Справа № 452/2883/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"06" квітня 2017 р. м. Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області

у складі: головуючого - судді Кравціва В.І.,

з участю секретаря Добрянського І.І.,

представника позивача ОСОБА_1,

третьої особи ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача адвоката ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 та Вільшаницької сільської ради Самбірського району Львівської області про визнання державного акта на землю недійсним та усунення перешкод у користуванні проїздом,

встановив:

ОСОБА_5 11 листопада 2016 року пред'явила позов до ОСОБА_6 про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю, виданого 20 липня 1995 року Монастирецькою сільською радою ОСОБА_6, в частині передачі йому земельної ділянки, загальною площею 0,21 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку у с. Лукавиця Самбірського району Львівської області та усунення перешкод у користуванні проїздом, шляхом зобов'язання відповідача розгородити проїзд, демонтувати металеві ворота, огорожу та стовпці.

У обгрунутування позову ОСОБА_5 посилалася на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1, який розміщений на земельній ділянці, призначеній для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,093 га, що належить їй на праві приватної власності, згідно Державного акту на право приватної власності на землю і для проходу та проїзду до її житлового будинку з вулиці Центральної у с. Лукавиця передбачений проїзд, який пролягає між земельними ділянками відповідача ОСОБА_6 та третьої особи ОСОБА_2, довжина якого становить 44 м, ширина 4 м, однак, вказаним проїздом користується лише відповідач, приєднавши його до земельної ділянки, на якій знаходиться його житловий будинок, огородивши всю територію разом із загальним проїздом металевою огорожею (сіткою) на металевих стовпцях та встановивши металеві ворота зі сторони вул. Центральної.

Рішенням Самбірського міського суду від 17 лютого 1994 року, яке набрало законної сили, було зобов'язано відповідача ОСОБА_6 не чинити перешкоди їй, ОСОБА_5, в користуванні пішим переходом через його подвір'я, що знаходиться в с. Лукавиця Самбірського району .

Частиною першою ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Однак, всупереч вказаному рішенню відповідач ОСОБА_6 чинить їй перешкоди в користуванні пішим проходом, що є неприпустимим, оскільки для позивача немає іншого проходу та проїзду від його будинковолодіння до вулиці загального користування у с. Лукавиця.

Із Державного акта на право приватної власності на землю, виданого 20.07.1995 Монастирецькою сільською радою ОСОБА_6, видно, що його земельна ділянка площею 0,21 га призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку із східної сторони від точки «А» до точки «Г» довжиною 86,0 м. і межує із земельною ділянкою ОСОБА_2, а томк проїзду до земельної ділянки ОСОБА_5 немає.

Отже, від земельної ділянки ОСОБА_5 немає іншого проходу та проїзду до центральної дороги ніж проїзд, який загородив і набув у власність ОСОБА_3., згідно Державного акта на право власності на землю від 20.07.1995 року шириною 4 метри по і довжині його земельної ділянки 86 метри.

Органом місцевого самоврядування, на той час Монастирецькою сільською радою, (тепер Вільшаницька сільська рада) порушено вимоги ст. 19 Конституції України, ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ч. 4 ст. 83 Земельного кодексу України, оскільки передано в приватну власність частину земель комунальної власності загального користування (проїзд), яка не може передаватись у приватну власність, а тому Державний акт на право власності на землю, виданий ОСОБА_6, повинен бути визнаний незаконним.

Про те, що земельна ділянка - проїзд шириною 4 метри, довжиною 86 метрів, згідно Державного акта на право приватної власності на землю належить на праві власності ОСОБА_6 їй, позивачу, стало відомо із відповіді управління Держгеокадастру у Самбірському районі від 06.09.2016, а до того, вона, позивач, вважала, що оскільки рішенням суду від 17.02.1994 відповідача було зобов'язано не чинити їй перешкод у користуванні пішим переходом через його подвір'я, то судовим рішенням встановлено існування пішого проходу, який не може бути переданий у власність і оскільки, про порушення свого права на проїзд, як об'єкт комунальної власності загального користування, вона, позивач, дізналась лише 06.09.2016, а згідно ст. 261 ЦПК України перебіг позовної давності обчислюється з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, то позовна давність за вимогою про визнання недійсним Державного акта на землю та усунення перешкод у користування проїздом пропущена з поважної причини, а тому підлягає поновленню.

Під час судового розгляду представник позивача у підтримання позовних вимог посилалася на обставини, викладені в позовній заяві.

Представники відповідача ОСОБА_6- ОСОБА_3 та адвокат ОСОБА_4 позов не визнали і у його заперечення посилалися на те, що ОСОБА_6 на підставі договору купівлі - продажу від 24.04.1991 набуто у власність житловий будинок, що знаходиться за адресою: Львівська область Самбірський район, с. Лукавиця, вул. Центральна, 64, що розміщений на подвір'ї шириною 23м і довжиною 86 м, який він купив у ОСОБА_8

Майже одразу після придбання зазначеного будинку та переїзду до нього почалися непорозуміння із ОСОБА_9, яка з незрозумілих причин вимагала вільного проходу через належну йому земельну ділянку, мотивуючи це тим, що їй далеко обходити по сільській дорозі до свого будинковолодіння. Виконавчим комітетом Монастирецької сільської ради було прийнято рішення від 12.03.1992 № 8, яким всупереч вимог закону і без його відома визначена дорога для проїзду через його подвір'я і тому воно скасовано рішенням Самбірського міськрайонного суду від 07.09.1993.

17 лютого 1994 року Самбірським міським судом було ухвалено заочне рішення, відповідно до якого ОСОБА_6 було зобов'язано не чинити перешкоди ОСОБА_9 у користуванні пішим переходом через його подвір'я, але постановою Президії Львівського обласного суду це рішення скасовано, а справу направлено на новий розгляд та 24.07.1995 позовну заяву ОСОБА_5 залишено без розгляду.

Із плану належної йому, відповідачу, земельної ділянки не вбачається наявність проїзду, зазначене також стверджується довідкою, виданою головним архітектором Самбірської районної ради з посиланням на генеральний план с. Лукавиця.

Із Державного акта на право приватної власності на землю, виданого 20.07.1995 Монастирецькою сільською радою ОСОБА_6, вбачається, що належна йому земельна ділянка межує: АДРЕСА_1 ОСОБА_2.

Довідкою виконавчого комітету Вільшаницької сільської ради № 208 стверджується, що належна йому земельна не змінилася по розмірах з моменту її набуття в користування по сьогоднішній день.

Представник відповідача Вільшаницької сільської ради позов не визнала та пояснила, що вся технічна документація, яка готувалася на приватизацію земельних ділянок складалися з аерофотозйомки, проекту роздержавлення, який був виготовлений в 1994 році і він включав в себе всю технічну документацію, в тому числі викопіювання, абрис, рішення сесії та всі необхідні до цього документи, а також земельно-кадастрова карта, тому приватизація ОСОБА_6 земельної ділянки відбувалася законно на підставі необхідних для цього документів. На даний час вся технічна документація з роздержавлення передана до архіву районного земельного відділу. Проект роздержавлення затверджений рішенням сільської ради.

Третя особа на стороні позивача, яка не заявляла самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 пояснила, що між її земельною ділянкою та земельною ділянкою, яка передана у власність ОСОБА_6, до 1995 року був вигін, який не був повністю засипаний і ним можна було користуватися, але ОСОБА_6 почав чинити перешкоди у користуванні цим вигоном.

Вислухавши пояснення представників сторін, третьої особи та показання свідків, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Статтями 1 та 3 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави і кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За правилами ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 212 цього Кодексу суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема: визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; застосування інших, передбачених законом, способів.

У абзаці другому пункту 2 постанови Пленум Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», роз'яснено, що судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Отже, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Із свідоцтва про право власності на нерухоме майно та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно відомо, що ОСОБА_5 на праві приватної власності належить житловий будинок № 1 по вул. Шкільній у с. Лукавиця Самбірського району Львівської області (а.с. 5-6).

Згідно державного акта на право приватної власності на землю ОСОБА_5 передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,60 гектарів в межах, згідно з планом, у с. Лукавиця Монастирецької сільської ради, яка складається з двох земельних ділянок площею 0,093га та 0,507 га, і призначені для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства (а.с. 7).

Із реєстраційного посвідчення, виданого 11 вересня 1992 року Самбірським МБТІ, та довідки, виданої виконавчим комітетом Монастирецької сільської ради, відомо, що ОСОБА_6 24.04.1991 купив власний будинок в ОСОБА_8, який розміщений на подвір'ї шириною 23 м, довжиною 86 м і становить 0,1978 га в с. Лукавиця по вул. Центральній і в цілому зареєстрований за ОСОБА_6 на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого виконкомом Монастирецької сільської ради 24 квітня 1991 року за реєстром № 3 (а. с. 35, 37).

Із рішення Монастирецької сільської ради Самбірського району та державного акта на право приватної власності на землю видно, що ОСОБА_6 на підставі рішення ІІ сесії Монастирецької сільської ради народних депутатів від 2 грудня 1994 року ІІ демократичного скликання № 8 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,54 га в межах згідно з планом, яка розташована на території с. Лукавиця Монастирецької сільської ради, і складається із трьох земельних ділянок, одна із яких площею 0,21 га призначена для обслуговування житлового будинку, по лінії, позначеної на плані під літ. Г - А земельна ділянка довжиною 86 м межує із земельною ділянкою ОСОБА_10 (а.с. 38, 62)

Із викопіювання з проекту роздержавлення та копії опорного плану (аерофотозйомка) вбачається, що земельна ділянка, яка передана у власність ОСОБА_5, розташована напроти земельної ділянки, що передана у власність ОСОБА_6, їх земельні ділянки розмежовані дорогою, із протилежної сторони земельна ділянка, яка передана у власність ОСОБА_6, межує із центральною дорогою, між земельними ділянками, які передані у власність ОСОБА_6 та ОСОБА_10, проїзд, вигін чи прохід не позначені (а.с. 63, 64).

Також, із плану земельної ділянки, плану забудови земельної ділянки по вул. Центральній у с. Лукавиця, виданого ОСОБА_6 на підставі рішення виконавчого комітету Монастирецької сільської ради від 12 вересня 1991 року № 37 та абрису видно, що розміри земельної ділянки по периметру, яка була надана під забудову ОСОБА_6, відповідають таким розмірам земельної ділянки, яка була передана у приватну власність ОСОБА_6, біля цієї земельної ділянки проїзд чи прохід не позначений (а. с. 40, 41, 65, 66).

Із довідки, виконавчим комітетом Вільшаницької сільської ради Самбірського району Львівської області від 09.02.2017, вбачається, що згідно державного акта на право власності на землю, зареєстрованого в книзі записів державних актів № 1 від 20.07.1995 року з однієї сторони ширина подвір'я становить 26,0 м, довжина однієї сторони 86 м, а довжина з другої сторони 84,7 м., загальна площа земельної ділянки становить 0,21 га, тобто із наведеного вбачається, що вказана земельна ділянка не змінилася в розмірах з моменту її набуття (а.с. 47).

Із рішення Самбірського міського суду від 17 лютого 1994 року, постанови Президії Львівського обласного суду від 28 грудня 1994 року та ухвали Самбірського міського суду від 24 липня 1995 року відомо, що ОСОБА_6 було зобов'язано не чинити перешкоди ОСОБА_5 у користуванні пішим переходом через його подвір'я, але вказане рішення було скасовано, а справу направлено на новий розгляд і далі позовну заяву ОСОБА_5 залишено без розгляду (а.с. 43, 44, 46).

Крім того, із рішення Самбірського міського суду Львівської області від 7 вересня 1993 року у справі за позовом ОСОБА_6 про скасування рішення Монастирецької сільської ради від 12 березня 1992 року № 8 вбачається, що було скасовано вказане рішення виконкому про визначення дороги для проїзду через його подвір'я ОСОБА_6 (а.с. 59).

У зв'язку з наведеним суд відхиляє показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про те, що між земельними ділянками ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (попередній власник ОСОБА_8) була дорога до подвір'я ОСОБА_5

Із викопіювання з проекту роздержавлення та копії опорного плану (аерофотозйомка) видно, що від центральної дороги до земельної ділянки, яка передана у власність ОСОБА_5,прокладена інша дорога. Крім того напроти земельної ділянки позивача до центральної дороги позначений вигін, який проходить по межі земельних ділянок ОСОБА_2 та ОСОБА_11 (а.с. 63, 64).

Із відповіді Львівського управління внутрішніх справ на транспорті МВС України від 19 серпня 1992 року відомо, що з подвір'я садиби ОСОБА_9 має окремий виїзд до загальної дороги, по якому може проїхати автомобіль будь-якої марки ( а.с. 42).

Отже, позивачем не доведено те, що відповідачу ОСОБА_6 державний акт на право приватної власності на землю виданий з порушенням чинного законодавства та передача у власність відповідача земельної ділянки площею 0,21 га для обслуговування житлового будинку порушує її права та законні інтереси, які необхідно захистити шляхом зобов'язання ОСОБА_6 не чинити позивачу перешкоди у користуванні проїздом довжиною 86 м, шириною 4 м, зобов'язавши його розгородити проїзд, демонтувати металеві ворота, огорожу та стовпці, так як позивач просить усунути перешкоди у користуванні проїздом, якого не існувало, посилаючись на рішення виконавчого комітету Монастирецької сільської ради та рішення суду, які скасовані, а також на викопіювання аерофотозйомки с. Лукавиця, у якому не передбачено такого проїзду.

Керуючись ст. ст. 208, 209, 212 - 215 ЦПК України, суд

вирішив:

Відмовити за недоведеністю позовних вимог у позові ОСОБА_5 до ОСОБА_6 та Вільшаницької сільської ради Самбірського району Львівської області про визнання державного акта на землю недійсним та усунення перешкод у користуванні проїздом.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, і може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції, який ухвалив рішення, протягом десяти днів з дня його проголошення, а особа, яка брала участь у справі, але не була присутня у судовому засіданні під час проголошення рішення, може подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя