Номер провадження: 22-ц/785/7418/17
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю.
Доповідач Калараш А. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.10.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Калараш А.А.

суддів - Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.

з участю секретаря - Ліснік Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4, діючого в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2017 року,-

встановила:

У вересні 2014 року ПАТ «Фідобанк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки .

У судовому засіданні 25.01.2017 року представник відповідача заявив клопотання про залишення заяви про уточнення позовних вимог від 06.04.2015 року без руху на підставі ч. 1 ст. 121 ЦПК України, оскільки на думку представника відповідача, позивачем не сплачено судовий збір за вимоги майнового характеру.

Ухвалою від 25.02.2017 року відмовлено у задоволенні зазначеного клопотання.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25.04.2017 року скасовано ухвалу суду першої інстанції, питання про залишення позовних вимог без руху передано на новий розгляд.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2017 року в задоволенні клопотання відмовлено. (т.2 а.с.9-10).

В апеляційній скарзі, представник ОСОБА_4, діючий в інтересах ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу скасувати, та постановити нову, якою задовольнити клопотання ( т. 2 а.с.15-17).

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, заперечень на них, вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_4, діючого в інтересах ОСОБА_2 підлягає відхиленню, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін, з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції,виходив з безпідставності вимог.

Колегія суддів, погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається , що у вересні 2014 року ПАТ «Фідобанк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки. При зверненні з позовом до суду, Банк сплатив судовий збір у розмірі 3 654 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 221714856 від 22.07.2014 року (т.1 а.с.1).

Відповідно до п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI від 08.07.2011 року, в редакції чинною на час звернення Банком до суду, ставки судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру становили один відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати.

Відповідно до п.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI від 08.07.2011 року, в редакції чинною на час звернення Банком до суду, за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

При зверненні до суду з позовом про стягнення заборгованості та звернення стягнення на іпотечне майно, Банком були заявлені дві майнові вимоги та визначена ціна позову 4560071 грн. 33 коп.

Станом на 01.01.2014 року розмір мінімальної заробітної плати, відповідно до Закону України «Про державний бюджет на 2014 рік» становив 1218 грн.

Таким чином, при зверненні з позовом до суду Банк вірно сплатив судовий збір у розмірі 3654 грн.

Судом першої інстанції було вирішено питання про відкриття провадження у справі та ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.10.2014 року провадження у справі було відкрито (т.1 а.с.39).

Звертаючись з заявою про залишення позовної заяви без руху та посилаючись на положення ч.1 ст. 121 ЦПК України ОСОБА_2 помилково посилався на те, що Банк заявив немайнові вимоги, а саме звернення стягнення на іпотечне майно та визначення способу реалізації, оскільки звернення стягнення на іпотечне майно є майновою вимогою, а спосіб звернення стягнення є складовою вимоги про звернення стягнення на іпотечне майно і відокремлення таких вимог в окремі немайнові вимоги є припущенням, яке не передбачене національним законодавством України.

Крім того, на стадії розгляду справи по суті, за умови того, що провадження у справі відкрито, клопотання про залишення позову без розгляду не має правового значення, оскільки стаття 121 ЦПК України застосовується на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Стосовно заявлених вимог ОСОБА_2 щодо уточнення позовних вимог, слід зазначити наступне.

Право сторін, протягом усього часу розгляду справи, збільшити або зменшити розмір позовних вимог, передбачено ч.2 ст. 31 ЦПК України.

У квітні 2015 року Банк звернувся до суду з заявою про уточнення позовних вимог та просив лише стягнути з відповідача ОСОБА_2 заборгованість за договором кредиту у розмірі 422 254,82 дол. США , пені у розмірі 183 007,36 грн. ,що еквівалентно на загальну суму 10 106 333,01 грн. (т.1 а.с.56).

Відмовляючи у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про залишення уточненої заяви Банку без руху, суд першої інстанції, вірно посилався на те, що Банком при зверненні до суду було сплачено максимальний розмір судового збору. У даному випадку підстав для доплати Банком судового збору не має.

Суд першої інстанції, повно встановив фактичні обставини справи на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів, вірно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин та з урахуванням зібраних доказів дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні, заявленого ОСОБА_2 клопотання .

Доводи апеляційної скарги щодо ненадання судом першої інстанції правового мотивування відмови у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про залишення без руху уточненого позову Банку, не заслуговують на увагу, оскільки такий довід не спростовує законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до ч.3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення,якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегією суддів, усунений недолік суду першої інстанції та хоча суд першої інстанції не навів правове обґрунтування щодо відмови у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про залишення без руху уточненого позову Банку проте, вирішив по суті спір вірно.

Суд першої інстанції в мотивувальній частині ухвали, вірно посилався на те, що в уточненій позовній заяві позивач лише збільшив розмір заборгованості, яку просив стягнути з відповідача.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції того, що матеріали справи не містять докази сплати Банком судового збору за дві пред'явлені Банком позовні вимоги немайнового характеру, оскільки такі судження є помилковим та спростовуються позовною заявою Банку від 30.09.2014 року, уточненим позовом від 06.04.2015 року (т.1 а.с. 2-4, а.с.54-56).

Банком пред'явлена позовна вимога майнового характеру, за пред'явлення якої Банком вірно сплачено судовий збір у розмірі 3654 грн. .

Інших доводів, які спростовують законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, ОСОБА_2 в апеляційній скарзі не наведено.

За таких підстав, відповідно до п.1 ч.1 ст.312 ЦПК України, апеляційна представника ОСОБА_4, діючого в інтересах ОСОБА_2 підлягає відхиленню, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 312, 313,314,315,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4, діючого в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді апеляційного суду

Одеської області А.А. Калараш

А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова