АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/4136/17 Головуючий 1 інст. - Попрас В.О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2017 року м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого Кружиліної О.А.

суддів Кіся П.В., Піддубного Р.М.

за участю секретаря Сементовської О.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду міста Харкова від 10 травня 2017 року

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про стягнення аліментів та неустойки за аліментним договором та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним аліментного договору на утримання дитини, -

в с т а н о в и в:

14 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернулася у суд з позовом, який в подальшому уточнила та просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по сплаті аліментів з врахуванням індексу інфляції у розмірі 58 932,00 грн, неіндексовані 9 000,00 грн, а всього 67 932 грн, неустойку у вигляді пені за прострочення сплати аліментів у розмірі 57 630,00 грн, заборгованість на оздоровлення дітей із врахуванням індексу інфляції у розмірі 5 454,00 грн, неустойку у вигляді пені за прострочення сплати коштів на оздоровлення у розмірі 46 050,00 грн, індексацію коштів на оздоровлення з урахуванням індексу інфляції у розмірі 50,00 грн, також стягнути з відповідача на її користь у відшкодування витрат на оплату юридичних послуг у розмірі 10000 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з 01 вересня 2011 року по 03 грудня 2015 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем.

Шлюб розірваний рішенням Київського райсуду м. Харкова від 03 грудня 2015 року. Від шлюбу вони мають двох дітей: доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

05 серпня 2015 року між позивачкою та відповідачем укладено аліментний договір про утримання дітей. Відповідач, порушує умови договору, не виконує свої обов'язки, не сплачує аліменти на утримання дітей, а також не виплачує кошти на забезпечення літнього відпочинку дітей, тому позивачка просить стягнути з нього заборгованість по аліментам та неустойку за аліментним договором.

Відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просив визнати недійсним аліментний договір на утримання дитини від 05 серпня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, як такий, що було укладено під впливом обману.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилався на те, що аліментний договір на утримання дитини є договором, передбаченим нормами Сімейного кодексу України, тому є різновидом цивільно-правових договорів, на який розповсюджуються також і норми цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до пункту 1.1 аліментного договору сторони встановили розмір, строки та порядок виплати аліментів на утримання спільних дітей. Таким чином, порядок виплати аліментів є істотною умовою договору.

Згідно пункту 1.2 договору діти проживають з матір'ю, ОСОБА_1 (отримувач аліментів), за місцем її реєстрації. В договорі зафіксовано, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

Пунктом 1.4 аліментного договору встановлено порядок виплати аліментів.

Згідно з частиною 1 статті 532 ЦК України місце виконання зобов'язання встановлюється у договорі. Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 532 ЦК України якщо місце виконання зобов'язання не встановлено у договорі, виконання провадиться за грошовим зобов'язанням - за місцем проживання кредитора. Таким чином, місце проживання отримувача аліментів є суттєвою обставиною вказаного договору, оскільки від даної обставини залежить порядок виконання зобов'язання позивачем та спосіб реалізації ним своїх обов'язків.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 вважав, що відповідач ОСОБА_1 навмисно ввела його в оману щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки змінила своє місце проживання, виїхавши за кордон, що перешкоджає виконанню правочину, проте, свідомо замовчує існування такої обставини.

Так, ОСОБА_3 відомо, що у вересні 2015 року , тобто через місяць після укладення аліментного договору, відповідачка ОСОБА_1 разом із малолітніми дітьми покинула територію України та виїхала на постійне місце проживання до міста Москва Російської Федерації, де перебуває весь цей час. Виїзд дітей за кордон відбувся на підставі нотаріально засвідченої згоди на це позивачем, строк дії якої сплив, проте, діти в Україну так і не повернулися. Оскільки ОСОБА_1 покинула територію України, ОСОБА_3 був позбавлений можливості реалізувати один зі способів виконання свого обов'язку за договором здійснювати виплати аліментів готівкою безпосередньо отримувачу аліментів. Окрім того, фактична відсутність ОСОБА_1 за адресою реєстрації у будинку АДРЕСА_1 робить пересилання аліментних платежів поштовим переказом неможливим, оскільки ці грошові кошти не можуть бути отримані. ОСОБА_3 вчиняв спроби виконати аліментні зобов'язання у спосіб, що не був обумовлений оспорюваним Договором, він сплачував аліменти на банківський рахунок ОСОБА_1, відкритий у іноземній банківській установі, однак ці суми при розрахунку заборгованості враховані не були.

Таким чином, на думку ОСОБА_3 має місце передбачене статтею 613 ЦК України прострочення кредитора, який відмовляється прийняти виконання зобов'язання від боржника. Тому ОСОБА_3 вважає, що є підстави для визнання аліментного договору на утримання дитини від 05 серпня 2015 року недійсним та таким, що був вчинений під впливом обману з боку ОСОБА_1, яка ввела в оману ОСОБА_3 відносно обставин фактичного місця перебування її та малолітніх дітей, чим унеможливила виконання зобов'язання з боку позивача.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 травня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 згідно аліментного договору про утримання дитини від 05 серпня 2015 року за період з 13 серпня 2015 року по 12 квітня 2017 року заборгованість по сплаті аліментів з врахуванням індексу інфляції у розмірі 67 932 грн та заборгованість на оздоровлення дітей із врахуванням індексу інфляції у розмірі 5 504 грн, а всього стягнуто 73 436 грн.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 судовий збір на користь держави в розмірі 734,36 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання недійсним аліментного договору на утримання дитини - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції в цій частині змінити та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Розглядом справи встановлено, що з 04 вересня 2011 року по 03 грудня 2015 року сторони перебували у шлюбі, який був розірваний рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2015 року.

Від шлюбу сторони мають двох дітей: доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

05 серпня 2015 року між сторонами укладено аліментний договір про утримання дітей, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жиляєвою Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 4599.

Згідно пункту 1.3 аліментного договору відповідач зобов'язується сплачувати на утримання дітей аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1 500 грн на кожну дитину, а загалом сплачувати щомісячно аліменти у сумі 3 000 грн, яка повинна індексуватися відповідно до закону.

Згідно пункту 1.6 аліментного договору відповідач зобов'язаний додатково раз на рік виплачувати по 2 500 грн на кожну дитину для забезпечення літнього відпочинку, здійснюючи виплату до кінця травня поточного року.

Пунктом 1.4 аліментного договору передбачено, що платник аліментів повинен здійснювати виплату аліментів щомісяця, не пізніше 13 числа поточного місяця, будь-яким зручним для себе шляхом за вибором: 1) готівкою безпосередньо отримувачу аліментів. Отримувачем аліментів повинна бути видана розписка в отриманні аліментів, що підтверджує виплату коштів; 2) поштовим переказом за адресою отримувача аліментів, а саме: АДРЕСА_1

Також пунктом 2.2 аліментного договору передбачена відповідальність за порушення виконання зобов'язання, а саме: передбачена неустойка у вигляді пені в розмірі 3% від невиплаченої суми за кожен день прострочення виконання зобов'язання, яка є способом забезпечення грошового зобов'язання, стимулом належного виконання зобов'язання та стягується у разі невиконання, несвоєчасного або неналежного виконання умов договору платником аліментів.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача неустойки у вигляді пені за прострочення сплати аліментів та неустойки у вигляді пені за прострочення сплати коштів на оздоровлення, суд першої інстанції виходив із тих обставин, що у отримувача аліментів право на неустойку не виникло, оскільки відповідач не мав можливості належним чином виконати умови аліментного договору та здійснити виплату аліментів відповідно до вимог пункту 1.4 договору з незалежних від нього обставин, у зв'язку з відсутністю отримувача аліментів за місцем реєстрації та не повідомлення про своє місце проживання.

З таким висновком суду першої інстанції в цій частині погодитися не можна, оскільки він не ґрунтується на матеріалах справи та суперечить вимогам статей 549, 610-612 ЦК України.

Згідно частини 1 статті 189 Сімейного кодексу України батьки мають право укласти договорі про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом.

Укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 аліментний договір є різновидом цивільно-правових договорів, на який розповсюджуються також і норми цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 526, статті 629 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено судовим розглядом відповідач у передбаченому аліментним договором порядку аліменти та грошові кошти для забезпечення літнього відпочинку дітей не сплачував жодного разу, у зв'язку з чим порушив зобов'язання, встановлені цим договором.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частинами 1,3 статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Як встановлено у судовому засіданні суду апеляційної інстанції та підтверджується матеріалами справи ОСОБА_3 був проінформований про відсутність ОСОБА_1 за місцем її реєстрації, оскільки безпосередньо перед укладенням аліментного договору від 05 серпня 2015 року ОСОБА_3 надана згода на тимчасовий виїзд малолітніх дітей в супроводі матері - ОСОБА_1 до Російської Федерації з 05 серпня 2015 року по 05 серпня 2016 року, тобто на один рік. Дана заява зареєстрована нотаріусом у реєстрі за № 4598.

Аліментний договір про утримання дитини від 05 серпня 2015 року зареєстрований нотаріусом у реєстрі під наступним порядковим номером № 4599.

За таких підстав, апеляційний суд приходить до висновку про те, що відповідач був проінформований про виїзд його дітей за кордон строком на 1 рік у супроводі отримувача аліментів, на що і дав свою згоду.

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 14 листопада 2014 року видала довіреність на ім'я ОСОБА_8, якою вона уповноважила останнього, в тому числі, на одержання документів про наявність грошових сум, відсотків (нарахувань) по них чи руху зазначених сум, отримання усіх грошових сум з різних місць, від усіх осіб та установ, у тому числі з банків, їх філій, відділень, відділень зв'язку, з пошти та телеграфу по різного роду документам та підставам, бути її представником в усіх поштових відділеннях України з питання одержання належних їй грошей, отримувати поштову, телеграфну і усякого роду кореспонденцію та інше.

Зазначена довіреність була видана строком на три роки, до 14 листопада 2017 року (а.с. 165-166).

На виконання умов вищезазначеної довіреності, в частині отримання кореспонденції, ОСОБА_8 у період з 22 жовтня 2015 року по 07 грудня 2016 року були направлені заяви на ім'я начальника 68 відділення зв'язку про переадресування всієї кореспонденції, яка надходить на адресу: АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_8, ОСОБА_1, ОСОБА_9, за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 168-172).

Отже, апеляційний суд вважає, що зазначені обставини свідчать про те, що позивачем ОСОБА_1 були прийняті усі заходи для належного виконання аліментного договору, та спростовує твердження відповідача про неможливість реалізувати ним один зі способів виконання свого обов'язку за аліментним договором з підстав відсутності отримувача аліментів за адресою місця реєстрації.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку про те, що з вини ОСОБА_3 відбулося порушення зобов'язання за аліментним договором, а тому є усі підстави для застосування правових наслідків, передбачених статтею 611 ЦК України.

При розрахунку суми пені судова колегія застосовує наступну формулу: сума пені = сума боргу на місяць х кількість прострочених днів х 3%.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що з ОСОБА_3 підлягає стягненню пеня за прострочення сплати аліментів у розмірі 57 510 грн (13770 грн (сума пені за 2015 рік) + 32940 грн (сума пені за 2016 рік) + 10800 грн (сума пені за 2017 рік)) та пеня за прострочення сплати коштів на оздоровлення у розмірі 46 050 грн (з 01 червня 2016 року по 03 квітня 2017 року (5000 грн х 334 дні х 3% або 334 дні х 150 грн/день).

Крім цього, апеляційний суд вважає за можливе частково задовольнити вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідача на її користь понесених витрат на правову допомогу.

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини 3 статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України.

Відповідно до статті 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

З урахуванням викладеного та на підставі наявних у справі доказів, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати на оплату правової допомоги в розмірі 5 000 грн.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини 1 статті 307 ЦПК України з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 309 ЦПК України змінює рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача неустойки у вигляді пені за прострочення сплати аліментів та коштів на оздоровлення та ухвалює в цій частині рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, ст.ст. 549, 610-612 ЦК України, -

в и р і ш и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 10 травня 2017 року - змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2) неустойку у вигляді пені за прострочення сплати аліментів у розмірі 57 510 (п'ятдесят сім тисяч п'ятсот десять) грн та неустойку у вигляді пені за прострочення сплати коштів на оздоровлення у розмірі 46 050 (сорок шість тисяч п'ятдесят) грн.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2) витрати на оплату правової допомоги у розмірі 5 000 (п'ять тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь держави судовий збір у розмірі 606 (шістсот шість) грн 32 коп.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на рішення апеляційного суду може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий О.А. Кружиліна

Судді П.В. Кісь

Р.М. Піддубний