ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
02 жовтня 2017 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Чернишової Є.Ю., за участі секретаря Соловей Ж.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -
20.09.2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи вимоги тим, що 25.12.2009 року між ОСОБА_3 та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого позивачпередав, а відповідач отримав у якості позики грошові кошти в розмірі 10 000,00 доларів США. За договором позики від 25.12.2010 року відповідач отримав 1 500 доларів США та 4 500 грн., всього 11 500,00 доларів США та 4 500,00 грн.На підтвердження факту отримання грошей саме у зазначених розмірах ОСОБА_2 складені письмові розписки. В подальшому ОСОБА_2 за іншими договорами отримав від ОСОБА_3 наступні кошти, а саме в розмірі 56 390,00 доларів США, що по курсу Національного банку України на день складання позовної заяви (курс НБ України 1 долар США = 26,90 грн.) дорівнює 1 516 891 грн. та окремо за цими ж договорами 22 175 грн., а загалом 1 539 066 грн. Усі гроші передавались боржнику в якості позики та могли використовуватися позичальником на його розсуд. 21.09.2013 року на адресу боржника кредитором була направлена письмова вимога про повернення усіх коштів до 30.09.2013 року, але ОСОБА_2 отримані кошти не повернуті, відповіді від позичальника з приводу повернення коштів чи пояснення причин затримки позивач не отримав.10.09.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір про відступлення права вимоги.
На підставі зазначеного, просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму боргу в розмірі 3 749 155,75 грн., де 1 539 066,00 грн. сума основного боргу, 944 977,53 грн. сума за користування коштами, 1 126 596,28 грн. сума інфляційних витрат та 138 515,94 грн. штрафних санкцій.
В судове засідання представник позивача не зявився, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач, який був повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи належним чином, за викликом суду не зявився, не використавши наданого законом права на особисту участь у судовому засіданні, від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, тому суд, враховуючи згоду представника позивача, відповідно до правил частини 1 статті 224 ЦПК України вважає необхідним провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, з дотриманням вимог, встановлених законом, з ухваленням заочного рішення.
Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) встановив наступне.
Зі змісту статті 626 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) відомо, що договором є домовленість сторін, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обов'язки.
Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору, закріплена у статті 627 Цивільного кодексу України, означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору.
Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
З матеріалів справи встановлено, що згідно з копії договорів позики та копій розписок від 25.12.2009 року та 25.12.2010 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 в борг грошові кошти в сумі10 000 доларів США, 1 500 доларів США та 4 500 грн., всього 11 500,00 доларів США та 4 500,00 грн. (а.с.97-98).
Відповідно до копій договорів позики та копій розписок, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти, а саме:
-1 500,00 доларів США та 5 975,00 грн. за договором позики від 31.01.2011 року;
-2 500,00 доларів США за договором позики від 22.02.2011 року;
-6 000,00 доларів США за договором позики від 27.03.2011 року;
-4 300,00 доларів США за договором позики від 27.03.2011 року;
-8 400,00 доларів США за договором позики від 27.03.2011 року;
-4 000,00 доларів США за договором позики від 05.07.2011 року;
-500,00 доларів США за договором позики від 22.07.2011 року;
-1 000,00 доларів США за договором позики від 01.08.2011 року;
-2 915,00 доларів США за договором позики від 28.10.2011 року;
-2 375,00 доларів США та 11 700,00 грн. за договором позики від 02.11.2011 року;
-8 180,00 доларів США за договором позики від 16.02.2011 року;
-3 220,00 доларів США за договором позики від 28.03.2013 року;
Загалом за вказаними договорами ОСОБА_2 отримав кошти в сумі 56 390,00доларів США,що по курсу Національного банку України на день складання позовної заяви (курс НБ України 1 долар США = 26,90 грн.) дорівнює 1 516 891,00 грн. та окремо за цими ж договорами 22 175,00 грн., а загалом 1 539 066,00 грн.
Суд, оцінюючи такі розписки в розумінні положень ЦК України вважає, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в даному випадку укладені договори позики, письмова форма яких внаслідок їх реального характеру є доказом не лише факту укладення договорів, але й факту передачі грошової суми позичальником боржнику, яким у спірних правовідносинах виступає відповідач.
Крім того, суд звертає увагу на правові висновки Верховного Суду України у спорі про стягнення боргу за договором позики від 18 вересня 2013 року, де вказано, що «…за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, та і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору…».
При розгляданні зазначеного спору, суд переконався, що право стосунки між сторонами виникли саме з договору позики, а не з будь-якого іншого договору.
Як вбачається з договорів позики та текстів розписок, позичальником надані відповідачу кошти, тобто свої зобов'язання ОСОБА_3 виконав в повному обсязі.
Згідно з ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.
Оскільки у боржника відсутній борговий документ чи розписка про виконання ним своїх зобов'язань повністю або частково, такий документ знаходиться у позивача, суд приходить до висновку, що відповідачем зобов'язання за договором не виконані.
Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо в договорі не встановлений строк повернення позики, то позичальник повинен повернути гроші або речі протягом 30 днів від дня предявлення вимоги позикодавцем (ст. 1049 ЦК України).
Як вбачається з договорів позики та текстів розписок, не було встановлено строку повернення позики, тому кредитор звертався до відповідача з вимогою про повернення коштів.
Так, 21 вересня 2013 року на адресу боржника кредитором була направлена письмова вимога про повернення усіх коштів до 30.09.2013 року, але ОСОБА_2 отримані кошти не повернуті, відповіді від позичальника з приводу повернення коштів чи пояснення причин затримки не надано(а.с.118).
Також судом встановлено, що 10 вересня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір про відступлення права вимоги (а.с.115-116).
Відповідно до п.1 ч.1ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Таким чином, до ОСОБА_1 перейшло право вимоги до ОСОБА_2 за договорами позики, що укладались останнім з ОСОБА_3
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Тому суд вважає, що при таких обставинах, оскільки між позивачем та відповідачем не було передбачено договором позики сплату проценті за користування грошовими коштами, їх розмір і порядок сплати, а також не було передбачено застереження щодо безпроцентної позики, позивач як позикодавець, з підстав передбачених ч. 1 ст. 1048 ЦК України, має право на одержання процентів і їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, що підлягають сплаті щомісяця до дня повернення позики.
Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.
При цьому індекс інфляції, 3 % річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.
За змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. При цьому указана міра відповідальності підлягає застосуванню за позовом кредитора на підставі Закону незалежно від того, чи передбачили сторони таку відповідальність в умовах договору.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вимоги в частині стягнення відсотків за користування позикою, 3% річних від простроченої суми та суми інфляційних нарахувань обґрунтовані та підлягають до задоволення.
Суд, перевіривши правильність розрахунку, здійсненого позивачем, не в повній мірі погоджується з ним з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, розрахунок проведений за період з 01.10.2013 року.
Таким чином, з урахуванням позовних вимог та відсутністю заяви про збільшення розміру позовних вимог, розрахунковим періодом слід вважати з 01.10.2013 року по 20.09.2016 року (до моменту подачі позову).
Так, сума боргу дорівнює 1539066,00 грн., кількість днів прострочення дорівнює 1085, тому інфляційне збільшення боргу відбулось на суму 1424074,17 грн., при цьому 3% річних становить 137251.00 грн., а пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за вказаний періоди складає 783 841,05 грн., всього сума заборгованості становить 3884232,22 грн.
Разом з тим, у відповідності з принципом диспозитивності цивільного процесу, закріпленого у статті 11 ЦПК України, згідно якого суд розглядає справи в межах заявлених вимог, враховуючи, що загальна сума позову, що заявлена позивачем є меншою за визначений судом розмір заборгованості, а заява про збільшення позовних вимог позивачем не подавалась, тому суд приймає рішення в межах заявлених позивачем вимог.
Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами в силу статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 належним чином не виконує зобов'язання, передбачені укладеними договорами позики. Такі дії відповідача є неправомірними, тому позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення боргу підлягають задоволенню.
Позивача, на користь якого ухвалене судове рішення, у встановленому законом порядку звільнено від оплати судових витрат при зверненні до суду, тому відповідно до положень частини 3 статті 88 ЦПК України при постановленні рішення вони підлягають стягненню з відповідача в дохід держави.
Таким чином, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в розмірі 8000,00 грн.
Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 11, 60, 62, 81, 88, 130, 174, 214-215, 224-226, 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 3 749 155,75 (три мільйони сімсот сорок девять тисяч сто пятдесят пять) грн. 75 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 на користьдержависудові витрати в розмірі 8000, 00 грн.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд Київської області, протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час його проголошення, протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Є.Ю.Чернишова