22-ц/775/648/2017(м)
Категорія 59 Головуючий у 1-й інстанції Мельник І.Г.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

05 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Мироненко І.П.

суддів: Баркова В.М., Зайцевої С.А.

секретаря Сидельнікової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Житлово-комунального підприємства «Азовжитлокомплекс», Департаменту міського майна Маріупольської міської ради про визнання дій неправомірними та визнання права на приватизацію, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом до ЖКП «Азовжитлокомплекс» посилаючись на те, що трикімнатна квартира АДРЕСА_1 була отримана його батьками у 1983 році на підставі ордеру для сумісного проживання сім'єю. Після одруження у 1995 році він разом із дружиною став проживати у її квартирі №78, яка розташована у цьому ж будинку та у цьому ж під'їзді. Незважаючи на те, що з 2005 року він був зареєстрований за місцем проживання своєї дружини, він підтримував тісний зв'язок із батьками, час от часу перебував у їх квартирі, зберігав в ній свої речі, допомагав вести спільне господарство, надавав матеріальну допомогу, допомагав у придбання побутових речей. Після смерті батьків продовжує користуватися спірною квартирою, оплачувати комунальні послуги, робити поточний ремонт. Вважає, що зняття з реєстрації або її відсутність жодним чином не впливає на право користування житловим приміщенням та не позбавляє можливості приватизації займаного житла. Просив визнати дії ЖКП «Азовжитлокомплекс» щодо ненадання пакету документів для приватизації квартири АДРЕСА_1, неправомірними та визнати за ним право на приватизацію цієї квартири.

Ухвалою суду від 05 січня 2017 року у якості відповідача до у часті у справі залучений Департамент міського майна Маріупольської міської ради.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 серпня 2017 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. Вважає помилковим посилання суду на положення ч.4 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки ця норма регулює підстави приватизації з використанням житлових чеків. Позивач та члени родини не використовують житлові чеки для приватизації. Частиною 2 ст.8 Закону, на яку посилається суд першої інстанції, встановлено право приватизації членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі та тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло. Висновок суду про відсутність доказів отримання позивачем права користування спірною квартирою є безпідставним, оскільки право користування квартирою позивач разом з членами сім'ї отримав з дня вручення ордеру на квартиру, що підтверджується змістом даного ордеру та відповідачем у судовому засіданні. Аналогічні засади викладені у п.10 правової позиції Верховного Суду України (житлове право) від 26 травня 2001 року: «У члена сім'ї наймача, включеного до ордера на заселення жилого приміщення, право користування останнім виникає у зв'язку із включенням до ордеру, а не у зв'язку із вселенням у приміщення». Щодо реєстрації постійного місця проживання - то у правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 30 січня 2013 року у справі №6-125цс12 вказано, що суди не мають пов'язувати право осіб на приватизацію з фактом їхньої реєстрації в спірній квартирі, яка здійснюється на підставі закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а не з їхнім правом на житло та фактом проживання у цій квартирі. Правовою підставою для надання переваги фактам фактичного місця проживання над фактами реєстрації повинні бути норми ст.29 ЦК України, згідно з якою місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира інше приміщення придатне для проживання в ньому, в якому фізична особа проживає постійно або тимчасово. Суд першої інстанції на порушення ст.360-7 ЦПК України не тільки не прийняв посилання позивача на визначені правові позиції Верховного Суду України, але й не навів мотивів їх не прийняття. Посилання суду на положення п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 1985 року є безпідставним, оскільки регулює виключно підстави та умови визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, що не було предметом судового розгляду. Також посилається на положення ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою встановлено повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Судом не установлена у позивача наявність іншого права на житло окрім спірної квартири, квартира, у якій зараз проживає позивач, є власністю його дружини.

Позивач ОСОБА_2, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. Заяв про відкладення розгляду справи не надав.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_3, який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення представників відповідача ЖКП «Азовжитлокомплекс» Прищепи А.О., Департаменту міського майна ММР Дубовської Ю.М., дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Одним із конституційних прав громадян є право на житло. Гарантіями здійснення цього права є обов'язок створення державою умов, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду; надання державою та органами місцевого самоврядування відповідно до закону житла безоплатно або за доступну плату (ч.ч.1, 2 ст.47 Основного Закону України).

Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначає правові основи приватизації житла як один зі способів набуття його у власність. Метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення їх до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Приватизація державного житлового фонду згідно із Законом відбувається шляхом використання всіма громадянами України приватизаційних житлових чеків. Громадянам надано право змінити цільове використання цих чеків, а тому вони можуть бути використані також для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду (п.1 ч.1 ст.4 Закону).

Зазначені положення Закону дає підстави для висновку, що приватизація державного житлового фонду не є обов'язком громадян України, а є їх правом, яке повинне реалізовуватися ними на власний розсуд, на умовах, у порядку та спосіб, встановлений законом.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, у 1983 році ОСОБА_6, батьку позивача, на підставі ордеру НОМЕР_1 від 20 липня 1983 року на сім'ю, включаючи позивача, була виділена трьохкімнатна квартира АДРЕСА_2 (а.с.39). З часу вселення у квартиру і до 2005 року позивач був зареєстрований у спірній квартирі, а у 2005 році вибув з місця реєстрації та зареєструвався за адресою проживання дружини: м.Маріуполь, вул.Азовстальська, буд. №103 кв.№ 78 (а.с.4).

Згідно копій свідоцтв про смерть батько позивача ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, актовий запис №465 від 26 березня 2009 року; мати позивача ОСОБА_7 померла 18 серпня 2016 року, актовий запис №1350 від 19 серпня 2016 року (а.с.5,6).

З особового рахунку НОМЕР_2, виданого ЖКП «Азовжитлокомплекс» 21 березня 2017 року, вбачається, що у квартирі АДРЕСА_3 ніхто не зареєстрований. ОСОБА_7 вибула 18 серпня 2016 року (а.с.58).

Згідно актів, виданих ЖКП «Азовжитлокомплекс» від 27 березня 2017 року та 08 серпня 2017 року, ОСОБА_2 періодично відвідує квартиру АДРЕСА_4, але фактично проживає зі своєю сім'єю у квартирі АДРЕСА_5. У квартирі АДРЕСА_6 і водопостачання відрізані (а.с.62,70).

За даними департаменту міського майна від 15 серпня 2017 року, згідно з обліком відділу приватизації житлового фонду департаменту з 1997 року із заявою щодо передачі у приватну власність квартири АДРЕСА_7 шляхом безоплатної приватизації до департаменту ніхто не звертався (а.с.71).

За положеннями ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, визначившись належним чином з характером спірних правовідносин, дослідивши наданні сторонами докази у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Згідно ст.1, ч.1 ст.5, ч.2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Відповідно до ч.3 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами ст.ст. 1,6,9,61 ЖК УРСР, ст.29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст.64 ЖК УРСР права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 січня 2013 року у справі №6-125цс12.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_8 не зареєстрований і фактично не проживає, з 2005 року він проживає зі своєю сім'єю за адресою АДРЕСА_9. Спірну квартиру тільки відвідує, газ та водопостачання в ній відрізанні, що підтверджується відповідними актами житлової організації (а.с. 62, 70) та поясненнями позивача в судовому засіданні.

За таких обставин, враховуючи, що на час виникнення спірних правовідносин позивач ОСОБА_2 не проживав і не був зареєстрований у АДРЕСА_10 та не надав суду належних і допустимих доказів щодо зберігання за ним права проживання в цій квартирі з 2005 року, законним і обґрунтованим є висновок суду першої інстанції щодо відсутності у нього права на приватизацію квартири.

Посилання суду в рішенні на положення ч.4 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наведених висновків не спростовує і на правильність прийнятого рішення не впливає.

Пунктом 10 Правових позицій Верховного Суду України щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право) від 26 травня 2001 року, на яку посилається представник позивача у апеляційній скарзі, передбачено, що «у члена сім'ї наймача, включеного до ордера на заселення жилого приміщення, право користування останнім виникає у зв'язку із включенням до ордера, а не у зв'язку із вселенням у це приміщення. Тому в разі не вселення в приміщення без поважних причин у строки, передбачені ст.71 ЖК УРСР, ця особа визнається судом такою, що втратила, а не такою, що не набула право користування наданим на сім'ю жилим приміщенням».

Проте, цей правовий висновок не може бути прийнятий до уваги судом, оскільки ухвалений не за тотожних обставин у справі, яка розглядається.

У рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ зазначає, що згідно з Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція) поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п.1 ч.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням ст.8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п.2 ст.8 Конвенції, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування.

Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути спів розмірним із переслідуваною законною метою.

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до їх житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів ст.8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується.

У процесі судового провадження позивач, окрім посилання на включення його до ордеру, будь-яких доказів, що після виселення та зняття з реєстрації спірна квартира була місцем його постійного проживання, у розумінні ст.29 ЦК України, що є необхідною умовою для приватизації житла, не надав і відповідних вимог не заявляв. Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 постійно проживає та зареєстрований в іншій квартирі.

Отже, наведені положення були в повній мірі враховані при ухваленні судом рішення.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди апелянта з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів і висновків суду не спростовують. Апеляційна скарга не містить даних про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які являються обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

Нових доказів чи обставин, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції та могли вплинути на рішення суду позивачем та його представником апеляційному суду не надано.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів вважає, що в рішенні повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні, а тому, підстав для скасування немає. У зв'язку з цим апеляційна скарга представника позивача підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: В.М. Барков

С.А. Зайцева