Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 331/5909/16-ц Головуючий у 1-й інстанції: Жукова О.Є.
Номер провадження 22-ц/778/351/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Бабак А.М.

ОСОБА_2

Суддів Полякова О.З.

При секретарі: Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 листопада 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Медіакомпанія «Слово» про захист гідності, честі та ділової репутації фізичної особи, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який в процесі розгляду справи уточнював, до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Медіакомпанія «Слово» (Далі ТОВ «Медіокмпанія «Слово») про захист гідності, честі та ділової репутації фізичної особи.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що у випуску газети «Суббота плюс» № 22 (902) 2-9 червня 2016 року на сторінці 6-7 авторським колективом у складі: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, фото авторів та ОСОБА_9, опублікована стаття «Последний звонок в Запорожье: купание в фонтанах и столпотворение дорогих иномарок». На сторінці 6 газети у вказаній статті є розділ з назвою «Перекур - дело святое», авторства ОСОБА_6, що займає 4 газетні колонки і стосується Загальноосвітньої школи № 1 м. Запоріжжя, педагогічного колективу цього закладу, учнів, їх батьків та родичів.

Позивач вважає, що вказаний розділ статті містить недостовірну інформацію та інформацію, що ганьбить гідність, честь та ділову репутацію випускників цієї школи та їх батьків, а також членів педагогічного колективу школи.

Так, в статті зазначено «Школа № 1 никогда не являлась привилегированной». Состоятельные родители отдают своих чад в спецшколы с углубленным изучением иностранных языков или математики. Так что учеников в школе немного. В этом году в единственном 11-м классе меньше двадцати человек».

За ствердженням позивача, вказаний текст містить фактичні дані, що не відповідають дійсності, оскільки в класі 25 учнів і саме цим зневажливим твердженням «меньше двадцати человек» автор підкреслив «не привілейованість» навчального закладу, що ображає честь та гідність його неповнолітньої доньки - ОСОБА_10, яка є випускницею цієї школи.

Подальший текст містить такі образливі та зневажливі фрази: «родители учеников ... фотографировали своїх чад, мешая учителям читать приветственные речи. Из-за этого официальная часть праздника затянулась», начебто підслухані автором висловлювання учнів -«пойдем покурим», «стайка ребят отправилась дымить», «девицы .. перешептывались о последних веяниях моды выпускных балов», «приходить в вышиванках - тренд прошлого года», «ныне на пике - школьные платья советских времен», «учитель физики колдовал у старых колонок, молясь, чтобы звук вальса случайно не оборвался», «в классную комнату попала и многочисленная «торсида» - бабушки и мамы с папами», «многих девиц ожидали бой-френды», «мы сдаем по тысяче гривен на выпускной» та висновок автора статті - «я обрадовался, что являюсь на празднике случайным гостем».

Позивач зазначає, що форма викладення тексту не є критикою чи оціночними судженнями автора, оскільки стаття не містить відповідних мовностилістичних засобів, а є інформацією, що не відповідає дійсності, є образливою та викладена у принизливій формі, тобто є інформацією, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, як батька випускниці та членів його сім'ї, оскільки учні, подані у статті як невиховані, маргінальні та асоціальні особи з низьким рівнем підготовки, та їх батьки та родичі зображені як купка невихованих футбольних фанатів.

Також, позивач вказує на те, що текст статті дає підстави для формування у читачів хибного висновку про низький рівень навчання та підготовки учнів у цій школі. Крім того, зазначає, що в статті некоректно та саркастично зазначено, що класний керівник, ім'я якої теж вказано невірно - ОСОБА_1 замість ОСОБА_1, готувався до останнього уроку «много лет».

Текст статті має зневажливий, цинічний та принизливий характер і не містить жодного об'єктивного твердження чи послання, зробленого на основі фактів, статтею з принизливими та образливими висловлюваннями на шпальтах міської газети з тиражем 44170 примірників порушено його та членів його сім'ї право на повагу до гідності та честі та недоторканності ділової репутації.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив зобовязати редакцію газети «Суббота плюс» надати йому право на відповідь на статтю «Перекур дело святое» шляхом розміщення в газеті не пізніше місяця з дня набрання рішенням законної сили під заголовком «Публікується в порядку надання права на відповідь на статтю «Перекур-дело святое» тексту відповіді тим же шрифтом, як шрифт самої статті.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 листопада 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, оскільки суд першої інстанції застосував правову норму права ст. 47-1 ЗУ «Про інформацію», яка втратила чинність. Натомість не застосовано норми, передбачені абз. 2 ч. 2 ст. 30 ЗУ «Про інформацію» та ст. 37 ЗУ «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» та ч.ч. 1, 6 ст. 277 ЦК України, ст. 34 Конституції України, ст. 19 Загальної Декларації прав людини та ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в частині реалізації позивачем права на свободу переконань, поглядів, думок і слова та поширення інформації, що належать кожній людині. Така ж правова позиція відображена в абз. 4 п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27 лютого 2009 року.

Судом також не враховано, що наявність оціночних понять, іронії та сарказму, щодо позивача та членів його родини, навпаки дає йому можливість для реалізації права на відповідь. Не даючи оцінки показанням позивача з приводу того, що автор статті визначено саме як особу, яка присутня на шкільному заході і яку можливо ідентифікувати як ОСОБА_6 або ОСОБА_5, суд не навів мотивів та підстав для неприйняття показань позивача.

Просить скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що засновником газети «Суббота плюс», свідоцтво КВ № 8663, є відповідач ОСОБА_4, яка також є співзасновником TOB «Медіакомпанія «Слово». В свою чергу видавцем газети «Суббота плюс» є TOB «Медіакомпанія «Слово».

Позивач ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка згідно атестату здобула повну загальну середню освіту в 2016 році у Запорізькій загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 1 ім. Т.Г. Шевченка Запорізької міської ради.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що стаття «Последний звонок в Запорожье: купание в фонтанах и столпотворение дорогих иномарок» написана в співавторстві. Позов предявлений до одного із співавторів ОСОБА_5 (ОСОБА_6), а оскільки позивач відмовився заявляти клопотання про залучення до участі інших співвідповідачів, в силу ст.33 ЦПК України, суд першої інстанції не наділений повноваженнями залучати співвідповідачів за власною ініціативою.

Крім того, з тексту статті вбачається, що всі наявні в ній вирази та фрази, в тому числі щодо привілейованості школи є оціночними судженнями, а тому в силу в силу ст. 30 Закону України "Про інформацію" не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Судова колегія вважає, що висновок суду є вірним. Розглядаючи спір, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 212-214 ЦПК України, повно, всебічно та обєктивно зясував обставини справи на які посилалися сторони, дав належну правову оцінку правовідносинам, які склалися між учасниками процесу, та закон, що їх регулює.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз'яснено, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

Якщо позов пред'явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі ст. 21 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації.

У випуску газети «Суббота плюс» № 22 02-09 червня 2016 року опубліковано статтю «Последний звонок в Запорожье: купание в фонтанах и столпотворение дорогих иномарок». Стаття містить декілька розділів, зокрема «Перекур - дело святое». Авторами вказаної статті зазначені ОСОБА_6 (як встановлено відповідач у справі ОСОБА_5О.), а також ОСОБА_7, ОСОБА_11 (а.с. 68).

Згідно з п. 10 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, якщо позивач заявляє вимоги до одного з належних відповідачів, які спільно поширили недостовірну інформацію, суд вправі залучити до участі у справі іншого співвідповідача лише у разі неможливості розгляду справи без його участі (статті 32, 33 ЦПК України).

Відповідно до ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Оскільки, позивачем в суді першої інстанції не заявлено клопотання про залучення до участі у справі, в якості співвідповідачів інших авторів газети «Суббота плюс» ОСОБА_7 та ОСОБА_11, висновок суду першої інстанції що позов предявлений до не належного кола відповідачів є правильним.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанцій виходив з положень частин першої та третьої статті 277 ЦК України, відповідно до яких фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Судом першої інстанції встановлено, що інформація, яка поширена шляхом публікації статті, не стосується особи позивача та (або) членів його сім'ї, та є оціночними судженнями авторів.

Згідно до ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Звертаючись до суду з позовом про захист честі та гідності, ОСОБА_3 свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що у статті зазначена інформація, яка не відповідає дійсності, не підтверджена жодними доказами та порочить честь, гідність та ділову репутацію випускників, їх батьків та вчителів. Зокрема зазначено: ««родители учеников ... фотографировали своїх чад, мешая учителям читать приветственные речи. Из-за этого официальная часть праздника затянулась», начебто підслухані автором висловлювання учнів -«пойдем покурим», «стайка ребят отправилась дымить», «девицы .. перешептывались о последних веяниях моды выпускных балов», «приходить в вышиванках - тренд прошлого года», «ныне на пике - школьные платья советских времен», «учитель физики колдовал у старых колонок, молясь, чтобы звук вальса случайно не оборвался», «в классную комнату попала и многочисленная «торсида» - бабушки и мамы с папами», «многих девиц ожидали бой-френды», «мы сдаем по тысяче гривен на выпускной» та висновок автора статті - «я обрадовался, что являюсь на празднике случайным гостем».

За змістом ч. 4 ст. 32 Конституції України та ст. 277 ЦК України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Оціночними судженнями, з огляду на приписи ч. ч. 1, 2 ст. 30 Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII "Про інформацію" (з подальшими змінами), за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

За таких обставин, оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції, з урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшов висновку про те, що висловлювання в статті не є такими, що, принижують честь та гідність позивача, оскільки не є фактичними твердженнями, а є оціночними судженнями.

Такий висновок суду узгоджується з нормами ст. 277 ЦК України, якою передбачено, що не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.

Зазначене відповідає і міжнародній практиці, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року у справі "Українська Прес-Група проти України" зазначено: "41. У своїй практиці суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Аналогічний висновок міститься і в рішенні Євросуду "Лінгенс проти Австрії", (Lingens v. Austria), від 8 липня 1986 року, п. 42, Series A, no. 103 рік.

Тому, з урахуванням положень ст. 30 Закону України "Про інформацію", ст. 10 зазначеної Конвенції, судової практики Європейського Суду з прав людини, судом першої інстанції правомірно визнано висловлювання в статті оціночними судженнями, оскільки вони не мали наклепницький характер для позивача, а є фактичними твердженнями.

Разом з тим, колегія вважає за необхідне зазначити про помилкове посилання у рішенні суду першої інстанції на ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію», яка втратила чинність у 2011 році, оскільки зазначена стаття відтворює за своїм змістом ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію», що в цілому не вплинуло на правильність вирішення судом першої інстанції спору. В силу ч.2 ст. 308 ЦПК України, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Докази та обставини апеляційної скарги були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновком суду першої інстанції з їх оцінкою.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: