У х в а л а

4 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Обухівського районного суду Київської області від 8 червня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Київської області від 6 жовтня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 листопада 2016 року у справі за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Київське лісове господарство» до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и л а :

Обухівський районний суд Київської області рішенням від 8 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 6 жовтня 2016 року, позовні вимоги заступника прокурора Київської області задовольнив: витребував на користь держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Київське лісове господарство» з незаконного володіння ОСОБА_4 земельну ділянку площею 2,0000 га, що розташована в адміністративних межах Великодмитровицької сільської ради Обухівського району Київської області; стягнув зі ОСОБА_4 на користь прокуратури Київської області 1 тис. 378 грн сплаченого судового збору.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 3 листопада 2016 року відмовив у відкритті касаційного провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 на зазначені судові рішення на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

18 липня 2017 року ОСОБА_4, за дорученням якої діє ОСОБА_6, звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Обухівського районного суду Київської області від 8 червня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Київської області від 6 жовтня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 листопада 2016 року з передбачених пунктами 2, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм процесуального права, зокрема статей 27, 57, 58, 59, 60, 168, 179, 185, 212, 213, 309 ЦПК України щодо належності та допустимості доказів, повноти з'ясування судом фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, законності і обґрунтованості рішення суду; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме щодо застосування статей 261, 267, 268 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Обґрунтовуючи підставу подання заяви про перегляд зазначених судових рішень, передбачену пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року, в якій, на її думку, по-іншому застосовано вказані норми процесуального права.

На підтвердження підстави перегляду вищевказаних судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на постанови Верховного Суду України від 23 грудня 2014 року, 25 березня 2015 року, 1 липня 2015 року (№6-94цс15; №6-178цс15), 13 квітня 2016 року, 14 вересня 2016 року (№6-2165цс15; №6-1451цс16), 19 квітня 2017 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження в частині перегляду судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, необхідно відмовити з огляду на таке.

Пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України визначено, що підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 3 листопада 2016 року, про перегляд якої порушує питання заявниця, суд касаційної інстанції, відмовивши у відкритті касаційного провадження, погодився з висновками судів про те, що спірна земельна ділянка належить до земель державного лісового фонду і перебуває у власності держави, а тому наявні правові підстави для витребування зазначеної земельної ділянки з володіння ОСОБА_4 відповідно до положень статті 387 ЦК України,

Крім того, суд першої інстанції (з яким погодились й суди апеляційної та касаційної інстанцій) виходив з того, що прокурор не пропустив строк позовної давності (з врахуванням часу, коли прокурор дізнався про порушене право держави).

Разом з тим у наданих для порівняння постановах Верховного Суду України містяться такі правові висновки:

- предметом позову у справі, що розглядається, є визнання незаконним та скасування рішення районної ради, ухваленого 7 червня 2001 року, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, укладеного 7 листопада 2001 року, з підстав їх невідповідності вимогам законодавства щодо розпорядження органами місцевого самоврядування земельними ділянками рекреаційного призначення, а тому до вимог про оскарження рішення райради має бути застосовано положення про позовну давність Цивільного кодексу Української РСР, а до вимог про визнання незаконним договору оренди землі - ЦК України (постанова від 23 грудня 2014 року);

- аналіз статей 261, 267 ЦК України, положень статті 29 Господарського процесуального кодексу України дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів (у цьому випадку - Фонду державного майна України), але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду (в даному випадку, Фонду державного майна України) (постанова від 25 березня 2015 року);

- стосовно застосування положень статті 196 Сімейного кодексу України щодо стягнення заборгованості за аліментами та пені за прострочення сплати аліментів (постанова від 1 липня 2015 року №6-94цс15);

- процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 46 ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів (постанова від 1 липня 2015 року №6-178цс15);

- при застосуванні положень статті 120 Земельного кодексу України у поєднанні з нормою статті 125 цього Кодексу слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 Земельного кодексу України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості (постанова від 13 квітня 2016 року);

- стосовно застосування положень частини четвертої статті 559 УЦК України щодо припинення поруки у справі з правовідносин за договором кредиту (постанова від 14 вересня 2016 року №6-1451цс16);

- з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів (постанова від 14 вересня 2016 року №6-2165цс15);

- за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів (постанова від 19 квітня 2017 року).

Аналіз наведених судових рішень не дає підстав для висновку про те, що ухвала суду касаційної інстанції від 3 листопада 2016 року, про перегляд якої подано заяву, не відповідає викладеним у зазначених постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах статей 261, 267, 268 ЦК України.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України в частині перегляду судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, необхідно відмовити.

Крім зазначеного, у поданій заяві ОСОБА_4 порушує питання про перегляд судових рішень з передбаченої пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм процесуального права, зокрема статей 27, 57, 58, 59, 60, 168, 179, 185, 212, 213, 309 ЦПК України щодо належності та допустимості доказів, повноти з'ясування судом фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, законності і обґрунтованості рішення суду.

Подана заява в цій частині підлягає поверненню з огляду на таке.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень може бути подана з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

Відповідно до частини третьої статті 354 ЦПК України не може бути подана заява про перегляд ухвал суду касаційної інстанції, які не перешкоджають провадженню у справі. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до заяви про перегляд судового рішення, ухваленого за результатами касаційного провадження.

Оскільки ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 листопада 2016 року, якою відмовлено у відкритті касаційного провадження, не перешкоджає подальшому провадженню у справі, то заява в частині перегляду зазначеної ухвали з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України, підлягає поверненню заявниці.

Таким чином, вважати подану заяву обґрунтованою немає підстав.

Керуючись частиною третьою статті 354, частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Київське лісове господарство» до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння за заявою ОСОБА_4 в частині перегляду Верховним Судом України рішення Обухівського районного суду Київської області від 8 червня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Київської області від 6 жовтня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 листопада 2016 року з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, відмовити.

Подану заяву в частині перегляду вищезазначених судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України, повернути ОСОБА_4.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк

В.М. Сімоненко