АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2017 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 липня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторгівельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» про визнання дій протиправними, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 липня 2017 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторгівельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» про визнання дій протиправними, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, при неповному з'ясуванні фактичних обставин справи та без належної оцінки наявних у справі доказів, а висновки суду обставинам справи не відповідають. Судом не було враховано, що він має статус учасника бойових дій, а тому законодавством гарантовано йому право на отримання додаткової відпустки, про надання якої ним було подано заяву в передостанній день основної щорічної відпустки. Вважає, що за таких обставин роботодавець не мав права звільняти його в останній день відпустки 26 липня 2016 року, навіть незважаючи на наявність його заяви про звільнення з цього дня за згодою сторін. Помилковим є висновок суду про те, що станом на 26 липня 2016 року він вже не перебував в трудових відносинах з відповідачем, так як норми трудового законодавства закріплюють, що день звільнення вважається останнім робочим днем. Посилався на неправомірність дій роботодавця Державної госпрозрахункової зовнішньоторгівельної та інвестиційної фірми «Укрінмаш» по виплаті йому грошової компенсації за невикористані дні відпустки без попереднього з ним погодження, оскільки такі дії суперечать положенням ст. 24 Закону України «Про відпустки», згідно якої компенсація надається лише за заявою працівника. Суд безпідставно прийняв до уваги в якості доказів пояснення генерального директора Державної госпрозрахункової зовнішньоторгівельної та інвестиційної фірми «Укрінмаш», його заступника та співробітника кадрової служби, незважаючи на їх заінтересованість у вирішенні цього спору на користь відповідача, в той час як покази незацікавленого свідка ОСОБА_5 не врахував.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторгівельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» Перегонцев Ілля Андрійович проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 перебував в трудових відносинах з Дочірнім підприємством Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторгівельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш», займаючи посаду заступника начальника департаменту № 4.

02 липня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторгівельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» з заявою про надання основної щорічної відпустки тривалістю 21 календарний день, починаючи з 06 липня 2016 року.

Наказом №252П від 04 липня 2016 року ОСОБА_3 надано основну щорічну відпустку тривалістю 21 календарний день, починаючи з 06 липня 2016 року по 26 липня 2016 року.

05 липня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторгівельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» з заявою про звільнення його з роботи з займаної посади за угодою сторін в останній день відпустки 26 липня 2016 року.

Наказом №191к від 05 липня 2016 року ОСОБА_3 звільнено з займаної посади заступника начальника департаменту № 4, останнім днем відпустки - 26 липня 2016 року, за угодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Встановлено виплатити компенсацію невикористаної основної щорічної відпустки тривалістю 6 календарних днів. Підстава видачі наказу - заява ОСОБА_3 від 05 липня 2016 року.

25 липня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторгівельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» з заявою про надання додаткової відпустки як учаснику бойових дій тривалістю 14 календарних днів, починаючи з 27 липня 2016 року.

26 липня 2017 року начальник Управління роботи з персоналом та документообігу Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторгівельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» звернувся на ім'я генерального директора зі службовою запискою, в якій повідомив про надходження від ОСОБА_3 заяви про надання додаткової відпуски. Згідно резолюції керівника, надати ОСОБА_3 додаткову відпустку не є можливим, у зв'язку з припиненням трудового договору з ним 26 липня 2017 року.

Звертаючись до суду з позовом до Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторгівельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» про визнання дій протиправними, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_3 посилався на те, що його звільнення 26 липня 2016 року відбулося незаконно, так як до дня звільнення ним подано заяву про надання додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а тому роботодавець повинен був продовжити йому відпустку, а не виносити наказ про звільнення. В зв'язку з такими неправомірними діями відповідача, з Державної госпрозрахункової зовнішньоторгівельної та інвестиційної фірми «Укрінмаш» також підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральна шкода.

Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що свою заяву про звільнення за угодою сторін він не відкликав, зі змістом наказу про звільнення з займаної посади 26 липня 2016 року був ознайомлений, а тому, враховуючи, що 26 липня 2016 року трудові правовідносини між стронами припинилися, роботодавець вірно відмовив позивачу в наданні відпустки з 27 липня 2017 року, з огляду на що позовні вимоги є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції в повній мірі відповідає наявним в матеріалах справи доказам та вимогам закону, а доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують, з наступних підстав.

Так, за правилом ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Стаття 36 КЗпП України передбачає, що однією із підстав припинення трудового договору є угода сторін.

В правовій позиції у справі № 6-1269цс16 від 26 жовтня 2016 року, яка в силу положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для врахування судами при застосуванні таких норм права, Верховний Суд України роз'яснив, що, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (угода сторін), суди повинні з'ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Факт подання ОСОБА_3 заяви про звільнення за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, якою підтверджувалося його волевиявлення на припинення трудових відносин з відповідачем, достовірно встановлений, при цьому будь-яких доказів відкликання чи анулювання вказаної заяви, або наявності у позивача наміру її відкликати чи анулювати, суду надано не було, з огляду на що, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_3 свідомо виразив своє бажання розірвати трудові відносини з Державною госпрозрахунковою зовнішньоторгівельною та інвестиційною фірмою «Укрінмаш» та таке бажання було дійсним на момент видачі наказу про звільнення.

Так як в день видачі наказу про звільнення за п. 1 ст. 36 КЗпП України позивач був з ним ознайомлений та за весь час до настання дати припинення трудового договору не звернувся до адміністрації з жодними запереченнями щодо цього наказу або з вимогою про його анулювання з причин наявності бажання продовжувати трудову діяльність, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звільнення ОСОБА_3 26 липня 2016 року відбулося у відповідності до вимог закону, а тому позовні вимоги про скасування наказу № 191к від 05 липня 2016 року і поновлення на роботі не підлягають задоволенню.

Оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації завданої моральної шкоди є похідними від первісної позовної вимоги про поновлення на роботі, в задоволенні якої було обґрунтовано відмовлено, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказані вимоги також не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги про те, що у роботодавця Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторгівельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» не було правових підстав для звільнення ОСОБА_3, так як ним було подано заяву про надання додаткової відпуски, колегія суддів не вважає підставою для задоволення позову, з огляду на таке.

Так, угода сторін як підстава для припинення трудового договору передбачає досягнення роботодавцем та працівником взаємної згоди щодо припинення між ними трудових правовідносин на спільно погоджених умовах.

В пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору.

З матеріалів справи вбачається, що сторони, спільно погодивши умови припинення трудового договору, визначили моментом його припинення 26 липня 2016 року, тобто, останній день відпустки ОСОБА_3, наданої йому наказом №252П від 04 липня 2016 року.

Вказана домовленість була оформлена шляхом видачі роботодавцем 05 липня 2016 року, тобто за 16 днів до дати припинення трудових відносин, наказу про звільнення ОСОБА_3 за п. 1 ст. 36 КЗпП України 26 липня 2016 року. Підстава видачі наказу - заява ОСОБА_3 від 05 липня 2016 року.

З цим наказом ОСОБА_3 був ознайомлений в день його видачі, про що свідчить проставлений ним підпис, тобто з 05 липня 2016 року позивач знав, що 26 липня 2016 року його трудові правовідносини з Дочірнім підприємством Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державною госпрозрахунковою зовнішньоторгівельною та інвестиційною фірмою «Укрінмаш» припиняються.

За змістом ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Звертаючись до роботодавця з заявою про надання додаткової відпустки з 27 липня 2016 року, при цьому не вчиняючи жодних дій щодо анулювання попередньої домовленості про припинення 26 липня 2016 року трудового договору за угодою сторін та відкликання заяви від 05 липня 2016 року, ОСОБА_3 не міг претендувати на надання відпустки, так як 27 липня 2016 року вже не мав статусу особи, яка перебуває у трудових відносинах з підприємством.

При цьому сама заява про надання додаткової відпустки від 25 липня 2016 року не може розцінюватися як відкликання позивачем своєї згоди на звільнення 26 липня 2016 року чи анулювання домовленості з роботодавцем про припинення трудового договору за угодою сторін, оскільки в ній не йдеться про намір ОСОБА_3 продовжувати трудову діяльність.

Оскільки на момент подачі заяви про надання додаткової відпустки між ОСОБА_3 та Державною госпрозрахунковою зовнішньоторгівельною та інвестиційною фірмою «Укрінмаш» не було досягнуто згоди про продовження трудових правовідносин, при цьому сам позивач не вчиняв ніяких дій з метою досягнення такої домовленості, твердження апеляційної скарги про те, що наказ № 191к від 05 липня 2016 року про звільнення ОСОБА_3 26 липня 2016 року є протиправним та підлягає скасуванню не ґрунтуються на положеннях закону.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не врахував наявність у нього гарантованого законодавством права на додаткову відпустку як учасника бойових дій, тобто не визнав його соціальні права, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 липня 2017 року вбачається, що судом не заперечувалася наявність у ОСОБА_3 статусу учасника бойових дій та те, що за законом для таких категорій осіб передбачена можливість отримати додаткову відпустку із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Разом з тим, наявність у позивача такого права не спростовує правильність висновку суду про відмову у позові, з огляду на наступне.

Так, ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» передбачає, що учасникам бойових дій, інвалідам війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

При цьому, правом на отримання такої відпуски, за закріпленим в ст. 2 Закону України «Про відпустки» загальним правилом, користуються учасники бойових дій, інваліди війни, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами та організаціями.

Таким чином, виходячи з того, що причиною відмови у наданні ОСОБА_3 додаткової відпустки як учаснику бойових дій є не заперечення адміністрацією відповідача наявність у нього права на її отримання, а той факт, що станом на зазначений позивачем перший день цієї відпустки він вже не міг вважатися таким, що перебуває в трудових відносинах з підприємством, колегія суддів вважає, що роботодавцем не було порушено закріплені в законі соціальні гарантії для осіб, які мають статус учасників бойових дій.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість компенсації невикористаної відпустки грошовими коштами без згоди працівника, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на таке.

Так, стаття 24 Закону України «Про відпустки» прямо закріплює, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічну норму містить ст. 83 КЗпП України.

Тобто, компенсація невикористаної відпустки грошовими коштами проводиться при звільненні працівника за умови, що станом на дату звільнення він не реалізував право на використання такої відпустки.

Подаючи 02 липня 2016 року заяву про надання основної щорічної відпустки, ОСОБА_3 самостійно визначив її тривалість протягом 21 календарного дня, хоча не був обмежений в праві скористатися всіма днями невикористаної відпустки.

Ознайомлюючись 05 липня 2016 року з наказом № 191к від 05 липня 2016 року про звільнення позивач також встановив, що за шість невикористаних днів основної відпустки йому буде виплачено компенсацію, проте жодних заперечень щодо цього не заявив та про намір фактично використати вказані дні відпустки до звільнення роботодавця не повідомив.

Так як припинення трудових відносин за угодою сторін за своєю суттю ґрунтується на взаємних домовленостях між роботодавцем та працівником, подаючи заяву про звільнення останнім днем відпустки 26 липня 2016 року, ОСОБА_3 погодився з тим, що на момент звільнення певна частина відпустки ним використана не буде, а тому, у відповідності до ст. 24 Закону України «Про відпустки», ст. 83 КЗпП України, підлягатиме грошовій компенсації.

Посилання апелянта на те, що заява про звільнення від 05 липня 2016 року не відповідала його волевиявленню, а була написана під тиском керівництва, колегія суддів не приймає до уваги, так як вказані твердження ґрунтуються виключно на поясненнях самого позивача та не підтверджені жодними істотними і переконливими доказами, в той час як доказування, в силу ст. 60 ЦПК України, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_3 відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: