Номер провадження 2/243/3485/2017
Номер справи 243/6695/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«02» жовтня 2017 року Слов'янський міськрайонний суд Донецької області в складі:

Головуючого - судді Хаустової Т.А.,

за участю :

- секретаря судового засідання - Хміль О.М.,

- представника позивача - адвоката Петрова Г.В.,

- представника відповідача - Держави України в особі Кабінету Міністрів України - Головного територіального управління юстиції у Донецькій області - Циря С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі №19 Слов'янського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, про відшкодування матеріальної шкоди, завданої майну терористичним актом під час проведення антитерористичної операції, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, про відшкодування матеріальної шкоди, завданої майну терористичним актом під час проведення антитерористичної операції, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що він є власником будинку, який знаходиться за адресою: Донецької область, АДРЕСА_1, що підтверджується Договором купівлі - продажу житлового будинку, та Витягом з реєстру про право власності на нерухоме майно.

12 червня 2014 року в результаті терористичного акту під час проведення антитерористичної операції належне йому житло було повністю зруйновано, що підтверджується Актом про пожежу від 24 липня 2014 року, та Актом № 334 обстеження нерухомого майна від 15 серпня 2014 року.

Причиною руйнування згідно зазначеного Акту є пошкодження під час проведення антитерористичної операції, попадання вибухового пристрою з огнепальної зброї.

На даний час він проживає з родиною за адресою АДРЕСА_2 і є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується Довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 29 травня 2017 року за № .

У червні-серпні 2014 року він звернувся з заявою про скоєння злочину, а саме терористичного акту, до Відділення поліції у м. Слов'янську.

Згідно Наказу №102 від 03 травня 2017 року Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово - комунального господарства України, показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України (розраховані стоном на 01 квітня 2017 року по Донецькій області) складає 10897,00 грн./ м.кв.

Згідно Технічного паспорту та Договору купівлі - продажу , загальна площа будинку з урахуванням господарсько - побутових споруд 152 кв.м, отже, розмір матеріального збитку, заподіяному житлу складає 1656344,00 грн. (152 кв.м * 10897,00 грн./ кв.м).

Просить суд відшкодувати йому за рахунок коштів Державного бюджету України шкоду, заподіяну терористичним актом у вигляді зруйнування житлового будинку з господарско - побутовими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 у сумі 1656344,00 грн., шляхом стягнення з Державної казначейської служби України.

В судове засідання позивач ОСОБА_4 не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с 55, 116).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 - адвокат Петров Г.В., який діє на підставі Угоди №07/09/17 про надання правової (юридичної ) допомоги адвокатом від 13 липня 2017 року, позовні вимоги ОСОБА_4 підтримав, просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача Держави України в особі Кабінету Міністрів України - Головне Територіальне Управління юстиції у Донецькій області - Циря С.М., який діє на підставі Довіреності №14/7-10 від 10 січня 2017 року (а.с. 13), в судовому засіданні не визнав позовні вимоги ОСОБА_4, та в наданих до суду Запереченнях зазначив, що вважає, що Кабінет Міністрів України є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки ОСОБА_4 у позові в обґрунтування своїх вимог посилається на положення статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», яка передбачає відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом.

Вважає, що Позивач не надав жодного належного доказу пошкодження житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, саме від терористичного акту. Таким доказом не може бути акт обстеження нерухомого майна від 15.08.2014, акт про пожар від 24.07.2014, на які посилається ОСОБА_4. Ні органи місцевого самоврядування, ні органи цивільного захисту не мають повноважень визначати наявність здійснення кримінального правопорушення, його кваліфікацію та обставини кримінального правопорушення.

Здійснення терористичного акту є кримінальним правопорушенням, відповідальність за який передбачена Кримінальним кодексом України, а злочинність діяння, кваліфікація кримінального правопорушення встановлюється в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України.

Отже, тільки вироком суду може бути визначена кваліфікація кримінального правопорушення та обставини кримінального правопорушення.

Позивач, не надав до суду доказів або посилання про наявність вироку в кримінальній справі, який набрав законної сили.

Таким чином, оскільки терористичний акт є злочинне та каране діяння на підставі ст. 258 Кримінального кодексу України, наявність якого визначається лише обвинувальним вироком суду у кримінальній справі, то обов'язковою умовою застосування положень ст. 19 Законом «Про боротьбу з тероризмом» є наявність обвинувального вироку суду, який набув чинності, бо без визначення наявності злочину, передбаченого ст. 258 Кримінального кодексу України, у встановлений Кримінальний процесуальним кодексом України порядок, підстав для проведення відшкодування шкоди, завданої терористичним актом Позивачу немає.

При цьому Позивач посилається на те, що стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає наступне стягнення суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, тобто після відшкодування шкоди потерпілому, у разі встановлення осіб, якими заподіяно шкоду, держава може стягнути суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом».

Нормативними приписами стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачено відшкодування шкоди, заподіяної громадянам лише терористичним актом, натомість цей закон не передбачає відшкодування шкоди, заподіяної громадянам в результаті проведення антитерористичної операції, яка спрямована на припинення терористичної діяльності, мінімізацію наслідків терористичної діяльності, тобто протидія терористичному акту.

Таким чином Позивачем обрано не належний спосіб захисту своїх майнових прав та інтересів.

Також у позовній заяві Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги положеннями Кодексу цивільного захисту України, а саме статтею 86 цього Кодексу.

Докази, які надані Позивачем до позовної заяви не підтверджують факту виникнення надзвичайної ситуації 12 червня 2014 у м. Слов'янську.

Статтею 5 Кодексу цивільного захисту України визначено, що надзвичайні ситуації класифікуються за характером походження, ступенем поширення, розміром людських втрат та матеріальних збитків.

Статтею 17 Кодексу цивільного захисту України визначено, що центральний орган виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту видає експертні висновки про рівень надзвичайної ситуації, веде їх облік; проводить експертизи надзвичайних ситуацій та визначає їх рівні.

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з надзвичайних ситуацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2015 № 1052 вказано, що центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, захисту населення і територій від надзвичайних ситуацій та запобігання їх виникненню, ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, рятувальної справи, гасіння пожеж, пожежної та техногенної безпеки, діяльності аварійно-рятувальних служб, а також гідрометеорологічної діяльності є Державна служба України з надзвичайних ситуацій.

Відповідно до п. п. 11 п. 4 вказаного Положення Державна служба України з надзвичайних ситуацій видає експертні висновки про рівень надзвичайної ситуації, веде їх облік.

Отже, тільки інформація від Державної служби України з надзвичайних ситуацій про наявність (або відсутність) виникнення надзвичайної ситуації 12 червня 2014 року під час проведення антитерористичної операції в результаті кримінального правопорушення пошкоджено житловий будинок АДРЕСА_1

Позивач не надав належного доказу щодо виникнення надзвичайної ситуації 12 червня 2014 року під час проведення антитерористичної операції в результаті кримінального правопорушення пошкоджено житловий будинок АДРЕСА_1

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з надзвичайних ситуацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2015 № 1052 вказано, що центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, захисту населення і територій від надзвичайних ситуацій та запобігання їх виникненню, ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, рятувальної справи, гасіння пожеж, пожежної та техногенної безпеки, діяльності аварійно-рятувальних служб, а також гідрометеорологічної діяльності є Державна служба України з надзвичайних ситуацій.

Відповідно до п. п. 11 п. 4 вказаного Положення Державна служба України з надзвичайних ситуацій видає експертні висновки про рівень надзвичайної ситуації, веде їх облік.

Отже, тільки інформація від Державної служби України з надзвичайних ситуацій про наявність (або відсутність) виникнення надзвичайної ситуації 12 червня 2014 року під час проведення антитерористичної операції в результаті кримінального правопорушення пошкоджено житловий будинок АДРЕСА_1

Частиною третьою статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачено, що у разі визначення збитків або розміру відшкодування, під час вирішення спорів та в інших випадках, визначених законодавством, проведення незалежної оцінки майна є обов'язковим.

Відповідно до частини другої статті 59 Цивільного процесуального кодексу України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, у зв'язку з наведеними вище положеннями законодавства України посилання суду на Наказ Мінрегіону від 03 травня 2017 року № 102 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України», як на нормативний акт для визначення розміру шкоди, яка підлягає відшкодуванню, прямо суперечить закону.

Вважає посилання позивача на ст. 56 Конституції України безпідставними та недоведеними з огляду на наступне.

Для застосування даної норми Конституції України повинен бути наявний встановлений факт незаконного рішення, дії чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, зокрема КМУ України.

Як вбачається зі змісту позову та доданих до нього матеріалів про існування такого факту не йдеться, адже проведення АТО відбувається на виконання рішення Ради національної безпеки і оборони України, у повній відповідності Закону України «Про боротьбу з тероризмом», а також сам позивач не оскаржує правомірність проведення АТО.

Проведення АТО спрямоване на припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки всього населення України, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності та відновлення миру і правопорядку у східних регіонах України.

У зв'язку з цим суб'єктами боротьби з тероризмом вживаються активні заходи з проведення АТО, яка здійснюється у чіткій відповідності до Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та з дотриманням вимог законодавства України.

Тому, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 у повному обсязі.

Представник відповідача - Державної казначейської служби України - ОСОБА_6, який діє на підставі Довіреності №5-29/58-110 від 03 січня 2017 року (а.с. 81), в судове засідання не з'явився, надав суду Заперечення, в яких просив розглянути справу у його відсутності, а також зазначив, що вимоги позивача не визнає, вважає їх необґрунтованими, оскільки відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної виконавчої влади, їх посадові особи, повинні діяти на підставі та в межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Згідно з Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України 15 квітня 2015 року за № 215, Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку, зокрема, управляє наявними фінансовими ресурсами, що консолідуються на єдиному казначейському рахунку, що ним обліковуються. Казначейство є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України, своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в Казначействі та банках.

Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов'язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до частини 1 ст. 2 ЦК України.

Бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» не передбачено загальнодержавних видатків на відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом.

Отже, Казначейство не має правових підстав здійснювати відшкодування зазначеної у позовній заяві шкоди.

Також зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази того, що руйнування спричинені саме проведенням антитерористичної операції у зазначеному позивачем районі, не визначені особи, якими були завдані зазначені руйнування, не встановлено факту наявності причинно - наслідкового зв'язку між діями відповідачів та спричиненою позивачу шкодою.

Вважає, що у позивача відсутнє право на відшкодування шкоди, оскільки відсутні докази завданої шкоди.

Тому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 у повному обсязі ( а. с. 75-80).

Суд, вислухавши пояснення представника позивача - адвоката Петрова Г.В. представника відповідача-Держави України в особі Кабінету Міністрів України - Головного територіального управління юстиції у Донецькій області - Циря С.М., розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, про відшкодування матеріальної шкоди, завданої майну терористичним актом під час проведення антитерористичної операції не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Руїз Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994, заява № 18390/91 вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів.

У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.

Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов'язків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Суд на підставі ст.ст. 10, 11, 27, 60 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Зокрема, право на справедливий суд (стаття 6), право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені статтею 1166 ЦК України, згідно якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Проте, якщо мають місце спеціальні підстави відшкодування шкоди, застосуванню підлягають саме спеціальні правові норми.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

Стаття 58 ЦПК України передбачає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію.

Територія проведення антитерористичної операції охоплює територію України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02 грудня 2015 року затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. У перелік зазначених населених пунктів включено також м. Слов'янськ.

В судовому засіданні встановлено та підтверджено Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 2088149 від 25 листопада 2003 року, що позивачу ОСОБА_4 на підставі приватної власності належить будинок АДРЕСА_1, Донецької області (а.с. 25).

З Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок №14 по вул. Ленінградській в місті Слов'янську Донецької області, складеного 28 вересня 2010 року Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації», вбачається, що відповідно до Експлікації, на земельній ділянці №14 по вул. Ленінградській в місті Слов'янську Донецької області, розташовані: житловий будинок, загальною площею 111 кв.м, а також господарські будови та споруди: погріб, літня кухня, убиральня, душ, огорожа, колодязь, загальною площею 41 кв.м (а.с. 17-22).

Органом досудового розслідування Слов'янського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області 07 серпня 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості за повідомленням, що зареєстроване до ЖЄО № 9427 від 07 серпня 2014 року про те, що невстановлена особа в ході проведення артилерійського обстрілу АДРЕСА_1, чим було спричинено матеріальну шкоду ОСОБА_4 на суму 600000,00 грн. злочин кваліфіковано за частиною 2 статті 194 КК України, кримінальне провадження № 0001593 (а.с.65-66).

З Акту про пожежу від 24 липня 2014 року, складеного комісією у складі: начальником відділення щодо попередження надзвичайної ситуації 6 ГПСО ГУ ГСЧС України в Донецькій області, майором служби цивільного захисту ОСОБА_7, вбачається, що даний акт складено у присутності ОСОБА_4 в тому, що 12 червня 2014 року, о 23 годині 10 хвилин, в будинку АДРЕСА_1 Донецької області, який належить ОСОБА_4, виникла пожежа. Сповіщення про пожежу надійшло 12 червня 2014 року о 23 годині 16 хвилин. Пожежні підрозділи приймали участь у ліквідуванні пожежі та о 23 годині 59 хвилин пожежу ліквідовано. В результаті пожежі повністю знищено житловий будинок, особисті речі, побутова техніка, меблі та документи. Джерело запалювання ззовні, потрапляння вибухового пристрою, випущеного з вогнепальної зброї (а.с. 32-33).

Термін «антитерористична операція» визначено в статті 1 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» (в редакції Закону № 1313-VII від 05.06.2014 року), згідно якої антитерористична операція - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності.

Район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.

Згідно ст. 1 зазначеного Закону терористична діяльність - це діяльність, яка охоплює: планування, організацію, підготовку та реалізацію терористичних актів; підбурювання до вчинення терористичних актів, насильства над фізичними особами або організаціями, знищення матеріальних об'єктів у терористичних цілях; організацію незаконних збройних формувань, злочинних угруповань (злочинних організацій), організованих злочинних груп для вчинення терористичних актів, так само як і участь у таких актах; вербування, озброєння, підготовку та використання терористів; пропаганду і поширення ідеології тероризму; фінансування та інше сприяння тероризму (у редакції Закону України від 18.05.2010 р. № 2258-VI).

Терористичний акт - це злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена статтею 258 Кримінального кодексу України. У разі, коли терористична діяльність супроводжується вчиненням злочинів, передбачених статтями 112, 147, 258 - 260, 443, 444, а також іншими статтями Кримінального кодексу України, відповідальність за їх вчинення настає відповідно до Кримінального кодексу України.

Відповідно до статті 1 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки в тому числі осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 7 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено такі райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення, зокрема, Донецька область - з 07 квітня 2014 року. На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції на території Донецької області не прийнято.

Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02 грудня 2015 року, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, місто Слов'янськ Донецької області, в якому був розташований будинок позивача, належить до населених пунктів, в яких здійснювалася антитерористична операція.

Згідно ст. 4 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції.

Центральні органи виконавчої влади беруть участь у боротьбі з тероризмом у межах своєї компетенції, визначеної законами та виданими на їх основі іншими нормативно-правовими актами.

Суб'єктами, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом у межах своєї компетенції, є: Служба безпеки України, яка є головним органом у загальнодержавній системі боротьби з терористичною діяльністю; Міністерство внутрішніх справ України; Національна поліція; Міністерство оборони України; центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань; Управління державної охорони України.

Є загальновідомим фактом, що в період проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей пошкоджені (зруйновані) об'єкти соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статях 57 - 60, 131 - 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212 - 215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всім доказам, якими суд керувався при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Відповідно до положень ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» терористичний акт - злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена ст. 258 КК України. У разі, коли терористична діяльність супроводжується вчиненням злочинів, передбачених статтями 112, 147, 258 - 260, 443, 444, а також іншими статтями КК України, відповідальність за їх вчинення настає відповідно до КК України.

Згідно Акту № 334 від 15 серпня 2014 року обстеження об'єкта, пошкодженого під час проведення антитерористичної операції, який затверджено Протоколом засідання робочої комісії № 6 від 17 вересня 2014 року та Рішенням Слов'янської міської ради від 18.02.2015 року № 99, комісією у складі директора «БТІ м. Слов'янська» - ОСОБА_8, інженера по інвентаризації 1 категорії КП « БТІ м. Слов'янська» - ОСОБА_9, ведучого адміністратора системи КП «БТІ м. Слов'янська» - ОСОБА_10, в присутності ОСОБА_4, з'ясували стан нерухомого майна: будинку АДРЕСА_1

Комісія дійшла висновку, що об'єкт для подальшої експлуатації непридатний, третя категорія технічного стану (а.с. 28-29).

Посилаючись на Конституцію України та на Закон України «Про боротьбу з тероризмом», позивач просив суд стягнути з Державного бюджету України на його користь у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, заподіяну його житлу внаслідок проведення Антитерористичної операції. Свій матеріальний збиток оцінив у 1656344,00 грн., виходячи з опосередкованої вартості спорудження житла в Донецькій області станом на 01 квітня 2017 року складає 10897,00 грн. м.кв.

З листа Слов'янської міської ради № 01.01-07/2417 від 26 липня 2017 року наданого на запит адвоката Петрова Г.В. щодо звернення ОСОБА_4, вбачається, що станом на 25 липня 2017 року ОСОБА_4 не перебуває на квартирному обліку Виконкомі міської ради. До Виконкому Слов'янської міської ради з питання постанови на квартирний облік не звертався (а.с. 70).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Зокрема, право на справедливий суд (стаття 6), право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8).

Проте в порушення статті 41 Конституції України право приватної власності позивача порушено, належний йому будинок не з його волі став непридатним для подальшої експлуатації, що підтверджується Актом обстеження будинку № 334 від 06 серпня 2014 року (а.с.28-31).

Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію.

Територія проведення антитерористичної операції охоплює територію України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02 грудня 2015 року затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. У перелік зазначених населених пунктів включено також м. Слов'янськ.

Звертаючись в суд з позовом про відшкодування майнової шкоди за рахунок Державного бюджету України, ОСОБА_4 посилається на те, що його будинок зруйновано внаслідок терористичного акту.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Поняття «терористичний акт» міститься в статті 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» терористичний акт злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена ст. 258 КК України. У разі, коли терористична діяльність супроводжується вчиненням злочинів, передбачених статтями 112, 147, 258 260, 443, 444, а також іншими статтями КК України, відповідальність за їх вчинення настає відповідно до КК України.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

У статті 1 Загальної декларації прав людини проголошено, що всі люди народжуються вільними й є рівними за своєю гідністю та правами. Вони наділені розумом і совістю та повинні діяти один щодо одного в дусі братерства. Кожна людина має всі права і всі свободи, проголошені цією Декларацією, незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового, станового або іншого становища (ст. 2).

Згідно зі статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, всі особи є рівними перед судами і трибуналами. Це основоположні міжнародні правові норми з питань рівності прав людини, на які орієнтується всі правові держави світу.

Конституція України закріплює основні засади правового статусу людини і громадянина в Україні, тобто ті провідні ідеї, що покладені в основу змісту й умов реалізації прав та обов'язків людини і громадянина в нашій державі. Передусім це стосується частин 1, 2 ст. 24 Конституції України, відповідно до яких: «Громадяни мають рівні« конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв і обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального поводження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками». Крім того, ч. 2 ст. 21 Конституції України закріплює засаду невідчужуваності та непорушності прав і свобод людини. Відповідно до цієї засади не допускається не тільки відчуження прав і свобод, якими людина володіє, а й обмеження їхнього змісту, створення перешкод для їх реалізації тощо. Дані положення повною мірою поширюються і на передбачені цивільно-процесуальним законом права суб'єктів цивільного провадження.

У загальному розумінні рівність перед законом означає обов'язок всіх додержуватися приписів закону, використовувати закон у своїх інтересах. Закріплення рівності перед законом як засади здійснення правосуддя в цивільних справах означає, що жодна обставина не може стати підставою для надання будь-яких привілеїв або запровадження будь-яких обмежень, що суперечать приписам цивільно-процесуального закону щодо прав і обов'язків всіх суб'єктів провадження.

У відповідності до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» « Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до п.п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, з'явлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.

Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов'язків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави.

Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтвердили факт руйнування нерухомого майна ОСОБА_4 внаслідок терористичного акту.

Судом встановлено, що 07 серпня 2014 року органом досудового розслідування Слов'янського міського відділу Головного управління досудових розслідувань внесені відомості про вчинене кримінальне правопорушення за ознаками частини 2 ст. 194 КК України за фактом пошкодження в ході проведення артилерійського обстрілу міста Слов'янська будинку ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується витягом з кримінального провадження № 0001593 (а.с.65-66).

Судочинство в Україні ґрунтується на основних засадах, визначених ч. 3 ст. 129 Конституції України, зокрема рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 13 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачено, що при проведенні антитерористичної операції використовуються сили і засоби (особовий склад, спеціалісти, зброя, спеціальні і транспортні засоби, засоби зв'язку, інші матеріально-технічні засоби) суб'єктів боротьби з тероризмом, а також підприємств, установ, організацій, які залучаються до участі в антитерористичній операції, в порядку, визначеному ч. 2 ст. 12 цього Закону. Покриття витрат та відшкодування збитків, що виникли у зв'язку із проведенням антитерористичної операції, здійснюються згідно з законодавством.

Аналіз зазначеної норми закону дає підстави для висновку про те, що покриття витрат на відшкодування збитків, що виникли у зв'язку із проведенням антитерористичної операції, цією нормою передбачає не фізичним особам, потерпілим внаслідок руйнування або пошкодження їх майна, а суб'єктам боротьби з тероризмом, а також підприємствам, установам, організаціям, які залучаються до участі в антитерористичній операції, в порядку, визначеному ч. 2 ст. 12 цього Закону.

Кримінальна відповідальністю за вчинення терористичного акту передбачається статтею 258 Кримінального Кодексу України. Вказаний злочин є самостійним злочином і має відповідну юридичну кваліфікацію.

Враховуючи вищезазначене, та те що позивач не довів в суді факту руйнування його будинку внаслідок терористичного акту, в задоволені її позовних вимог необхідно відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 74, 77, 79, 88, 209, 212, 214-215, 218, 224-227 ЦПК України, ст.ст. 41, 55, 129 Конституції України, ст.ст. 22, 319, 321, 346, 347, 1177 ЦК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, статті 1 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом», суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, про відшкодування матеріальної шкоди, завданої майну терористичним актом під час проведення антитерористичної операції - відмовити у зв'язку з відсутністю підстав.

Рішення може бути оскаржено в судову палату по цивільним справам Апеляційного суду Донецької області через Слов'янський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення постановлено і підписано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Головуючий:

Суддя Слов'янського

міськрайонного суду Т.А. Хаустова