Справа № 350/155/17
Провадження № 22-ц/779/1821/2017
Головуючий у 1 інстанції Бейко А. М.
Суддя-доповідач Мелінишин
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

за участю секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Рожнятівського районного суду від 27 вересня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2017 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 27 вересня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вважає передчасним висновок суду щодо пропуску строку позовної давності. При цьому не враховано, що строк дії картки №485380 встановлено до 04/15 року, чого відповідачем не спростовано. Відтак, перебіг позовної давності про повернення кредиту у повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки, тобто з 1 травня 2015 року. Банк звернувся в суд із позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 31 січня 2017 року, отже, строк позовної давності не пропущено.

А зважаючи на це з відповідача підлягають стягненню у межах строку позовної давності проценти за кредитом та пеня за процентами.

Поза увагою суду залишилося і те, що згідно п. 1.1.7.31. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам сторони домовились про збільшення позовної давності і така встановлена тривалістю у 50 років.

З цих підстав апелянт просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В засіданні апеляційного суду представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» доводи скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_1 та його представник доводів скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи 30 грудня 2011 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 900,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 20,40 % річних Термін дії кредитного ліміту збігається зі строком дії платіжної картки. Договір укладено у формі заяви. Відповідно до змісту заяви відповідач ознайомився і погодився з умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та тарифами банку (а.с.6).

Як підтверджується довідкою ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на виконання умов договору позичальнику видано картку №85380 з терміном дії до 04/15 (а.с. 43, 61).

Обґрунтовуючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» покликався на те, що відповідач належним чином не виконував взяті на себе зобовязання, внаслідок чого станом на 31 грудня 2016 року допустив заборгованість в загальному розмірі 18 560,23 грн.

Заперечуючи позовні вимоги банку ОСОБА_2 зазначав, що протягом 2012 року ним погашено кредит на загальну суму 900,00 грн, хоча фактично отримано на руки 850,00 грн. Після цього з 2012 по 2017 роки він кредитною карткою не користувався. А тому враховуючи, що кредитний договір діє на протязі 12 місяців з моменту його підписання просив відмовити в задоволенні позову у звязку із пропуском строків позовної давності.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що із позовом про захист свого порушеного права банк звернувся з пропуском установленого ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності. При цьому врахував, що останній платіж відповідач провів 25 вересня 2012 року.

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду з огляду на таке.

У ст. 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як передбачено ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінчення строку дії договору.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, від 18 червня 2014 року № 6-61цс14, від 30 вересня 2015 року № 6-154цс15, що згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Як видно зі змісту Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» відповідач повинен щомісяця до 25 числа місяця наступного за звітним сплачувати 7,0% від заборгованості, включаючи плату за використання кредитних коштів у звітному періоді, але не менш 50 грн та не більше залишку заборгованості (а.с. 7).

Відповідно до п.2.1.1.12.4. Умов та Правил надання банківських послуг, долучених позивачем до матеріалів справи, строки та порядок погашення по Кредиту (кредитний ліміт) по кредитних картах з встановленим Мінімальним обов'язковим платежем, а також Овердрафта, що виник по таких картах, наведений в Пам'ятці клієнта / Довідці про умови кредитування, яка є невід'ємною частиною договору, а також встановлюється цим пунктом. Платіж включає в себе плату за користування кредитом, передбачену Тарифами, та частину заборгованості за Кредитом. Згідно ст.212 ЦК України, у випадку наявності простроченого кредиту - строком повернення кредиту в повному обсязі є 211-й день з часу виникнення такої заборгованості.

З розрахунку заборгованості за кредитним договором б/н від 30 грудня 2011 року та виписки з основної карти вбачається, що останній платіж здійснено ОСОБА_1 25 вересня 2012 року у розмірі 400,00 грн. Наступне погашення заборгованості 12 червня 2014 року відбувалось автоматично шляхом списання банком простроченої заборгованості (а.с. 4-5, 62-65).

Відтак, оскільки згідно довідки про умови кредитування встановлено строк погашення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, наступного за звітним, то строком повернення кредиту в повному обсязі є 211-й день з часу виникнення такої заборгованості, а саме 24 травня 2013 року.

Встановлено, що з позовом до суду банк звернувся 10 лютого 2017 року. Тобто більше як через 3 роки, що є строком позовної давності (а.с.2-4).

При цьому не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що сторони домовилися про збільшення позовної давності, виходячи з наступного.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 259 ЦК України).

Згідно із ч.ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Умови надання банківських послуг, пунктом 1.1.7.31. яких установлено позовну давність тривалістю в 50 років, не містять підпису відповідача. Цю обставину в засіданні апеляційного суду представник апелянта не заперечила. Відповідно позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву-анкету, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання цієї заяви, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались.

Разом з тим, як у заяві позичальника, так і у довідці про умови кредитування немає підписаної домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року, № 6-240цс14 від 11 лютого 2015 року, № 6-698цс15 від 10 червня 2015 року та № 6-757цс 15 від 01 липня 2015 року.

Аналогічно, не подано банком і доказів щодо переривання позовної давності внаслідок часткової сплати заборгованості відповідачем. При цьому, на думку колегії суддів, автоматичне списання кредитором 12 червня 2014 року 145,00 грн з іншої карточки ОСОБА_1 на погашення простроченої заборгованості за цим договором (а.с. 62-65) таким вважатися не може, оскільки з врахуванням положення ч.1 ст. 264 ЦПК України не є підтвердженням вчинення особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного переконання про те, що позивачем пропущено позовну давність як до основної, так і до додаткових вимог, сплив якої з врахуванням ч. 4 ст. 267 ЦК України та заяви сторони у спорі є підставою для відмови в позові.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування постановленого рішення і ухвалення нового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції зясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313- 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» відхилити, а рішення Рожнятівського районного суду від 27 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: Л.В. Василишин

ОСОБА_3