Справа № 214/6841/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 квітня 2017 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого - судді Прасолова В.М.

при секретарі Горбуновій Л.С

за участю представника позивача ОСОБА_1

за участю представника відповідача ПАТ «КЗГО» - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Криворізький завод гірничого обладнання» та публічного акціонерного товариства «Криворізький центральний рудоремонтний завод» про стягнення моральної шкоди у звязку з ушкодженням здоровя, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом, в якому просить: стягнути з приватного акціонерного товариства «Криворізький завод гірничого обладнання» (далі за текстом «КЗГО») на свою користь 113100 гривень моральної шкоди у звязку з ушкодження здоровя, без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обовязкових платежів; стягнути з публічного акціонерного товариства «Криворізький центральний рудоремонтний завод» (далі за текстом «КЦРЗ») на свою користь 113100 гривень моральної шкоди у звязку з ушкодження здоровя, без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обовязкових платежів.

В обґрунтування позову наводить наступне. Він, позивач, з 28 травня 1997 року по 16 грудня 2010 року працював на різних робочих посадах на КЦРЗ та КЗГО. Вказує, що пунктом 19 акту розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання, вина відповідачів у його захворюванні підтверджена повністю. Довідкою МСЕК встановлено 35% втрати професійної працездатності. Зазначає, що відповідно до вищевказаного та медичних документів йому встановлено професійне захворювання: вібраційна хвороба першої-другої ступеня та радикулоп атія. Внаслідок вищесказаного змушений тривалий час проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури, лікування. У зв'язку з професійним захворюванням було порушено та порушуються нормальні життєві зв'язки, позбавивши можливості реалізовувати свої звички та бажання, в нього постійно виникають складнощі у зв'язку загальною слабістю, втомою, постійними болями. Перебуваючи на лікуванні, не міг і не може вести повноцінний образ життя, відчуває фізичні страждання, фізичну біль, обґрунтовану важкістю самопочуття та особливостями лікування, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному стані. На даний час самопочуття не поліпшується. Вважає, що за таких обставин з боку роботодавця йому, позивачу, має бути відшкодована моральна шкода, завдана ушкодженням здоров'я. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 8 жовтня 2008 року № 20-рп, громадянам надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника, або уповноваженого ним органу (роботодавця). Статтею 3 Конституції України зазначено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 153 Кодексу законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Як встановлено ст.13 Закону України «Про охорону праці », роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням трудових обовязків. Згідно статті 237-1 КЗпП України, відшкодування шкоди власником, або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За змістом ч.ч.1-3 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я (ч. 2 цієї норми). За ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Розміри мінімальної заробітної плати на 2016 рік затверджені Законом України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" від 25.12.2015 р. N 928-VIII, та становить 1450 грн. Від мінімальної заробітної плати розраховується судовий збір, податки ЄСВ та багато іншого, тому мінімальну заробітну плату враховує за одиницю виміру при розрахунку моральної шкоди. Так як відповідно до п.19 акту розслідування хронічного професійного захворювання, позивач пропрацював в шкідливих умовах, в порушення законодавства про охорону праці, понад 13 років, то: 1450 грн. 00 коп. помножити на 13 років = 226200 грн. 00 коп. (мінімальна номінальна заробітна плата помножена на час порушення законодавства про охорону праці роботодавцем ). Оскільки, окремо ступінь вини кожного відповідача не встановлено, то 226200 грн. 00 коп. поділити на 2 ( два відповідача ) = 113100 грн. 00 коп., що є сумою моральної шкоди з кожного відповідача. Право потерпілого на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника, або уповноваженого ним органу (роботодавця) на підставі ст. 1167 ЦК України та ст. 237-1 Кодексу законів про працю України, неодноразово декларувалося Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у чисельних рішеннях, розміщених у Єдиному державному реєстрі судових рішень. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України, позовна давність не поширюється на вимоги про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав повністю.

У судовому засіданні представник відповідача КЗГО позов не визнала. Крім того, підтвердила зміст письмових заперечень, в яких навела наступне. Не погоджується з вимогами позивача, вважає їх безпідставними, неаргументованими та незаконними з огляду на наступне. Укладаючи з позивачем трудовий договір відповідно до ст. 29 КЗпП України, позивачу було роз'яснено під розпис його права і обов'язки, умови праці, наявність на робочому місці небезпечних і шкідливих факторів (марганець, пил, шум, вібрація), та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, а також його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного трудового договору (додаткову відпустку, молоко, спеціальне харчування та інше). При цьому позивач свідомо приймав запропоновані йому умови праці і можливість їх впливу на стан його здоров'я. Таким чином, КЗГО не приховував важкість та шкідливість технологічного процесу, технологію виробництва не порушував, а тому протиправних дій відносно позивача, які б знаходились у причинному зв'язку із настанням професійного захворювання не вчиняв, отже й не повинен нести відповідальність у вигляді відшкодування моральної шкоди. Наполягає, що КЗГО дотримується вимог чинного законодавства України щодо забезпечення безпечних умов праці для своїх працівників. Згідно ч.1 ст. 9 Закону України «Про охорону праці», відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Зазначає, що позивач є застрахованою особою, а отже, на думку КЗГО, повинен звернутись з вимогами щодо відшкодування моральної шкоди до відповідного Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, оскільки такі правовідносини регулюються Законом України «Про загальнообов'язкове соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Вважає, що вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди є безпідставними, необґрунтованими та незаконними, оскільки розмір моральної шкоди необґрунтований, чинним законодавством України не передбачено, що компенсація моральної шкоди обчислюється у розмірі мінімальної заробітної плати помноженому на кількість років праці у шкідливих умовах. Як роз'яснено у листах Міністерство Юстиції України зазначає, на сьогоднішній день не існує однозначно встановлених методик щодо визначення можливого грошового відшкодування моральної шкоди в разі її наявності. Більш того спостерігається достатньо велика кількість авторських підходів для розгляду цього питання. Згідно із п. 9 постанови Пленуму ВС України від 25.05.2001 року №5, остаточне рішення щодо розміру відшкодування моральної шкоди приймає виключно суд. Вважає, що заслуговує на увагу той факт, що як на підставу визначення розміру до стягнення 113100 грн. 00 коп. з кожного відповідача позивач посилається на отримання професійного захворювання, працюючи на КЗГО. Звертає увагу, що відповідно до п. 16 Акту №4 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 14.10.2010 року та запису №5 трудової книжки можна встановити, що позивач також працював на тій же посаді в тих же умовах на КЦРЗ, тобто підставою для встановлення професійного характеру захворювання позивача також послугував профмаршрут: 28.05.1997року по 31.10.2001 року (4 роки 5 місяців) на термообрубувальному цеху на підприємстві КЦРЗ. Вважає, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що профзахворювання безпосередньо виникло з вини КЗГО. Вважає, що КЗГО не повинен відповідати за шкоду, завдану іншими підприємствами. Суму моральної шкоди у розмірі 113100 грн. 00 коп. вважає неаргументованою та невмотивованою. Розрахунок знаходить неналежним, оскільки в ньому не враховано безпосередню відсутність вини відповідача КЗГО. Вказує, що, позивачем не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що характер та обсяг заподіяних йому моральних страждань, а також характер вимушених змін у життєвих та виробничих стосунках є настільки суттєвими, що потребує відшкодування в розмірі 113100 грн. 00 коп. з кожного відповідача окремо, як то зазначено у позовній заяві. Просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 КЗГО відмовити повністю.

Представник відповідача КЦРЗ у судове засіданні не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки в судове засідання заяви не надав, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надійшло.

У судовому засіданні досліджені наступні письмові докази: довідки МСЕК (а.с.5, 48), акт розслідування (а.с.6-9), трудова книжка (а.с.8-10), епікризи, виписки (11, 12, 13), виписка з реєстру (а.с.29).

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України вважає належним доказами досліджені у судовому засіданні письмові докази: довідки МСЕК (а.с.5, 48), акт розслідування (а.с.6-9), трудову книжку (а.с.8-10), так як ці докази містять інформацію щодо предмета доказування, а саме про місце, тривалість та умови роботи позивача, причин виникнення хронічного професійного захворювання.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України вважає належними доказами досліджені у судовому засіданні письмові докази: епікризи, виписки (11, 12, 13), так як ці докази містять інформацію щодо предмета доказування, а саме про виникнення у позивача захворювань, характеру захворювання та його тривалості, необхідності лікування.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України вважає неналежним доказом досліджену у судовому засіданні виписку (а.с.29), так як цей доказ не містить інформацію щодо предмета доказування.

Суд, відповідно до ст. 59 ЦПК України вважає досліджені у судовому засіданні зазначені письмові докази допустимими, так як ці докази одержані без порушення порядку, встановленого законом.

Суд, оцінюючи відповідно до ст. 212 ЦПК України, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо досліджені наявні у справі докази, які суд знаходить достовірними, вважає, що у судовому засіданні встановлені наступні факти та обставини.

Позивач з 28 травня 1997 року по 31 жовтня 2001 року працював на ВАТ «КЦРЗ» на посаді обрубувача, а з 1 листопада 2001 року по 16 грудня 2010 року обрубувачем, зайнятим на обробці лиття наждаком і ручним способом (молотами, зубилом, пневмоінструментом), термообрубувального цеху ЗАТ «КЗГО», що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці.

Умови роботи позивача були повязані із шкідливими та небезпечними для здоровя факторами, а саме перевищенням рівнів локальної вібрації, статичного навантаження, нахилів корпусу.

Починаючи з 2010 року позивач став відчувати біль в хребті та суглобах, з 2010 року змушений періодично одержувати амбулаторне та стаціонарне лікування, йому був виставлений діагноз: «Вібраційна хвороба 2 ступеню, раділукопатія».

У звязку із вищевказаними симптомами був направлений на обстеження з підозрою на професійний характер захворювання до Українського НДІ промислової медицини м. Кривого Рогу, де в були виявлені професійні захворювання, а саме: вібраційна хвороба першого-другого ступеня, з периферичним ангіодостоничним синдромом та двобічним плечолопатковим періартрозом першого-другого ступеня та помірними порушеннями трофіки кистей; радикулопатія попереково-крижова L5,S1, справа, з помірно вираженими статико-динамічними порушеннями, больовими синдромами.

Причиною виникнення у позивача професійного захворювання стало перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу.

Умови праці обрубувача в термообрубувальному цеху КЗГО за рівнем виробничої локальної вібрації відносяться до 3 класу 3 ступеня шкідливості, важкість праці відноситься до 3 класу 3 ступеня шкідливості.

За місце роботи позивача КЗГО рівень локальної вібрація дорівнює в дБ: 117, при гранично допустимому до 112; статичне навантаження, величина статичного навантаження за зміну при утриманні вантажу, за участю мязів корпуса дорівнює 240000 кг/с при гранично допустимому 130000; кількість нахилів корпусу вимушених за зміну дорівнює: 230 при гранично допустимих до 100.

Під час роботи на КЦРЗ позивач також виконував роботи в умовах перевищення рівня локальної вібрації і важкої фізичної праці.

15 грудня 2010 року позивачу встановлена стійка втрата професійної працездатності в розмірі 35% (25% - вібраційна хвороба та 10% - радикулопатія).

У зв'язку із захворюванням позивач з 2015-2016 роках неодноразово звертався до закладів охорони здоров'я, відчував біль, потребував контролю з боку лікарів та фінансових затрат на придбання медикаментів, потребує постійного лікування, медичного нагляду.

Позивач через зміну стану здоровя не в змозі жити своїм звичайним життям, яке було до настання інвалідності.

Заподіяна позивачу моральна шкода відповідачем КЗГО не відшкодована.

Встановленим судом фактам та обставинам відповідають правовідносини, які регулюються нормами Конституції України, КЗпП України, Законом України «Про охорону праці», ЦК України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці.

Згідно з ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 237-1 цього ж Кодексу передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Відповідно до ч. 8 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та Кодексу законів про працю України.

На час встановлення позивачеві втрати професійної працездатності Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» вже не було передбачено обов'язку Фонду відшкодовувати позивачу моральної шкоди, то таку шкоду згідно з правилами ст. 237-1 КЗпП України позивачеві повинен відшкодовувати роботодавець, а, отже, відповідач КЗГО.

Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, під моральною шкодою, слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Суд приходить до переконання, що з досліджених судом висновків МСЕК, акту розслідування хронічного професійного захворювання, медичних документів, вбачається, що КЗГО не було забезпечене дотримання гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, а тому саме у зв'язку з порушенням роботодавцем прав позивача на належні, безпечні і здорові умови праці, настали негативні для позивача наслідки у вигляді погіршення здоров'я, які в свою чергу, потягнули за собою стійку втрату професійної працездатності на 35% та завдали моральних страждань позивачу.

Суд вважає необґрунтованими та відкидає заперечення відповідача КЗГО, які ґрунтуються на тому, що позивач був обізнаний про умови праці. При цьому, суд виходить з того, що створення належних умов праці є беззаперечним обовязком роботодавця.

Суд вважає необґрунтованими та відкидає заперечення представника відповідача, згідно яких відповідач дотримувався вимог законодавства щодо безпечних умов праці. При цьому, бере до уваги, що наявність порушень законодавства про працю встановлена актом розслідування від 14 жовтня 2010 року, яким підприємству запропоновано провести заходи щодо запобігання професійних захворювань, забезпечити постійний контроль за застосуванням засобів індивідуального захисту.

На підставі ст.ст. 15, 23 ЦК України позивач, як особа, яка зазнала фізичного болю та страждань у звязку з ушкодженням здоровя, та у звязку з протиправною поведінкою до неї самої, має право на відшкодування моральної шкоди, яка їй завдана.

Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, суд, керуючись вимогами ст. 23 ЦК України, враховує такі критерії визначення її розміру, як ступінь вини підприємства, посадові особи якого не створили належних та здорових умов праці для позивача, глибину душевних страждань позивача, пов'язаних з таким станом його здоров'я, який примушує періодично звертатися до лікарів за лікуванням, що порушило звичний склад життя позивача та потребує додаткових зусиль для його організації. Крім того, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження всі обставини, на які посилався позивач, а саме відчуття постійного страху, безсоння. Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що розмір моральної шкоди, завданої позивачу, повинен бути визначеним у розмірі 60000 гривень. З урахування положень ч.1 ст.1167 ЦК України ця моральна шкода повинна бути відшкодована відповідачем, діями якого, повязаними з порушенням прав позивача на безпечні умови праці, завдана моральна шкода.

Суд приходить до переконання, що з досліджених судом висновків МСЕК, акту розслідування хронічного професійного захворювання, медичних документів, не вбачається, що професійне захворювання у позивача настало під час роботи на КЦРЗ, а тому підстав для стягнення з цього підприємства моральної шкоди, суд не знаходить.

Таким чином, вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд на підставі ст. 10 ЦПК України згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається та ст. 11 ЦПК України згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд вважає, що позовні вимоги належить задовольнити частково.

Суд вважає, що позивач обґрунтовано, у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України звернувся за захистом своїх прав до суду.

На підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню 551 грн. 20 грн. у рахунок сплати судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43 Конституції України, ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, ст.ст.15, 23, 1167 ЦК України, ст.ст. 6, 9, 14, 39 Закону України «Про охорону праці», ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ст. ст. 10, 11, 15, 57-60, 88, 208-210, 212-215, 218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Криворізький завод гірничого обладнання» та публічного акціонерного товариства «Криворізький центральний рудоремонтний завод» - задовольнити частково.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Криворізький завод гірничого обладнання» на користь ОСОБА_3 60000 грн. 00 коп. у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Криворізький завод гірничого обладнання» в дохід держави 551 грн. 20 грн. у рахунок сплати судового збору.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Прасолов