У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2017 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Попович О.В., розглянувши касаційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» - Павленка СергіяВалерійовича на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 30 вересня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 27 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 29 червня 2016 року уклав з відповідачем договір фінансового лізингу, відповідно до якого товариство з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» (далі - ТОВ «Соул-Україна») зобов'язалось придбати у продавця та передати йому у користування міні трактор ДТЗ 354 С.5, 35 к.с., 4 х 4, кабіна з обігрівом, а позивач зобов'язався періодично сплачувати за користування трактором лізингові платежі.

Зазначає, що на виконання умов договору фінансового лізингу, того ж дня ним було сплачено ТОВ «Соул-Україна» 36 500 грн 00 коп. Жодних дій зі сторони ТОВ «Соул-Україна» щодо виконання умов договору фінансового лізингу вчинено не було, а тому 01 липня 2016 року ОСОБА_3 подав заяву про розірвання договору фінансового лізингу, в зв'язку з тим, що умови договору грубо порушують його права як споживача та також просив повністю повернути сплачений ним платіж.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_3 просив визнати недійсним договір фінансового лізингу та повернути сплачений ним платіж у сумі

36 500 грн 00 коп.

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 30 вересня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Соул-Україна» на користь ОСОБА_3 36 500 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 12 грудня 2016 року визнано недійсним договір фінансового лізингу

№ 00380, укладений 29 червня 2016 року між ТОВ «Соул-Україна» та

ОСОБА_3

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 27 грудня 2016 року рішення Острозького районного суду Рівненської області від 30 вересня

2016 року та додаткове рішення Острозького районного суду Рівненської області від 12 грудня 2016 року залишено без змін.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» ВССУ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним судом.

У зв'язку з цим скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

До касаційної скарги представник ТОВ «Соул-Україна» - Павленко С.В. подав заяву про поновлення строку на касаційне оскарження, обґрунтовуючи пропуск процесуального строку тим, що ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 27 грудня 2016 року отримав 10 січня 2017 року.

Відповідно до ст. 73 ЦПК України суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин. Питання про поновлення чи продовження пропущеного строку вирішує суд, у якому належало вчинити процесуальну дію або до якого потрібно було подати документ чи доказ. Одночасно з клопотанням про поновлення чи продовження строку належить вчинити ту дію або подати той документ чи доказ, стосовно якого заявлено клопотання.

Клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку підлягає задоволенню, оскільки строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, представник ТОВ «Соул-Україна» - Павленко С.В. просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ознайомившись із змістом касаційної скарги та судовими рішеннями, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Задовольняючи позов суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з його доведеності і обґрунтованості, адже спірні правовідносини підпадають під ознаки несправедливих умов, встановлених пунктом 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у відповідача відсутня ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, а також оспорюваний договір в нотаріальному порядку не посвідчувався, що тягне за собою визнання договору фінансового лізингу недійсним. Оскільки наслідком визнання недійсним оспорюваного правочину є повернення переданих однією стороною на користь другої сторони коштів.

З висновками суддів не можна не погодитися з огляду на таке.

Судами встановлено, що 29 червня 2016 року між сторонами укладено договір фінансового лізингу № 00380 з додатками №1 «Специфікація» та додатком № 1 до договору фінансового лізингу, за умовами якого ТОВ «СОУЛ-Україна» зобов'язалося придбати в свою власність предмет лізингу мінітрактор ДТЗ С.5, 35 к.с., 4х4, кабіна з підігрівом, та передати цей трактор у користування позивача. Останній зобов'язався сплачувати передбачені договором періодичні лізингові платежі. Умовами договору встановлено право ОСОБА_3 отримати мінітрактор у власність після повної сплати вартості трактора та інших витрат.

Квитанцією від 29 червня 2016 року № 0.0.575321413.1 ОСОБА_3 було здійснено першочерговий одноразовий платіж, розмір якого погоджений сторонами і який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на розрахунковий рахунок лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовчою перевіркою, розглядом документів та укладення договору, а також за здійснення необхідних дій лізингодавця, що пов'язані з передачею предмета лізингу. Розмір платежу складав 10 відсотків від погодженої вартості предмета лізингу разом з іншими переддоговірними платежами, тобто 36 500 грн.

Умовами договору фінансового лізингу визначено вартість предмета лізингу на момент його укладення у 350 000 грн без податку на додану вартість.

01 липня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до ТОВ «СОУЛ-Україна» з письмовою вимогою про повернення сплачених ним 36 500 грн. Своїм листом від 05 серпня 2016 року ТОВ «СОУЛ-Україна» визнав, що оспорюваний договір між сторонами розірвано, однак повернути грошові кошти відмовився, пославшись на п.п. 12.1, 12.8 ст. 12 договору фінансового лізингу.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

За правилами п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою, а відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» ліцензуванню підлягає такий вид господарської діяльності як надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів).

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частини другої статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строку лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За частиною другою статті 806 ЦК Українидо договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу (стаття 808 ЦК України).

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Крім того, з огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК Україниспоживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України.

Частина 1 ст. 227 ЦК України передбачає визнання недійсним правочину юридичної особи, вчиненого нею без відповідного дозволу (ліцензії).

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Відповідно до п. 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою.

Стаття 799 ЦК України вказує, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, а договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Норми ч. 1 ст. 220 ЦК України передбачають нікчемність договору у разі недодержання сторонами вимоги закону про його нотаріальне посвідчення.

Окрім того, сторонами не було погоджено постачальника (продавця) предмета лізингу, не визначено остаточну вартість мінітрактора, не узгоджено графіка сплати лізингових платежів. Тому позивач на момент укладення оспорюваного договору був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 6, 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК Українинедійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду України висловленою у постановах № 6-65цс16 від 11 травня 2016 року, № 6-330цс16 від 08 червня 2016 року, № 6-1151цс16 від 19 жовтня 2016 року, яка у силу

ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_3

Докази та обставини, на які є посилання у касаційній скарзі були предметом дослідження судами першої і апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Зводяться до оцінки доказів по справі, яким суди дали належну правову оцінку.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись ст. п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а:

Поновити представнику товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» - Павленку Сергію Валерійовичу строк на касаційне оскарження рішення Острозького районного суду Рівненської області від

30 вересня 2016 року, ухвали апеляційного суду Рівненської області від

27 грудня 2016 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» - Павленка Сергія Валерійовича на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 30 вересня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 27 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення грошових коштів, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Попович