АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4707/17 Справа № 175/3518/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Ткаченко І.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Каратаєвої Л.О., Пищиди М.М.

при секретарі Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПРИВАТ БАНК» про захист прав споживачів

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_2

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 травня 2017 року,-

В С Т А Н О В И В:

02 вересня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитно - заставного договору № DNН0АN02001740 від 21.03.2008 року, укладеного між ним та відповідачем, удаваним правочином, просить застосувати наслідки удаваного правочину та визнати кредитно - заставний договір № DNН0АN02001740 від 21.03.2008 року, укладений між сторонами таким, що укладений в національній валюті України - гривні, а саме, вважати, що кредит був наданий в сумі 85 437,75 грн. на умовах, визначених в договорі. Разом з тим, просить визнати недійсними п. 16.9, п. 17.1.8, п. 14.9 кредитно - заставного договору № DNН0АN02001740 від 21.03.2008 року, укладеного між сторонами. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 21 березня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитно-заставний договір №DNН0АN0200174, відповідно до умов якого ОСОБА_2 повинен був отримати кошти в розмірі 17 445, 43 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,56% на рік, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 323,65 грн., винагороди за проведення додаткового моніторингу, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 2,04% річних від суми зарезервованих ресурсів. На пропозицію банку кредитний договір був оформлений в доларах США, але потреби укладати договір в доларах США не було, так як розрахунок за автомобіль був проведений в національній валюті, про оплату вартості автомобіля іноземною валютою в договорі не вказано. Таким чином, відповідач усвідомлював, що кредитний договір в іноземній валюті носить формальний характер, а договір про відкриття на валютного рахунку на сплату кредиту, процентів складено не було. В зв'язку з тим, що позивач не зміг вчасно сплачувати щомісячні платежі, йому в березні 2013 року було запропоновано представником банку укласти додаткову угоду, згідно якої були внесені наступні зміни до Кредитного договору, зокрема: дата закінчення договору змінена на 25.03.2017 року, щомісячний платіж змінено на 350,81 доларів США і Кредитні кошти надавалися банком для оплати вартості придбаного ним автомобіля. За таких обставин, позивач зазначає про те, що фактично має місце договір кредиту в національній валюті, а договір кредитування в іноземній валюті приховує справжній правочин, тобто є удаваним, згідно умов ст. 235 ЦК України, а п.п. 16.9, п. 17.1.8, п. 14.9 не відповідають вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів» і покладають на нього додаткові витрати (а.с.1-3,38-41).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 травня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПРИВАТ БАНК» про захист прав споживачів відмовлено ( а.с.58-59).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 представник ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права (а.с.65-68).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає зміні, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 21 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитно-заставний договір №DNН0АN0200174, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав кредитні кошти в розмірі 17 445, 43 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,56% на рік, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 323,65 грн., винагороди за проведення додаткового моніторингу, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 2,04% річних від суми зарезервованих ресурсів. Кредит надавався з метою придбання позичальником автомобіля Great, модель: Wall Safe, рік випуску: 2005, тип ТЗ: легковий універсал-В, № кузова/шасі: LGWFF2G546A053946, реєстраційний номер: АЕ6289СЕ, який є предметом застави. Дата погашення визначена 20 березня 2015 року (а.с.4-10).

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2012 року було задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DNH0AN02001740 від 21березня 2008 року звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль Great, модель: Wall Safe, рік випуску: 2005, тип ТЗ: легковий універсал-В, № кузова/шасі: LGWFF2G546A053946, реєстраційний номер: АЕ6289СЕ, що належить на праві власності ОСОБА_2 шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «Приват Банк» з укладанням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, із зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «Приват Банк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Стягнуто солідарно з Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» суму 10000 грн. (а.с.48).

21 березня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду №1 до кредитно-заставного договору №DNН0АN0200174 від 21 березня 2008 року (а.с.11).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції посилався на сплив позовної давності.

Однак із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів в повній мірі не погоджується, оскільки вони зроблені передчасно, без вирішення питання обґрунтованості чи необґрунтованості заявлених позовних вимог.

Відповідно до норм ст. ст. 3, 6, 11, 525, 627, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договір, який є обовязковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 даного закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Положеннями ст.524 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України.

Відповідно до п. 2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ №275 від 17.07.2001 року, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями.

Щодо вимог підпункту «в» п.4 ст.5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на цей час законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НІБУ від 14.10.2004 року № 438, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (тобто отримав банківську ліцензію та дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Нормою ст.235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Як вбачається з матеріалів справи, 21 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитно-заставний договір №DNН0АN0200174, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав кредитні кошти в розмірі 17 445, 43 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,56% на рік строком до 20 березня 2015 року, для придбання позичальником автомобіля Great, модель: Wall Safe, рік випуску: 2005, тип ТЗ: легковий універсал-В, № кузова/шасі: LGWFF2G546A053946, реєстраційний номер: АЕ6289СЕ, який є предметом застави. (а.с.4-10).

21 березня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду №1 до кредитно-заставного договору №DNН0АN0200174 від 21 березня 2008 року та складено відповідно до нього графік погашення заборгованості до 25.03.2017 року, при цьому валюта кредиту також визначена в доларах США (а.с.11).

Зазначений кредитний договір укладено сторонами у відповідності зі ст.1055 ЦК України, в письмовій формі за волевиявленням обох сторін, кожна із сторін розуміла мету укладення договору, та підписала його, протягом тривалого часу договір виконувався, а тому він вважається укладеним з моменту його підписання.

При цьому, всі умови кредитного договору викладені сторонами договорі, з якими вони погодились, підписавши договір без якихось зауважень чи розбіжностей. Окрім того, на момент укладення спірного кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину та печаткою фінансової установи, вважати, що сторони вказаного договору, мали на увазі інший договір, і навмисно намагалися його приховати, з матеріалів справи не вбачається.

Виходячи із викладеного, колегія суддів приходь до висновку, що позовні вимоги про визнання кредитно-заставного договору №DNН0АN0200174 від 21 березня 2008 року удаваним правочином та застосування наслідків удаваного правочину, є необгрунтованими і не підлягають задоволенню, з вище зазначених підстав.

Що стосується позовних вимог про визнання недійсними п. 16.9, п. 17.1.8 (підпунктів а,б,в), п. 14.9 кредитно - заставного договору № DNН0АN02001740 від 21.03.2008 року, укладеного сторонами, то колегія суддів вважає, що у їх задоволенні також слід відмовити, але у звязку з застосуванням позовної давності, про що було заявлено відповідачем.

Так, відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Як вбачається із п. 14.3 кредитного договору, у випадку порушення позичальником зобовязання щодо повернення основної суми кредиту, передбаченого п. 6.2.4 договору, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. При цьому проценти за користування кредитом на суми такого прострочення платежу додатково до вище вказаної пені не нараховуються.

Пунктом 14.9 спірного договору, передбачено, що при порушенні позичальником будь якого грошового зобовязання за договором понад 30 календарних днів, банк має право нарахувати, а позичальник зобовязується сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. плюс 5 % від суми невиконаного зобовязання (а.с.9).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Відповідно до п. 16.9 кредитного договору, при невиконанні умов, передбачених п.6.2.9 договору, банк зобовязаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по транзитному рахунку. При цьому позичальник сплачує винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати, а згідно п. 17.1.8 позичальник сплачує: а) винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 325,65 грн. в момент видачі кредиту, б) винагороду за надання фінансового інструменту, яка сплачується щомісяця в період сплати у розмірі 0,00 %від суми виданого кредиту, в) винагороду за проведення додаткового моніторингу, яка сплачується відповідно до п. 16.9 згідно.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Згідно п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007р. №168, банки не мають права встановлювати платежі, які має споживач сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які спложивач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

З огляду на вищевказані норми законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання умов пунктів 14.9, 16.9 та 17.1.8 (підпунктів а,б,в) кредитно-заставного договору №DNН0АN0200174, укладеного 21 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 щодо сплати позичальником штрафу передбаченого п. 14.9, винагороди передбаченої п. 16.9 та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 325,65 грн. в момент видачі кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту, яка сплачується щомісяця в період сплати у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу, яка сплачується відповідно до п. 16.9 (п. 17.1.8 а,б,в), недійсними з моменту укладення договору, є обгрунтованими.

Однак, згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно статті 267 ЦК України, особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було підписано спірний договір 21.03.2008 року, останній не заявляв додаткових вимог щодо умов договору та виконував його умови. Крім того, апелянтом 21 березня 2013 року було укладено додаткову угоду №1 до кредитно-заставного договору №DNН0АN0200174 від 21 березня 2008 року, в якій він теж не заявив додаткових вимог щодо умов договору.

Таким чином, колегія суддів вважає, що якщо порушення сторонами вимог Закону України «Про захист прав споживачів» було допущено, зокрема в момент укладення кредитного договору, то при розгляді позову в частині визнання пунктів вказаного договору недійсним з підстав його невідповідності вимогам цього закону треба виходити з того, що саме в момент укладення договору сторони повинні знати про такі порушення, а тому перебіг позовної давності має обчислюватись саме з дати укладення кредитного договору.

За загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки ОСОБА_2 підписав вказаний кредитний договір 21.03.2008 року, виконував його, а до суду з позовом звернувся 02.09.2016 року, тобто з пропуском строку, встановленого ст.. 257 ЦК України, про застосування якого заявив відповідач, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсними п.п. 14.9, 16.9 та 17.1.8 (підпунктів а,б,в) у звязку зі спливом позовної давності.

Що стосується умов, закріплених у п. 17.1.8 підпункт г, відповідно до яких, позичальник сплачує винагороду за резервування ресурсів у розмірі 2.04 % річних від суми зарезервованих ресурсів, то в цій часті позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з зазначених підстав.

Так, ч.1 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачено, що банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті.

Банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. (ч. 12 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність»)

Пункт 2.4 глави 2 розділу II Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 18.06.03 року № 255 (в подальшому - Правила № 255), визначає комісійні доходи і витрати банку як операційні доходи й затрати за наданими або отриманими послугами, сума яких обчислюється пропорційно сумі активу або зобов'язання чи вважається фіксованою.

Комісії, що отримуються (сплачуються) під час надання послуг встановлені підпунктом б) пункту 2.4 розділу II Правил № 255. За смисловою ознакою, виходить, комісія за надання та обслуговування кредиту це плата за послуги банку.

Відповідно до даних Правил комісії, що отримуються (сплачуються) під час надання послуг, визнаються доходами (витратами). До них належать: комісії за розрахунково-касове обслуговування клієнтів; комісії за обслуговування кредитної заборгованості; комісії за резервування кредитної лінії, які розраховуються на пропорційній часу основі протягом строку дії зобов'язання.

Отже, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 2.04 % річних від суми зарезервованих ресурсів, встановлені кредитним договором, є платою за послуги, яка надається ПАТ КБ «Приватбанк» позичальникам під час дії кредитного договору, що зумовлено вимогами чинного законодавства щодо порядку організації бухгалтерського обліку банку, зокрема Інструкцією з бухгалтерського обліку кредитних, вкладних (депозитних) операцій та формування і використання резервів під кредитні ризики в банках України, затверджена постановою Правління НБУ № 481 від 27.12.2007 р.

В розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. (п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону)

За таких обставин колегія суддів, приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання недійсним п. 17.1.8 підпункт г кредитно-заставного договору №DNН0АN0200174, укладеного 21 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 не підлягаю задоволенню, оскільки вказана винагорода, на думку колегії суддів, є платою за додаткову послугу для клієнта, а не платою за дію, яка здійснюються на користь банку, за яку договором і передбачена плата.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку що в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову, рішення суду першої інстанції відповідно до розяснень, наданих в п.19 Постанови Пленуму ВСУ Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку № 12 від 24.10.2008 року, підлягає зміні в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову, з вище вказаних підстав.

У зв'язку з викладеним і керуючись ст. ст. 307, 308, 309, 314, 316 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 травня 2017 року - Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 травня 2017 року - змінити в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову.

В решті рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 травня 2017 року - залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: