АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1211/17 Справа № 205/7595/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Макаров М.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Деркач Н.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним, посилаючись на те, що 04 листопада 2006 року між нею та відповідачем ОСОБА_4 було укладено шлюб, який 17 вересня 2015 року було розірвано.

За час шлюбу ними було придбано автомобіль HYUNDAY TUCSON 2006 року випуску, № кузову - KMHJN81BP6U380980, державний номер - АЕ4387ЕО (на час придбання), який згідно з вимогами чинного сімейного законодавства є спільною сумісною власністю подружжя. Однак, у порушення вимог ст.203 ЦК України та ст.ст.60, 63, 65 СК України Відповідач без отримання письмової згоди позивачки продав спірний автомобіль ОСОБА_6, а тому позивачка просить визнати недійсним правочин з продажу спірного автомобіля, укладений між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_6, а також витребувати з чужого незаконного володіння спірний автомобіль, який було продано ОСОБА_7,.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Вказаним вимогам рішення суду повністю не відповідає з огляду на наступне.

Так, судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 листопада 2006 року по 17 вересня 2015 року, який розірвано на підставі заочного рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

У період шлюбу сторонами у 2011 році придбано автомобіль HYUNDAY TUCSON 2006 року випуску, № кузову - KMHJN81BP6U380980, та було видано державний номер НОМЕР_1.

Також у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_4 продав спірний автомобіль ОСОБА_6, який зареєстрував його на своє імя 05 квітня 2012 року, а 22 червня 2013 року він реалізував спірний автомобіль ОСОБА_5

Згідно отриманого судом повідомлення з Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області МВС України від 25 січня 2016 року за №27/4-100, - з 22 червня 2013 року власником спірного автомобіля «HYUNDAY TUCSON ЗНГ» 2006 року випуску, згідно свідоцтва про реєстрацію САР №860930 є ОСОБА_7, та вказаному автомобілю присвоєно державний номер (натепер) АЕ8670ВМ.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суду виходив з того, що позивачкою не надано доказів того, що відповідач у 2012 році в дійсності реалізував спірний автомобіль іншій особи (ОСОБА_6В.) без відома та згоди на це позивачки, і що про продаж Відповідачем спірного автомобіля, який є спільною сумісною власністю подружжя, їй нібито стало відомо лише з відповіді на її звернення з Управління Державтоінспекції ГУМВС України в Дніпропетровській області від 07 жовтня 2015 року за №14/М-755.

Крім того, позивачкою пропущено строк позовної давності звернення до суду, оскільки перший покупець спірного автомобіля у справі ОСОБА_6 вже придбав та зареєстрував спірний автомобіль ще 05 квітня 2012 року, а Позивачка звернулася до суду з позовом про витребування автомобіля з чужого незаконного володіння у ОСОБА_7 лише 20 жовтня 2015 року. Також, позивачка просить витребувати спірний автомобіль з чужого незаконного володіння у ОСОБА_7, але при цьому згідно з вимогами ст.60 СК України позивачка може претендувати лише на вартість однієї другої частини спірного автомобіля, який є неподільною річчю.

Проте з такими висновками колегія суддів не може погодитись, виходячи з нстпного.

Відповідно до п. п. 12, 14 Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009року № 1200, п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07вересня 1998 року № 1388 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), довідка-рахунок підтверджує реалізацію транспортного засобу, тобто перехід права власності на транспортний засіб від продавця до покупця є оформленням договірних відносин купівлі-продажу транспортного засобу.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один ;з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. ч. 13 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Посилаючись на те, що визнання договору купівлі-продажу як самостійної матеріально-правової вимоги законом не передбачено та у випадку відчуження одним з подружжя спільного майна поза волею іншого з подружжя таке майно або його вартість враховується при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя, суд першої інстанції не врахував положення ст. ст. 3, 11 ЦПК України та ст. ст. 12, 15 ЦК України щодо права на судовий захист у спосіб, обраний позивачем на власний розсуд та визначений законом, а також не звернув уваги на те, що відповідно до ст. 65 СК України дружина має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди, та для укладення одним із подружжя договору стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Як вбачається з матеріалів справи сторони припини сімейні відносини на початку 2012 року та саме після цього відповідач не ставлячи до відома позивачку та без її згоди вчинив відчуження спірного автомобіля, що в свою чергу потягло за собою порушення прав позивача, у звязку з чим вимоги позивачки про визнання правочину з продажу спірного автомобіля, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у формі довідки-рахунку серії ДПІ № 497155 від 05 квітня 2012 року недійсним є обгунтованими та такими що підлягають до задоволення в цій частині.

Що стосується висвків суду першої інстанції про пропуск позивачкою позовної давності, то колегія суддів ввиходить з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Так, судом встановлено та зазначалося вище, що сторони припинили свої сімейні стосунки саме у 2012 році та саме після припинення шлюбних стосунків відповідач і вчинив відчуження спірного автомобіля не поставивши до відома про це позивачку, та остання дізналася про порушення своїх прав лише у 2015 році саме після отримання відповіді з органів МВС в яких і зазначалося про продаж автомобіля, а відповідач протилежного в порушення вимог ст. 60 ЦПК України доказів не надав.

За таких обставин позивачем не пропущено строк позовної давності, проте суд першої інстанції на вказане уваги не звернув.

Що стосується вимог позивачки про визнання іншого правочину та витребування автомобіля з чужого незаконного володіння, колегія суддів виходить з наступного.

Так судом встановлено та зазначалося вище ОСОБА_4 05 квітня 2012 року продав спірний автомобіль ОСОБА_6, а 22 червня 2013 року він реалізував спірний автомобіль ОСОБА_5, що також підтверджується повідомленням з Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області МВС України від 25 січня 2016 року за №27/4-100, в якому зазначено, що з 22 червня 2013 року власником спірного автомобіля «HYUNDAY TUCSON ЗНГ» 2006 року випуску, згідно свідоцтва про реєстрацію САР №860930 є ОСОБА_7, та вказаному автомобілю НОМЕР_2.

Оскільки останнім власником спірного автомобіля є ОСОБА_5 суд вважає, що інші правочини, які укладені після недійсного правочину не можна визнавати недійсними, оскільки вони вже не діють.

Крім того, як розяснив Пленум Верховного Суду України в постанові «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, зокрема в п. 10 розяснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

У звязку з чим в даному випадку позивач має право звернутися до суду з віндикаційним позовом, тобто про витребування майна із чужового незаконного володіння, а тому позовні вимоги в цій частині є передчасними.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову, а тому апляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь позивачки витрати по сплаті судового збору та за подачу апеляційної скарги в сумі 1023 грн. 12 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2.

Визнати правочин з продажу автомобіля HYUNDAY TUCSON 2006 року випуску, № кузову KMHJN81BP6U380980, № двигуна - G4GC6511198, VIN код Y6LJN81BP6L000564, державний номер АЕ4387ЕО укладений між ОСОБА_4 (іпн.) та ОСОБА_6 (іпн. НОМЕР_3) у формі довідки-рахунку серії ДПІ № 497155 від 05 квітня 2012 року недійсним.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 (іпн.) на користь ОСОБА_2 (іпн. НОМЕР_4) судовий збір в сумі 1023 грн. 12 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Н.М. Деркач

ОСОБА_8