13 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., Євграфової Є.П., МостовоїГ.І.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2017 року,
в с т а н о в и л а:
У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати порушеним його право як споживача фінансових послуг та визнати недійсним кредитний договір укладений 13 квітня 2006 року між ним та ВАТ КБ «Надра».
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що згідно умов вищевказаного кредитного договору банк надав позивачу грошові кошти у сумі 25 000 доларів США, для придбання нерухомості, за процентною ставкою 10% річних, однак останній вважає, що кредитний договір був укладений із суттєвими порушеннями істотних умов договору, встановлених діючим законодавством для даного виду договорів, з використанням елементів нечесної підприємницької практики, грубо порушує його права та інтереси як споживача фінансових послуг. Крім того, банк надав кредит в іноземній валюті та встановив у кредитному договорі обов'язок позичальника сплатити на користь банку кошти в іноземній валюті без наявності на те спеціального дозволу (ліцензії) НБУ на здійснення банком такого виду діяльності.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2017 року, позовні вимоги ОСОБА_4 залишено без задоволення.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2017 року, а справу передати на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК) від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із недоведеності заявлених позовних вимог.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 13 квітня 2006 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 25000 доларів США в порядку та на умовах, визначених цим договором. Цільове використання кредиту проведення розрахунків по договору купівлі-продажу від 13 квітня 2006 року про придбання позичальником у власність квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно п. 1.3.1 кредитного договору відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 10% річних (із розрахунку 360 днів у році).

Також у п. 1.3.2 сторонами кредитного договору погоджено, що плата за управління кредитом сплачується позичальником щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,5% від суми фактичної заборгованості по кредиту, зазначеної у п. 1.1 цього договору, плата сплачується в повному обсязі за кожен календарний місяць, протягом якого позичальник користувався кредитом, незалежно від фактичної кількості днів.

Кредит надано позичальнику строком на 240 місяців (п. 1.4 кредитного договору).

Відповідно до п.п. 3.3.1-3.3.4 кредитного договору позичальник повертає кредит та сплачує банку передбачені п.п. 1.3.1, 1.3.2 цього договору платежі шляхом здійснення перерахування мінімально необхідного платежу у валюті кредиту, сума якого складає 350,31 дол. США., щомісячно до 20 числа поточного місяця; кінцевий термін повернення кредиту 10 квітня 2026 року.

Розділом 5 договору кредиту передбачена відповідальність сторін, за пунктом 5.1 якого визначено, що у разі порушення позичальником умов цільового використання кредиту, визначеного п. 1.2. цього договору, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 25% від суми коштів, використаних не за цільовим призначенням.

У пункті 5.2 цього ж договору встановлено, що у разі прострочення позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту, визначеного у п. 3.3.3. цього договору, а також у випадку прострочення строку дострокового виконання зобов'язань позичальника щодо повернення кредиту, сплаті всіх нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п.4.2.3. цього договору, позичальник сплачує банку неню в розмірі 1% відсоток від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення.

У разі порушення позичальником вимог п.п, 4.3.2, 4.3.4, 4.3.10, 4,3.12, 4.3.13 цього договору, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 10% відсотків від суми кредиту, визначеного п. 1.1 цього договору, за кожний випадок (п. 5.3 кредитного договору).

Згідно п. 5.4 кредитного договору у разі порушення позичальником вимог п. 4.3.15 цього договору, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 2% відсотки від суми кредиту, визначеного п. 1.1 нього договору.

У пункті 8.6 зазначеного раніше кредитного договору, сторони погодили, що недійсність окремих положень цього договору не тягне за собою недійсність договору в цілому, оскільки можна припустити, що цей договір міг би бути укладений без включення до нього таких положень.

Судом встановлено, що позивач у період з 2006 року по 2014 рік включно здійснював погашення заборгованості за договором (а.с. 69-97, т.с. 4).

Також встановлено, що у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 13 квітня 2006 року між сторонами укладено договір іпотеки, відповідно до якого позивач передав в іпотеку банку нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10-11 т.1).

Встановлено, що 26 жовтня 1993 року Національним банком України було зареєстровано ліцензію №21, яка видана ВАТ КБ «Надра» на право здійснювати банківські операції (а.с. 111 т.1). Додатком до дозволу №21-2 від 04 листопада 2005 року, зазначено перелік операцій, які має право здійснювати ВАТ КБ «Надра», а саме операції з валютними цінностями, зокрема, ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України, відкриття кореспондентських рахунків у банках (нерезидентах) в іноземній валюті та здійснення операцій за ними, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України (а.с. 112 т.1).

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно умов кредитного договору (а.с. 6-9, 47-48), що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями ч. 5 ст. 11, частин 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У справі, яка переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій, дійшли вірного висновку про те, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору та мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, відповідач надав позивачу інформацію про умови кредитування, які підписані позивачем і містять повну інформацію стосовно умов кредитування.

Положення Закону України «Про захист прав споживачів» про несправедливі умови в договорах застосовуються до правочинів зі споживачами про надання споживчого кредиту зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України у справі за № 6-1341цс15.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, вірно вказав про відсутність правових підстав для задовлення заявлених позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2015 року та ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2017 року, тому що судове рішення законне та обґрунтоване.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_4 відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова Г.І. Мостова