Справа №473/2691/16-ц 11.04.2017 11.04.2017 11.04.2017
Провадження №22-ц/784/766/17
Справа № 473/2691/16-ц Головуючий у 1-й інстанції Лузан Л.В.
Провадження № 22ц-784/766/17 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Ухвала

Іменем України

11 квітня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Шаманської Н.О.,

із секретарем Шагаєм О.А.,

за участю:

- представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_2 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 січня 2017 року за позовом ОСОБА_3 до Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області, ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрспецторг Групп», публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про визнання торгів недійсними,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області (далі Вознесенський ВДВС), ОСОБА_4 про визнання торгів недійсними.

Позивач зазначав, що 08 листопада 2013 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу вчинив виконавчий напис про звернення стягнення на житловий будинок, розташований по вул. Шевченка 13/1 у м. Вознесенську Миколаївської області, який є предметом іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Вознесенським ВДВС в рамках звернення стягнення на його майно були проведені прилюдні торги з реалізації цього майна.

Посилаючись на те, що прилюдні торги організовано та проведено без урахування вимог ст. 49 Закону України «Про іпотеку» яка обмежувала уцінку предмета іпотеки до 25 % та взагалі не передбачала проведення третіх торгів, позивач просив про задоволення позову.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 січня 2017 року в позові ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що 08 листопада 2013 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу вчинив виконавчий напис про звернення стягнення на житловий будинок, розташований по вул. Шевченка 13/1 у м. Вознесенську Миколаївської області, який є предметом іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

29 листопада 2010 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису нотаріуса від 08 листопада 2010 року.

25 лютого 2013 року Вознесенським ВДВС та ТОВ «Укспецторг Групп» укладено договір про надання послуг по організації та проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого майна, на підставі якого передано на реалізацію житловий будинок, розташований по вул. Шевченка 13/1 у м. Вознесенську Миколаївської області.

18 березня 2013 року прилюдні торги з реалізації квартири не відбулися у звязку з відсутністю купівельного попиту.

27 березня 2013 року державним виконавцем складено акт про переоцінку нереалізованого майна із 196 700 грн. до 194 733 грн.

26 квітня 2013 року повторно проведені прилюдні торги, які не відбулися у звязку з відсутністю купівельного попиту.

07 травня 2013 року державним виконавцем складено акт про переоцінку нереалізованого майна до 98 350 грн.

07 червня 2013 року втретє відбулись торги з реалізації спірного житлового будинку, переможцем яких згідно з протоколом проведення прилюдних торгів по реалізації нерухомого майна від 07 червня 2013 року № 15-0173/13(Н)-1 став ОСОБА_4, який запропонував 98 350 грн.

27 червня 2013 року начальником Вознесенського ВДВС було затверджено акт, складений державним виконавцем про реалізацію предмета іпотеки.

Наполягаючи на задоволенні позову, позивач посилався на те, що проведення прилюдних торгів 07 червня 2013 року не відповідає вимогам частини другої статті 49 Закону України "Про іпотеку" у поєднанні з пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» № 3795-VI, відповідно до якого дія цього Закону не поширюється на кредитні договори та договори іпотеки, укладені до 16 жовтня 2011 року.

Частиною другою статті 49 Закону України "Про іпотеку" у редакції, яка була чинною до внесення змін Законом № 3795-VI, було передбачено, що якщо іпотекодержатель не скористався правом, передбаченим частиною першою цієї статті, за результатами перших прилюдних торгів призначається проведення на тих же умовах других прилюдних торгів, які мають відбутися протягом одного місяця з дня проведення перших прилюдних торгів. Початкова ціна продажу предмета іпотеки на других прилюдних торгах може бути зменшеною не більше ніж на 25 відсотків.

Законом № 3795-VI частину другу статті 49 Закону України "Про іпотеку" доповнено реченням такого змісту: "Якщо іпотекодержатель не скористався правом, передбаченим частиною першою цієї статті, за результатами других прилюдних торгів призначається проведення у тому самому порядку третіх прилюдних торгів. Початкова ціна продажу предмета іпотеки на третіх прилюдних торгах може бути зменшена не більш як на 50 відсотків початкової вартості майна".

Прикінцевими положеннями цього Закону передбачено, що він набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (пункт 1), а у пункті 2 зазначено, що його дія не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності.

Закон № 3795-VI набрав чинності 16 жовтня 2011 року.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

За загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до події, факту застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце.

Під негайною дією норми права у часі слід розуміти поширення дії нової норми на ті правові наслідки, які хоча й випливають з юридичних фактів, що виникли під час чинності попередньої норми, проте настають після набрання чинності новою нормою.

Таке розуміння негайної дії норми права відображено в нормах процесуальних кодексів, зокрема ЦПК України (частина третя статті 2 ЦПК України), яка передбачає, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Таким чином, у разі негайної дії норм права застосовується норма, яка була чинною на момент здійснення відповідної процесуальної дії. Більш пізня норма права скасовує дію попередньої норми, отже, стара норма права перестає діяти, оскільки замінена пізнішою, яка регулює ті самі суспільні відносини (наприклад, правовідносини з проведення прилюдних торгів).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, у силу іпотеки право іпотекодержателя одержати задоволення за рахунок заставленого майна виникає не з моменту укладення ним договорів кредиту чи іпотеки, а у разі невиконання боржником (іпотекодавцем) своїх зобовязань.

Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки встановлені у статтях 12, 33 Закону України "Про іпотеку" та у статті 589 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) здійснюється на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 590 ЦК України, частина четверта статті 33 Закону України "Про іпотеку").

Із матеріалів справи вбачається, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено на підставі виконавчого напису нотаріуса від 08 листопада 2010 року.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки та реалізація предмета іпотеки з прилюдних торгів здійснюється згідно з вимогами статті 54 Закону України "Про виконавче провадження", статей 41-49 Закону України "Про іпотеку" та Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5.

Відповідно до частини першої статті 41 Закону України "Про іпотеку" реалізація предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах здійснюється у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", та з дотриманням вимог цього Закону.

За змістом статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Таким чином, примусова реалізація заставленого майна, як стадія виконавчого провадження, є сукупністю дій і правовідносин (урегульованих законами України: "Про виконавче провадження"; "Про іпотеку"; ЦК України та іншими нормативно-правовими актами), які в процесі примусового виконання виникають і реалізуються між органами й посадовими особами, які здійснюють примусову реалізацію судових рішень, та особами, які беруть участь у виконавчому провадженні чи залучаються до проведення виконавчих дій відповідно до Закону.

Отже, з урахуванням положень частини третьої статті 2 ЦПК України правовідносини з примусової реалізації заставленого майна повинні регулюватися нормативними актами, чинними на час вчинення певної процесуальної дії, зокрема проведення прилюдних торгів.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі №6-26цс14 від 23 квітня 2014 року.

Як встановлено судом, сукупність дій виконавчих органів і правовідносини з примусової реалізації заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса від 08 листопада 2010 року виникли з 29 листопада 2010 року з моменту відкриття виконавчого провадження з примусової реалізації майна та мали місце (у тому числі реалізація майна) протягом 2010 - 2013 років, тобто після 16 жовтня 2011 року після набрання чинності Законом № 3795-VI.

З огляду на те, що підставою виникнення правовідносин сторін у справі є безпосередньо не кредитний договорі, а настання певної події, передбаченої іншим договором - договором іпотеки (невиконання зобов'язань), наслідком якої є звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, суд першої інстанції вірно вважав, що на такі правовідносини дія пункту 2 Прикінцевих положень Закону № 3795-VI не поширюється.

За таких обставин, встановивши, що дії з реалізації заставленого майна та оспорювані прилюдні торги відбулись після набрання чинності Законом № 3795-VI, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність порушень закону під час проведення оспорюваних прилюдних торгів.

Доводи апеляційної скарги про те, зазначена правова позиція не може бути застосована судом з огляду на те, що право на звернення стягнення на предмет іпотеки виникло у іпотекодержателя на підставі виконавчого напису нотаріуса, тобто у позасудовий спосіб, є безпідставними, оскільки спеціальний примусовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог іпотекодержателя, в рамках виконавчого провадження застосовується не лише за умови ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а також у разі вчинення нотаріусом виконавчого напису (статті 39, 41 Закону України "Про іпотеку").

Посилання представника позивача в суді апеляційної інстанції на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2013 року, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки у відповідності до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції та за обставинами, які існували на час ухвалення судового рішення, а на час ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції зазначена постанова не набрала законної сили.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 ОСОБА_2 відхилити, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді :