_________________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 6/520/586/17
УХВАЛА

21.12.2017

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Літвінової І.А.,

секретарі судового засідання Шпака Кирила Дмитровича,

за участю головного державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_2,

розглянувши в залі суду в місті ОСОБА_1 подання головного державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_2 про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України,

ВСТАНОВИВ:

До Київського районного суду міста ОСОБА_1 надійшло подання за підписом головного державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 управління юстиції в Одеській області ОСОБА_3, з вимогами тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України гр. ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_1, дата народження: 16.10.1979) до виконання ним зобовязань перед ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ ОСОБА_5 «ПРИВАТБАНК» (ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Адреса боржника у поданні зазначена: АДРЕСА_1.

Стягувачем в поданні вказана юридична особа ПАТ КБ «ПриватБанк», адреса: м. Одеса, вул. Успенська, 22а.

В поданні зазначається, що на виконанні в Першому Київському відділі державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області знаходиться виконавче провадження № 51910228 з примусового виконання виконавчого напису № 4400, виданого 20.08.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» грошової суми у розмірі 110936,27 грн.

11.08.2016 року державним виконавцем, на підставі приписів ст.ст. 17, 19, 20, 25 Закону України «Про виконавче провадження» (редакція від 21.04.1999 №606-XIV) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису № 4400, виданого 20.08.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» грошової суми у розмірі 110936,27 грн. та направлено сторонам.

В звязку з тим, що боржником в термін, встановлений для добровільного виконання вимоги виконавчого напису не виконано, державним виконавцем розпочато примусове виконання виконавчого документу.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» (редакція від 21.04.1999 №606-XIV) у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

15.05.2017 року державним виконавцем, на підставі ст. ст. 13, 48, 56 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про арешт майна боржника з примусового виконання виконавчого напису № 4400, виданого 20.08.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» грошової суми у розмірі 110936,27 грн. та направлено сторонам.

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна в порядку доступу державних виконавців, ОСОБА_4 на праві приватної власності належить двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2.

22.08.2017 року на адресу Приморського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області направлено повідомлення про проведення виконавчих дій з метою проведення опису та арешту майна боржника за адресою: АДРЕСА_3.

Також в поданні зазначено, що виконавчі дії, які були проведені в період з 28.06.2017 до цього часу шляхом здійснення викликів боржника, виходів за адресою реєстрації його місця проживання та направленням письмових вимог, не дали змогу встановити контакт з боржником. Вимоги виконавчого документа ОСОБА_4 ігноруються в повному обсязі, заборгованість не сплачується.

Розгляд подання судом проведено за участю головного державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_2, якій діє в інтересах Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 управління юстиції в Одеській області на підставі довіреності від 22.08.2017 № 32 за підписом начальника відділу ОСОБА_7

Державний виконавець вимоги, доводи та обґрунтування, викладені в поданні підтримав в повному обсязі.

В підтвердження умисного ухилення від виконання зобов'язань ОСОБА_4 та суттєвого порушення прав стягувача державний виконавець послався на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 04.12.2017 по справі № 522/20354/17 про дозвіл державному виконавцю примусово проникнути до квартири № 9, яка розташована в будинку № 17 по провулку Тополиний в м. Одесі, що належить на праві власності боржнику ОСОБА_4 для проведення виконавчих дій. Суд зазначає, що відмітка про набрання законної сили цією ухвалою суду відсутня.

Також судом досліджені оригінали матеріалів виконавчого провадження номер за ЄДРВП: 51910228 по примусовому виконанню виконавчого напису приватного нотаріуса.

Заслухавши пояснення державного виконавця, безпосередньо дослідивши наявні докази, суд прийшов до висновку, що законі підстави для задоволення подання відсутні.

Виконавче провадження було відкрите 11.08.2016 року з виконання виконавчого напису № 4400, виданого 20.08.2015 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, де боржником вказаний ОСОБА_4, адреса: АДРЕСА_4, стягувачем ПАТ «ПриватБанк», адреса: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, що підтверджено постановою про відкриття виконавчого провадження ВП № 51910228 від 11.06.2016.

В подані державний виконавець крім іншого зазначає, що 14.09.2017 рекомендованими повідомленнями державним виконавцем були направлені вимоги державного виконавця щодо надання пояснень з приводу невиконання рішення суду боржником.

Однак матеріали виконавчого провадження рішення суду не містять, з чого вбачається можливе помилкове ототожнення виконавцем виконавчого напису з рішенням суду.

Про це свідчать також посилки виконавця в поданні на статтю 1291 Конституції України, якою задеклароване, що судове рішення є обовязковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Крім того, в поданні виконавець посилається на приписи пункту 5, статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», де вказано, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань. Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду.

Суд звертає увагу, що поняття рішення суду та виконавчого напису нотаріуса не є тотожними поняттями. Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обовязків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобовязання боржником.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

При цьому, аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі «ОСОБА_8 проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та ОСОБА_9 (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обовязок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

До 15 грудня 2017 року приписами статті 3771 Цивільного процесуального кодексу України в редакції від 03.08.2017 року визначався порядок вирішення судом питання про тимчасове обмеження боржника за поданням державного виконавця у праві виїзду за межі України при виконанні не тільки судових рішень, а й рішень інших органів (посадових осіб).

15 грудня 2017 року набрали чинності зміни до Цивільного процесуального кодексу України, пунктом 11 ч. 1 Перехідних положень Розділу ХІІІ якого встановлено, що заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу.

Правила розгляду подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України визначені статтею 441 Цивільного процесуального кодексу України в редакції від 15.12.2017 року, частинами 1 та 3 якої встановлено, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

З системного аналізу вказаної норми права вбачається, що після набрання чинності новою редакцією Цивільного процесуального кодексу України від 15.12.2017 року, судам надане право розглядати подання, які стосуються виключно виконання судових рішень, якими відповідно до п. п. 1-4 ч. 1 ст. 258 ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року є ухвали, рішення, постанови, судові накази.

Подання Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 управління юстиції в Одеській області ОСОБА_3, з вимогами тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України гр. ОСОБА_4, подане до суду у звязку із невиконанням останнім виконавчого напису нотаріуса.

Виконавчий напис нотаріуса не є судовим рішенням.

Суд не наділений правом застосувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України як захід забезпечення виконання виконавчого напису нотаріуса.

Керуючись п. 11 ч. 1 перехідних положень розділу ХІІІ, ст. 259, ч. 2 ст. 261, ст. 273, п. 1 ч. 1 ст. 353, ст. 354, ст. 441 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволені подання головного державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_2 про тимчасове обмеження фізичної особи ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_1 у праві виїзду за межі України до виконання ним зобовязань перед ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ ОСОБА_5 «ПРИВАТБАНК» (ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») за виконавчим написом № 4400 від 20.08.2015 приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом пятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

До утворення апеляційних судів в апеляційних округах, апеляційна скарга подається шляхом подання апеляційної скарги через Київський районний суд м. Одеси до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Суддя Літвінова І. А.