Справа № 263/3397/17
Провадження № 2/263/1140/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2017 року м. Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Музики О.М.,

при секретарі Єрмоленка Р.С.,

за участю: позивача ОСОБА_1;

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на частину квартири,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просила визнати за нею право особистої приватної власності на ? частини квартири АДРЕСА_1 (Апатова) у м. Маріуполі Донецької області.

На обґрунтування вимог ОСОБА_1 посилається на те, що з 05 серпня 2000 року по 09 жовтня 2014 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 28 липня 2003 року позивач продала свою ? частину квартири АДРЕСА_2 за ціною 4342,50 грн, належну їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01 жовтня 1997 року № 2517/п. Того ж дня, за гроші отримані від продажу ? частини указаної квартири, ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу квартири та придбала ? частини квартири АДРЕСА_1 (Апатова) у м. Маріуполі Донецької області за 5285,50 грн.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що продавши частину квартири, яка була в особистій власності останньої, набула кошти, які належали їй особисто та того ж дня придбала спірну частину квартири, яка є її особистою власністю, просила позовні вимоги задовольнити.

Позивач та її представник ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі, суду пояснив, що таке визнання вимог не порушує прав третіх осіб, на квартиру відсутні жодні заборони.

Відповідно до ч. 2 ст. 31, ч. 1 ст. 174 ЦПК України відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, подавши відповідну заяву.

Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 10, 214 ЦПК України, виходить з такого.

Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 01 жовтня 1997 року Управлінням міського майна Виконкому міської ради народних депутатів м. Маріуполя, квартира за адресою: АДРЕСА_3 належить ОСОБА_1 (а. с. 4).

Згідно з договором купівлі-продажу від 28 липня 2003 року, зареєстрованого у реєстрі за № 1647, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_6 купила квартиру АДРЕСА_2 за 8685 грн (а. с. 5).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 28 липня 2003 року, зареєстрованого у реєстрі за № 1648, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 купили у рівних частках квартиру АДРЕСА_4 (а. с. 6).

Згідно з рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 жовтня 2014 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, зареєстрований 05 серпня 2000 року, розірвано (а. с. 8).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру реових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 11 квітня 2017 року № 84734831 ? частки квартири АДРЕСА_1 (Апатова) у м. Маріуполі Донецької області належить ОСОБА_1, відомості щодо заборон відчуження та іпотеки відсутні. Інша ? частини указаної квартири належить ОСОБА_5, яка є донькою позивача.

За змістом глав 7 та 8 СК України власність у сімї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньої спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми, набуте подружжям за час шлюбу майно, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статі 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається таким чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Продаж частки нерухомості в той же день, що і набуття 1/2 частини спірної квартири, свідчить про те, що джерелом набуття цієї частини не були спільні кошти подружжя, а її придбання сталося за рахунок майна, що належало позивачу на час укладення правочину, а раніше належало на підставі договору купівлі-продажу.

З огляду на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Право на звернення з таким позовом також виникає на підставі ст. 16 ЦК України.

З огляду на вказані норми матеріального права, враховуючи, що спірна частина квартири придбана позивачем у період шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто, відповідач ОСОБА_3 визнав позовні вимоги у повному обсязі, і таке визнання позову не суперечить закону, а також не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, наявність будь-яких обтяжень спірного майна судом не установлено, суд дійшов висновку про доцільність задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 57 СК України, ст. ст. 10, 174, 212-214 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_7 Володимирівни до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на частину квартири, - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на ? частини квартири АДРЕСА_1 (Апатова) у м. Маріуполі Донецької області.

Повний текст рішення виготовлений 14 квітня 2017 року.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.М. Музика