Провадження № 2/761/4545/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Гуменюк А.І.

при секретарі Романчук К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві про звільнення майна з-під арешту, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - Позивач) 03 квітня 2017 року звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві (далі - Відповідач) про зняття арешту з майна.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в лютому місяці 2017 року їй стало відомо про наявний арешт на все її майно, в тому числі, квартиру АДРЕСА_1, накладений на підставі постанови б/н Відділу державної виконавчої служби у Шевченківському районі м. Києва від 31 березня 2003 року, винесеної в межах виконавчого провадження про стягнення з Позивача на користь ОСОБА_3 коштів у сумі 430 грн. 50 коп. Позивач зауважила, що матеріали вказаного виконавчого провадження знищено, у зв'язку із закінченням терміну давності їх зберігання. Крім того, додала, що 30 травня 2003 року нею було сплачено 430 грн. 50 коп. заборгованості, у зв'язку з виникненням якої було відкрито виконавче провадження та накладено арешт на все майно Позивача. Однак, як зазначила остання, державним виконавцем не було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та зняття арешту з майна Позивача. Просила суд ухвалити судове рішення, яким зняти арешт та заборону відчуження всього майна ОСОБА_1, що зареєстровані в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за реєстраційним номером 1459214 від 11 листопада 2004 року, а також відшкодувати судові витрати, пов'язані із розглядом справи.

В ході судового розгляду справи, неналежного відповідача - Відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві було замінено на належного - Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі - Відповідач).

У судовому засіданні, представник Позивача позов підтримав повністю з підстав, зазначених у позовній заяві. Позовні вимоги просив суд задовольнити у повному обсязі.

Представник Відповідача подав до суду письмові пояснення по суті позову, в яких зазначив, що оскільки журнали реєстрації вхідних документів про відкриття виконавчих проваджень знищені за строком зберігання, встановити причини накладення арешту на майно, не виявляється можливим. Водночас, представник Відповідача звернувся до суду із клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони Відповідача.

Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника Відповідача, на підставі наявних у справі доказів, враховуючи те, що представник Позивача не заперечував проти розгляду справи за відсутності сторони Відповідача.

Заслухавши пояснення представника Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенню, з таких підстав.

Згідно Витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів № 205587234 від 21 березня 2017 року, щодо фізичної особи ОСОБА_1 у вказаному реєстрі існує архівний запис, в тому числі, арешту на все її майно, зареєстрований 11 листопада 2004 року за номером 1459214, реєстратором Першою київською державною нотаріальною конторою на підставі постанови б/н, винесеної Відділом державної виконавчої служби у Шевченківському районі 31 березня 2003 року (а.с. 10).

Судом встановлено, що 08 квітня 2002 року Солом`янським районним судом м. Києва у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, було винесено рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суми боргу у розмірі 410 грн. 00 коп. (а.с. 13-15).

Згідно відмітки Солом`янського районного суду м. Києва вказане судове рішення набрало законної сили 09 травня 2002 року (а.с. 13-15).

До того ж, Солом`янським районним судом м. Києва на підставі вищезазначеного рішення суду від 08 квітня 2002 року видано виконавчий лист № 2-619.

Крім того, суд встановив, що на виконання вищезгаданого виконавчого листа, Відділом державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження про примусове стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості у розмірі 410 грн. 00 коп.

В межах виконавчого провадження, державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Кухарським Олександром Миколайовичем 31 березня 2003 року було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою постановлено накласти арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 (а.с. 12).

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема копії квитанції № 476/22, виданої державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Кухарським Олександром Миколайовичем, ОСОБА_1 30 травня 2003 року було сплачено 430 грн. 50 коп. заборгованості на виконання виконавчого листа № 2-619, виданого Солом`янським районним судом м. Києва від 08 квітня 2002 року (а.с. 16).

Згідно з частиною першою статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 3-1) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; 7) визнання боржника банкрутом; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

Відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Як пояснив представник Позивача у судовому засіданні, Позивач не отримувала постанову про закінчення виконавчого провадження та постанову про зняття арешту з її майна.

Згідно пункту 3.19., абзаців 1 та 4 пункту 3.20. Інструкції з діловодства в органах державної виконавчої служби, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 470/7 від 05 липня 1999 року, строк зберігання переданих до архіву завершених виконавчих проваджень становить 3 роки.

Знищення виконавчих проваджень, які передано до архіву, здійснюється комісією один раз у півріччя, про що складається акт у двох примірниках за встановленою формою (додаток 17). Знищення виконавчих проваджень, переданих до архіву, здійснюється паперорізальними машинами або шляхом спалення, про що зазначається в акті.

Суд встановив, що матеріали виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-619, виданого Солом`янським районним судом м. Києва від 08 квітня 2002 року знищено у зв'язку із закінченням строків їх зберігання.

Відповідно до частини 4 статті 59 та частини 5 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року, підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

За змістом частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частин 1, 2 статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Крім того, відповідно до статті 57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За змістом статей 58, 59 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з абзацом першим частини 1, частин 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до статей 1-3 статті 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд вважає, що Позивачем надано достатньо належних допустимих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог.

Таким чином, враховуючи ту обставину, що виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-619, виданого Солом`янським районним судом м. Києва від 08 квітня 2002 року, завершене, матеріали його знищені у зв'язку із закінченням строків їх зберігання, беручи до уваги той факт, що ОСОБА_1 сплатила заборгованість у розмірі 410 грн. 00 коп. на користь ОСОБА_3, наявність якої послугувала причиною для відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на все її майно, зважаючи на зміст частини 4 статті 59 та частини 5 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Отже, все майно, яке належить на праві власності ОСОБА_1, підлягає звільненню з-під арешту, накладеного на підставі постанови Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві від 31 березня 2003 року, реєстраційний номер обтяження 1459214.

З урахування викладеного, на підставі статей 15, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України, статті 49, 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року, Інструкції з діловодства в органах державної виконавчої служби, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 470/7 від 05 липня 1999 року, статей 10, 11, 13, 57, 60, 61, 209, 212- 215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві про звільнення майна з-під арешту - з а д о в о л ь н и т и у повному обсязі.

Звільнити з-під арешту все майно, яке належить на праві власності ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1), арешт на яке накладено на підставі постанови Відділу державної виконавчої служби у Шевченківському районі м. Києва від 11 листопада 2004 року (реєстраційний номер обтяження 1459214).

Стягнути із Головного територіального управління юстиції у місті Києві (Код , місцезнаходження: м. Київ, провулок Музейний, 2-Д) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судові витрати, пов'язані із розглядом справи, у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання через Шевченківський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а у разі, якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків або після розгляду справи в апеляційному порядку Апеляційним судом м. Києва, якщо воно не буде скасоване.

СУДДЯ :