АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Цокол Л.І.
№22-ц/796/9637/2017 Доповідач Кравець В.А.
Справа №757/273/17-ц
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Махлай Л.Д., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача Київського державного інституту декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені Михайла Бойчука - Кравченко Тетяни Тарасівни на рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Київського державного інституту декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені Михайла Бойчука за участі третьої особи ОСОБА_5 про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року ОСОБА_4. звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив визнати незаконним та скасувати наказ №147-п від 21.11.2016 року в.о. ректора Київського державного інституту декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені Михайла Бойчука про його звільнення з посади завідувача кафедри гуманітарних та соціально-економічних дисциплін, поновити на займаній посаді завідувача кафедри гуманітарних та соціально-економічних дисциплін з 21.11.2016 року, стягнути з відповідача 40 934 гривень 40 копійок середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 4 тис. грн.. моральної шкоди.

В мотивування вимог посилався на те, що звільнення відбулось з порушенням норм чинного законодавства, без пропозиції обійняти інші вакантні посади в інституті, а також без врахування переважного права на залишенні на роботі при скороченні чисельності або штату працівників.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 травня 2017 року позов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді завідувача кафедри гуманітарних та соціально-економічних дисциплін Київського державного інституту декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені Михайла Бойчука з 21.11.2016 року.

Стягнуто з Київського державного інституту декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені Михайла Бойчука на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 40 934,40грн. та грошову компенсацію за завдану моральну шкоду у розмірі 2 000грн.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 7 016,73грн. допущено до негайного виконання.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача Київського державного інституту декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені Михайла Бойчука - Кравченко Т.Т. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує на те, що реорганізація кафедри теорії та історії мистецтв і кафедри гуманітарних і соціально-економічних дисциплін шляхом їх об'єднання та створення на їх базі кафедри мистецтвознавчих та гуманітарних дисциплін відбулася з метою оптимізації навчальної та наукової роботи факультету дизайну, витрат інституту на утримання науково-педагогічного складу. В результаті об'єднання та створення нової кафедри, а також враховуючи, що дисципліна, яку викладав позивач, входить до складу дисциплін, які студенти обирають самостійно, та не була обрана останніми, обсяг педагогічного навантаження позивача не відповідав мінімально можливому для залишення на роботі.

Відповідно до обсягу навчальної роботи кафедри гуманітарних та соціально-економічних дисциплін факультету дизайну на 2016-2017 н.р. така дисципліна, як економічна теорія взагалі у плані роботи була відсутня.

Крім того, 21 вересня 2016 року ОСОБА_4 у зв'язку зі скороченням його посади запропоновані вакантні посади - старшого лаборанта та прибиральника службових приміщень, які були наявні у роботодавця на той час. Проте від підпису про ознайомлення з повідомленням позивач відмовився, про що зазначено у пропозиції роботи. Запропонувати посаду науково-педагогічного працівника у відповідача не було можливості, оскільки Інститут є вищим навчальним закладом мистецького напрямку, тому дисциплін, які міг ви викладати позивач, відповідно до своєї кваліфікації, у відповідача не було як на момент звільнення, так і на сьогоднішній день.

Відсутність порушень закону при звільненні ОСОБА_4 свідчить про відсутність підстав щодо задоволення його позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, факт завдання йому моральних страждань з вини відповідача позивачем не доведено.

Представник відповідача Київського державного інституту декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені Михайла Бойчука - Бондар Л.В. свою апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з вищевказаних підстав.

Позивач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_8 проти апеляційної скарги заперечували та просили рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що звільнення відповідача відбулося з порушенням вимог ст. 49-2 КЗпП України та Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі»рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення. Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Відповідно до ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Судом встановлено, що Наказом №142-од від 21 вересня 2016 року «Про коригування чисельності науково-педагогічних працівників кафедр інституту в 2016-2017н.р. та зміну істотних умов» було внесено зміни до штатного розпису ставок професорсько-викладацького складу, кількості посад професорсько-викладацького складу за нормами часу та нормативами.

Наказом №143-од від 21 вересня 2016 року «Про внесення змін до структури інституту» було реорганізовано кафедру теорії та історії мистецтв та кафедру гуманітарних та соціально-економічних дисциплін шляхом їх об'єднання і створення на їх базі кафедри мистецтвознавчих та гуманітарних дисциплін з 21 листопада 2016 року.

21 вересня 2016 року позивача було попереджено про наступне звільнення та запропоновано вакантні посади: старшого лаборанта та прибиральника службових приміщень.

21 листопада 2016 року наказом №117-к позивача було звільнено з посади завідувача кафедри гуманітарних та соціально-економічних дисциплін у зв'язку з реорганізацією кафедри згідно п.1 ст.40 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст.62 Господарського кодексу України підприємство - самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Згідно ч. 3 ст. 64 цього Кодексу підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Тобто, власник на свій розсуд має право формувати штат і структуру підприємства, установи або організації, змінити чисельність працівників певного фаху і кваліфікації та чисельність одних посад зменшити, здійснити звільнення працівників, що не забороняє одночасно прийнявши рішення про прийняття на роботу працівників іншого фаху і кваліфікації, змінити чисельність інших посад.

Враховуючи зазначене, при вирішенні трудового спору щодо поновлення на роботі працівника, звільненого у зв'язку зі скороченням чисельності штату працівників, суд зобов'язаний перевірити наявність підстав для звільнення та дотримання відповідачем порядку вивільнення працівника за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, зокрема, чи мало місце скорочення чисельності штату або чисельності працівників. Проте, суд не має права вирішувати питання про доцільність змін в організації виробництва та наступне скорочення штату працівників, а також наявність підстав для утворення інших структурних підрозділів та їх функціональне навантаження. Вирішення вказаних питань належить до виключної компетенції роботодавця (власника або уповноваженого ним органу).

Зі змісту ст. 40 ч. 1 п. 1 КЗпП України скорочення чисельності штату працівників охоплюється поняттям змін в організації виробництва і праці, що в свою чергу може містити скорочення одних підрозділів підприємства, установи, організації із вивільненням їх працівників і одночасне створення інших підрозділів із наповненням їх новими посадами, що в кінцевому результаті може мати місце кількісну більшість фактичних працівників в підприємстві, установі чи організації в цілому, однак це не може свідчити про те, що зміни в організації виробництва та праці і відповідно скорочення чисельності штату працівників не мали місце, оскільки такі внутрішні процеси формування структури і штату працівників вирішує виключно власник або уповноважений ним орган на свій розсуд.

Виходячи з норм трудового законодавства не передбачено право суду перевіряти доцільності скорочення працівників, оскільки власник підприємства або уповноважений ним орган самостійно вирішує питання організаційної структури, чисельності та штатів працівників, ці питання стосується суто внутрішньої господарської діяльності окремого суб'єкта господарювання і не є предметом доказування у судових спорах.

Така позиція висловлена Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду в ухвалі від 28.01.2009 у справі № 6-14292св08.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Як зазначено у положеннях ч.1 ч. 42 КЗпП при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; (п.1); особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; (п.2); працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; (п.3).

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України не є обов'язком роботодавця.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 Кзпп України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Вказана правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду України у справі №6-40цс15 від 01 квітня 2015 року.

У справі, яка переглядається, установивши, що відбулося скорочення посади, яку обіймав позивач, та що йому було запропоновано відповідні вакантні посади старшого лаборанта та прибиральника службових приміщень, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивача звільнено без дотриманням вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України.

З урахуванням того, що посаду, яку скорочено та виведено з штатного розпису, займала лише одна особа - позивач, колегія судців не приймає також доводи позивача про те, що його звільнення з підстав п.п.1 ст.40 КЗпП України проведено з порушенням процедури передбаченої ст..42 КЗпП України та не враховано його переважне право залишення на роботі.

Так за вимогами закону, при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у ч. 2 ст. 42 КЗпП України.

Твердження ОСОБА_4 про те, що в новоствореній кафедрі, яка була реорганізована з кафедри теорії та історії мистецтв і кафедри гуманітарних і соціально-економічних дисциплін шляхом їх об'єднання та створення на їх базі кафедри мистецтвознавчих та гуманітарних дисциплін, були наявні посади викладача, старшого викладача, доцента, професора, заступника завідувача кафедри та завідувача кафедри, але не запропоновані йому як особі, яка має переважне право на залишення на роботі за ст. 49-2 КЗпП України та Закону України «Про соціальний захист дітей війни», не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки ОСОБА_4 не має відповідної освіти та кваліфікації на зайняття таких посад в новоствореній кафедрі.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у редакції, чинній до 1 вересня 2015 року, від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин.

З 1 вересня 2015 року ця категорія пільговиків звужена. Так, за пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у редакції, яка діє з 1 вересня 2015 року, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 30.11.2016 року у справі №6-1121цс16.

У справі, яка переглядається, позивач звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Станом на день подання позивачем позовної заяви та апеляційної скарги такої пільги він уже не мав, оскільки на цей час діяла нова редакція статті 5 Закону України «Про судовий збір», за якою справи «за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин», було виключено з категорії пільгових.

Згідно із пп. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги на рішення суду сплачується110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Відповідно до пп. 1, 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцемставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати, а за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру мінімальної заробітної плати.

Отже, з позивача ОСОБА_4 на користь відповідача Київського державного інституту декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені Михайла Бойчука підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1408,00 грн. (640+640*1.1).

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. 218,303,304,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача Київського державного інституту декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені Михайла Бойчука - Кравченко Тетяни Тарасівни -задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до Київського державного інституту декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені Михайла Бойчука за участі третьої особи ОСОБА_5 про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Київського державного інституту декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені Михайла Бойчука судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1408,00 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді