Справа № 738/938/17 Провадження № 22-ц/795/1853/2017 Головуючий у I інстанції Парфененко О. Я. Доповідач - Шитченко Н. В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючої судді: Шитченко Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Менського районного суду від 18 серпня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу, -

в с т а н о в и в:

Рішенням від 18 серпня 2017 року Менський районний суд у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ТДВ «Страхове товариство «Домінанта» про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу відмовив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду чинним нормам матеріального права та фактичним обставинам справи, просить скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції невірно розтлумачив поняття «права регресу» зі сторони страховика та фізичної особи, пославшись на ст. 38 ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якою врегульовано питання права звернення із регресним позовом саме страховика та МТСБУ після виплати страхового відшкодування. На думку позивача, вказана норма не має ніякого відношення до нього як до фізичної особи, його права щодо відшкодування шкоди та права звернення зі зворотною вимогою до ОСОБА_3, як заподіювача шкоди, і страховика вже у звязку з існуванням договору ОСЦПВВНТЗ.

Позивач зазначає, що відшкодування ним шкоди, завданої з вини іншої особи, є його правом, а не обовязком, і, відшкодувавши шкоду, завдану з вини ОСОБА_3, він набув права на вимогу до останнього.

Також вказує, що на неодноразові звернення власника житла та винуватця ДТП до страхової компанії з проханням фіксації пошкоджень житлового будинку та визначення розміру матеріального збитку, відповідач жодним чином не відреагував, а аварійний комісар у встановлені законом строки не зявився, тому було прийнято рішення про проведення будівельно-технічного дослідження і після досягнення із потерпілою згоди щодо розміру завданої шкоди у розмірі 69543,85 грн, ним згідно платіжного доручення були перераховані зазначені кошти.

Крім того, вважає, що суд безпідставно відмовив йому у відшкодуванні 3 % річних та інфляційних втрат, не зважаючи на визнання цієї вимоги ОСОБА_3 Заявник стверджує, що оскільки цивільно-правова відповідальність останнього, як водія транспортного засобу, була застрахована в СТ «Домінанта», то вимоги в межах ліміту страхової суми, яка згідно п. 4 договору, становить 100000 грн, за шкоду, заподіяну майну потерпілого, предявлялись саме до страхової компанії.

Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову до ТДВ «Страхове товариство «Домінанта», суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності у нього обовязку з відшкодування потерпілому шкоди, завданої відповідачем ОСОБА_3, та доказів стосовно виплати страхового відшкодування відповідно до укладеного договору страхування і згідно з вимогами ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відшкодувавши на прохання винної особи заподіяну шкоду, позивач не набув права на стягнення страхового відшкодування зі страховика в контексті ст. 1191 ЦК України. Враховуючи, що ОСОБА_2 не заявлено до ОСОБА_3 вимоги про стягнення боргу та не надано доказів звернення до останнього з позасудовою вимогою про сплату суми боргу, суд відмовив у задоволенні позовної вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних витрат з цього відповідача.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що 01 лютого 2017 року, о 22 год., сталася ДТП за участю автомобіля НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 Зокрема, відповідач, керуючи транспортним засобом по вул. Степовій в с. Миколаївка Дніпропетровського району та області, під час виїзду на вул. Центральну та зміни напрямку руху ліворуч, не впорався з керуванням, допустив занос автомобіля і скоїв наїзд на паркан та будинок № 122 по вул. Центральній, власником якого є ОСОБА_4 Внаслідок ДТП транспортному засобу та спорудам були заподіяні механічні пошкодження.

Зазначені обставини підтверджуються постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2017 року, якою ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 340 грн (а.с. 15).

Згідно зі свідоцтвами про реєстрацію транспортного засобу автомобіль НОМЕР_2 належить ОСОБА_5, а напівпричіп «Novatrail» д.н.з. НОМЕР_3 ОСОБА_6 (а.с. 121-123).

Власником будинку по вул. Центральній, 122 в с. Миколаївка, Дніпропетровського району та області являється ОСОБА_4, що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 16 листопада 2006 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11 січня 2007 року (а.с. 35, 37).

Згідно висновку експертного будівельно-технічного дослідження № 744/02-17 від 06 лютого 2017 року вартість ремонтно-відновлювальних робіт по житловому будинку № 122 по вул. Центральна, с. Миколаївка, Дніпропетровського району та області внаслідок ДТП, яка відбулася 01 лютого 2017 року, складає 69543,85 грн (а.с. 23-49).

Відповідно до Поліса № АК/0641838 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 15 серпня 2016 року, автомобіль НОМЕР_4 є забезпеченим транспортним засобом ТДВ «Страхове товариство «Домінанта», страхувальником є ФГ «Берегиня-Агро 1» (а.с. 16).

02 лютого 2017 року ОСОБА_3 повідомив страховика ТДВ «Страхове товариство «Домінанта» про дорожньо-транспортну пригоду, надіславши поштою на його адресу письмове повідомлення, яке було отримане страховиком 07 лютого 2017 року (а.с. 17, 18).

З матеріалів справи вбачається, що 06 лютого 2017 року ОСОБА_2 сплатив власнику житлового будинку ОСОБА_4 69543,85 грн у відшкодування шкоди, завданої ОСОБА_3 внаслідок ДТП, що підтверджується платіжним дорученням № Р24А172947186А91868 від 06 лютого 2017 року (а.с. 51).

29 березня 2017 року ОСОБА_4 надіслала до ТДВ «Страхове товариство «Домінанта» заяву, у якій повідомила про отримання нею від ОСОБА_2 69543,85 грн у відшкодування збитків, завданих її майну ОСОБА_3, та просила страхове відшкодування перерахувати на користь ОСОБА_2 (а.с. 19).

Цього ж дня позивач направив на адресу ТДВ «Страхове товариство «Домінанта» заяву про виплату страхового відшкодування з проханням виплатити на його користь кошти у сумі 69543,85 грн (а.с. 20).

З наведеного вбачається, як правильно зазначив суд першої інстанції, що внаслідок заподіяння ОСОБА_3 шкоди майну, що належить ОСОБА_4, між ними виникло деліктне зобовязання. Правила регулювання таких зобовязань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою за умови, що законом передбачено такий обовязок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала.

Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_2 посилався як на положення ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», так і на ч. 1 ст. 1191 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Статтею 36 ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначений порядок прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) страховиком та порядок його виплати.

Відповідно п. 36.4 даної норми виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої п.п. "а" п. 41.1ст. 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Страховик здійснює компенсацію витрат страхувальника або особи, відповідальність якої застрахована, за умови, що такі витрати здійснюються за згодою страховика (МТСБУ). У компенсації витрат може бути відмовлено повністю або частково, якщо такі витрати здійснені без попереднього погодження із страховиком (МТСБУ).

Приписами ст. 38 вказаного закону передбачено право страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов.

Таким чином, право зворотної вимоги у розмірі страхового відшкодування (регресу) регулюється загальними нормами цивільного законодавства (ст. 1191 ЦК України) та ст. 38 «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Проаналізувавши наведені норми та оцінивши обставини справи в сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до ТДВ «Страхове товариство «Домінанта» про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу, оскільки позивач без погодження із страховиком взяв на себе обовязки страхувальника та, виплативши майнову шкоду замість винної особи, не погодив розмір таких витрат із страховиком.

При цьому, відповідач ОСОБА_3 жодним чином не повідомив страховика про прийняте рішення щодо відшкодування спричиненої ОСОБА_4 матеріальної шкоди, не узгоджував із ним розмір страхового відшкодування, визначений на підставі експертного будівельно-технічного дослідження № 744/02-17, а саме відшкодування було здійснено до подання ОСОБА_4 до її повідомлення на імя страховика про страховий випадок та заяви про страхове відшкодування.

Крім того, апеляційний суд вважає обґрунтованим посилання районного суду на ненадання позивачем доказів на підтвердження наявності у нього обовязку з відшкодування потерпілій ОСОБА_4 шкоди, завданої ОСОБА_3, та доказів стосовно здійснення виплати страхового відшкодування у відповідності умов укладеного договору страхування та згідно з вищенаведеними нормами ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Доводи апеляційної скарги про безпідставність відмови у задоволенні вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних витрат є безпідставними, оскільки такі виплати передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, якою визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З наявного позову ОСОБА_2 вбачається, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 зобовязальних відносин не існувало, отже, наведені позивачем в апеляційній скарзі мотиви незгоди з рішенням суду в цій частині ґрунтуються на невірному та довільному тлумаченні скаржником положень правових норм.

Не можуть бути підставою для скасування вірного по суті рішення твердження заявника про неврахування судом визнання позову відповідачем ОСОБА_3, оскільки зміст ч. 4 ст. 174 ЦПК України передбачає ухвалення рішення про задоволення позову у разі визнання відповідачем позову лише за наявності для того законних підстав. Колегія суддів погоджується з тим, що вказаних підстав районним судом не знайдено.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для скасування судового рішення, яке постановлене з дотриманням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 315-317, 319, 324 ЦПК України, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Менського районного суду від 18 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: