Номер провадження 2/754/1054/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2017 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - ЛІСОВСЬКОЇ О.В.

за участю секретаря - Грей О.П.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, треті особи: П"ятнадцята Київська державна нотаріальна контора, ОСОБА_5, який діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_12, Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання права власності на частину квартири у порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_4 про визнання права власності на частину квартири у порядку спадкування за законом, мотивуючи свої вимоги тим, що батько позивача ОСОБА_13 у 1991 році став членом ЖБК «Річковик-4», а 09.06.1994 року йому було видане реєстраційне посвідчення на квартиру АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його матір ОСОБА_14, після смерті якої він разом з батьком прийняли спадщину, а саме ? частини квартири за адресою: АДРЕСА_1, оскільки відповідна квартира була набута у шлюбі його батьків, а тому є їх спільною сумісною власністю. Однак, ані позивач, ані його батько ОСОБА_13 не переоформили право власності на квартиру, оскільки проживали в квартирі разом та потреби в отриманні свідоцтва про право власності на частку ОСОБА_14 не було. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько ОСОБА_13, після смерті якого відкрилася спадщина на квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Влітку 2016 року позивач звернувся до П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_14, але йому було відмовлено на підставі відсутності оригіналів документів на вищевказану квартиру. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_14, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник подали уточнену позовну заяву, відповідно до якої просили суд визнати, що частка померлої ОСОБА_14 в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 становить ? частину; визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_14, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в позові.

Третя особа - ОСОБА_5, який діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_6 ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 - у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу в його відсутність та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів.

Представник третьої особи - П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори - у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу у його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів.

Треті особи - ОСОБА_10, ОСОБА_11, яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_12 - у судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки не повідомили. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третіх осіб, за наявних у справі матеріалів.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідачки, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10.06.1947 року у ЗАГСі 26 Комісарів м. Тбілісі було зареєстровано шлюб між ОСОБА_13 та ОСОБА_15, що підтверджується штампом в паспорті ОСОБА_13

12.07.1991 року батько позивача ОСОБА_13 став членом ЖБК «Річковик-4», що підтверджується довідкою від 16.05.1994 року № 132.

09.06.1994 року ОСОБА_13 було видане реєстраційне посвідчення на квартиру АДРЕСА_1.

Згідно довідки № 16 від 27.01.2010 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають 7 осіб, а саме: ОСОБА_13 (прописаний 03.08.1993 року), ОСОБА_14 (прописана 03.08.1993 року), ОСОБА_1 (прописаний 11.09.1997 року), ОСОБА_10 (прописаний 14.01.1999 року), ОСОБА_5 (прописаний 13.07.2000 року), ОСОБА_7 (прописана 19.07.2007 року), ОСОБА_16 (прописана 06.11.2009 року).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_14, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 11.02.2010 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_13, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 22.03.2016 року.

Після смерті ОСОБА_13 відкрилась спадщина на спадкове майно, у тому числі і на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, що належить померлому на праві власності.

05.08.2016 року позивач звернувся до П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_14, але йому було відмовлено постановою державного нотаріуса від 22.08.2016 року у зв'язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_1.

У своїх позовних вимогах позивач ОСОБА_1 вказує на те, що квартира АДРЕСА_1 була набута його батьком ОСОБА_13 у період перебування його у шлюбі з ОСОБА_14, всі суми коштів на виплату пайових внесків за кооперативну квартиру вносилися спільно батьками позивача та позивачем, який допомагав виплатити вартість квартири. Тобто, вищевказана квартира є спільною сумісною власністю його батьків, як подружжя, а тому частка померлої ОСОБА_14 становила 1/2 частину квартири.

Допитані в судовому засіданні свідки позивача пояснили наступне.

Свідок ОСОБА_17 пояснила, що вона знає всю сім'ю 17 років, постійно заходила до них в гості, колись вона робила їм ремонт в кімнаті. Віктор і ОСОБА_16 завжди доглядали за батьками, а ОСОБА_4 в квартирі не з'являлася.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні пояснила, що є сусідкою сім'ї ОСОБА_16, з батьками позивача вона знайома з 1991 року, вони разом будували кооператив. Віктор надавав гроші на оплату кооперативної квартири. В 1993 році ОСОБА_13 та ОСОБА_11 вселилися в квартиру. Членом ЖБК «Річковик-4» був ОСОБА_13. На даний час в квартирі постійно проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_16. ОСОБА_4 в квартирі ніколи не проживала, іноді тільки навідувала батьків. Вона чула, що між позивачем та його батьком був конфлікт.

Частинами 1, 2 ст. 112 ЦК Української РСР 1963 року (який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 року (який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику в справах за позовами про захист права приватної власності» передбачено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (2006-07); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду").

Згідно з п. 5-1, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.09.1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» судам слід мати на увазі, що згідно із ст.15 Закону України "Про власність" член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом. Виходячи з цього, особа, якій відчужена членом ЖБК квартира, має переважне право на вступ до цього кооперативу.

При розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, суду слід керуватися ст. 146 ЖК України, ст.15 Закону "Про власність", п.43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім'ю (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України враховуючи таке: пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. При цьому суд повинен враховувати суму боргу, яку один з подружжя зобов'язаний повернути кредитору.

Згідно з Ордером на жиле приміщення в будинку ЖБК № 097940 від 23.06.1993 року, він був виданий на заняття сім'єю з двох осіб, а саме: ОСОБА_13 та ОСОБА_14 квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи вищевикладене, суд вбачає, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 було набуто ОСОБА_4 під час перебування у шлюбі більш ніж 45 років. Належних доказів, які б давали можливість вважати, що сплата пайових внесків за квартиру відбувалася за рахунок не спільних коштів подружжя та те, що ОСОБА_14 не приймала участі у придбанні квартири суду надано не було. Тобто, квартира АДРЕСА_1 була спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_14, а тому ОСОБА_14 належала 1/2 частка вищезгаданої квартири.

Щодо вимоги позивача ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на ? квартири АДРЕСА_1, то судом встановлено наступне.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

Статтею 1264 ЦЦ України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою або із застереженням. Спадщина належить спадкоємцю з моменту її відкриття незалежно від часу прийняття спадщини.

Частиною 3 статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 1 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що за наявності умов одержання свідоцтва про право на спадщину у нотаріальній конторі, вимога про визнання права на спадщину в судовому поряду не розглядається, однак, коли нотаріус відмовляє в оформленні відповідного свідоцтва на певний об'єкт спадкування, то особа може звернутися до суду для вирішення даного питання за правилами позовного провадження.

Разом з тим, дослідивши спадкову справу ОСОБА_14, суд вбачає, що відповідачка не виявила бажання та не скористалася своїм правом на спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_14

Враховуючи надані по справі докази, вбачається, що позивач та ОСОБА_13 вчинили всі залежні від них дії для прийняття спадщини за законом, як особи, які спільно проживали з ОСОБА_14, а тому успадкували по 1/2 частині від частки ОСОБА_14, тобто по 1/4 частині квартири АДРЕСА_1. Крім того, позивач зі своєю сім'єю до теперішнього часу проживає в спірній квартирі АДРЕСА_1 та належним чином виконує обов'язки власника по догляду за нею.

Враховуючи викладене вище та вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що за позивачем повинно бути визнано право власності на ? частину квартири у АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_14, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до положень вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення.

Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі «Бочан проти України» від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі.

Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, оскільки факт участі ОСОБА_14 у придбанні спірної квартири знайшов своє підтвердження у судовому засіданні та не був спростований доказами сторони відповідача. Крім того, позивач під час судового розгляду довів, що він разом з батьком ОСОБА_13 відповідно до законодавства України прийняли спадщину від ОСОБА_14, а тому позов ОСОБА_1 є підставним та обґрунтованим.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 372, 1226, 1258, 1268, 1269, 1270, 1272 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4, треті особи: П"ятнадцята Київська державна нотаріальна контора, ОСОБА_5, який діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_12, Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання права власності на частину квартири у порядку спадкування за законом - задовольнити.

Визначити, що частка померлої ОСОБА_14 у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1, становила ? частину.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_14, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Повний текст рішення складено 26.12.2017 року.

Головуючий: