Справа № 361/277/16-ц Головуючий у І інстанції Селезньова Т. В.
Провадження № 22-ц/780/3258/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 42 05.10.2017
УХВАЛА

Іменем України

5 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі :

головуючого судді Білоконь О.В.,

суддів: Гуль В.В.,Савченка С.І.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Княжицької сільської ради Броварського району Київської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання протиправними дій та бездіяльності, про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності, за позовом ОСОБА_3 до Княжицької сільської ради Броварського району Київської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання незаконними дій та бездіяльності , -

встановила:

У січні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на таке.

В періоди з 1996 року по 14 жовтня 2000 року та з 02 лютого 2005 року по день подачі вона разом з матірю ОСОБА_6 була зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1.

У вказаній квартирі також проживали та були зареєстровані відповідачі баба та дядько позивачки - ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які у 2000 році приватизували згадану квартиру та отримали свідоцтво про право власності.

Про ці обставини позивач дізналась у 2014 році, в процесі реалізації своїх спадкових прав після смерті своє матері ОСОБА_6

Позивач вважає, що дії Княжицької сільської ради Броварського району Київської області щодо зняття її з державної реєстрації з вказаної квартири в період з 14 жовтня 2000 року по 02 лютого 2005 року, є протиправними, оскільки було здійснене без її згоди і без згоди її батьків (матері і батька), які не були позбавлені батьківських прав, а також без згоди Служби у справах дітей та сімї Броварської райдержадміністрації.

На думку позивача, відповідачі таким чином обмежили право позивача і її матері на спірне житло, і незаконно оформили відповідну документацію про приватизацію, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 незаконно отримали свідоцтво про право власності, яке з підстав ст.21 ЦК України має бути визнане незаконним і скасоване судом.

Зменшивши позовні вимоги, позивач просила суд визнати незаконними дії Княжицької сільської ради Броварського району Київської області, які полягають у виписці (знятті з державної реєстрації за місцем проживання) позивача ОСОБА_2 з місця прописки за адресою: АДРЕСА_1, у період з 14 жовтня 2000 року;

визнати незаконними дії Княжицької сільської ради, якими вона позбавила права на користування позивачем ОСОБА_2 нерухомим майном квартирою №11 в будинку №82 по вулиці Лагунової, с.Княжичі, у період з 14 жовтня 2000 року по 02 лютого 2005 року;

визнати незаконним і скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно - вказану квартиру, видане 08 грудня 2000 року Княжицькою сільською радою на ОСОБА_4 і ОСОБА_5

ОСОБА_3, батько позивачки, подав позов як третя особа з самостійними вимогами, в якому просив визнати незаконними дії Княжицької сільської ради Броварського району Київської області, які полягають у знятті з реєстрації за місцем прописки і проживання його неповнолітньої дочки ОСОБА_2 у період з 14 жовтня 2000 року без його згоди (як батька); а також визнати незаконною бездіяльність Княжицької сільської ради, яка полягає у неотриманні згоди (дозволу) від обох батьків неповнолітньої дитини про (визначення місця проживання) зняття з реєстрації за місцем прописки дитини - ОСОБА_2, яка була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 у період з 14 жовтня 2000 року.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2017 року в задоволенні позовів відмовлено.

Не погодившись з рішення суду, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати рішення суду з підстав його незаконності, порушення судом норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове про задоволення позовів.

В обґрунтування апеляційних скарг зазначено про безпідставність висновків суду щодо пропуску позивачем та третьою особою строку позовної давності.

Також вказано, що є хибним висновок суду про те, що зняття з реєстрації малолітньої ОСОБА_2 у 2000 році відбулось без порушення вимог чинного законодавства, оскільки на той час за рішенням суду дитина проживала з батьком ОСОБА_3, а він та Служба у справах дітей та сім»і Броварської райдержадміністрації не давали своєї згоду на зняття дитини з реєстрації.

Також суд безпідставно не застосував до даних правовідносин вимоги ЖК Української РСР, які гарантували позивачу як члену сім»ї наймача право на збереження жилого приміщення за дитиною на період навчання.

Також не ґрунтується на матеріалах справи висновок суду про те, що позивач та її мати ніколи не проживали у спірній квартирі, тому не набули права на її приватизацію; також суд не дослідив дії відповідачів на предмет дотримання ними вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає не в повній мірі.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що дії Княжицької сільської ради Броварського району Київської області щодо зняття з реєстрації місця проживання позивачки ОСОБА_2 були правомірними. Оскільки станом на час приватизації спірної квартири позивач у ній не проживала та не була зареєстрована, права на її приватизацію вона не мала.

Колегія суддів із вказаними висновками погоджується, оскільки вони є обґрунтованими і відповідають вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що в періоди з 1996 року по 14 жовтня 2000 року та з 02 лютого 2005 року по день подачі позивач ОСОБА_2 разом з матірю ОСОБА_6 була зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1.

У вказаній квартирі також постійно проживали та були зареєстровані відповідачі, баба та дядько позивачки - ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які у 2000 році приватизували згадану квартиру та отримали свідоцтво про право власності.

Ці обставини підтверджені письмовими матеріалами справи та сторонами не оспорюються.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Отже, при вирішенні спору суд застосовує законодавство, що діяло на час виникнення спірних правовідносин по у виписці (знятті з державної реєстрації за місцем проживання) позивача ОСОБА_2В станом на 14 жовтня 2000 року.

Згідно з п. 4 Положення про паспортну службу органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабміну України №700 від 10 жовтня 1994 року паспортна служба відповідно до покладених на неї завдань: зокрема п.1) організовує в межах компетенції роботу, пов'язану з оформленням і видачею паспортних та інших документів, реєстрацією та обліком громадян за обраним ними місцем проживання, здійснює контроль за виконанням громадянами і посадовими особами правил паспортної системи.

Відповідно до п. 62 наказу МВС України від 03 лютого 1992 року № 66 дск «Про затвердження Тимчасової інструкції про порядок документування і прописки (реєстрації) громадян України» діти, які не досягли 16-річного віку і проживали окремо від батьків (опікунів, піклувальників) прописуються і виписуються за свідоцтвами про народження у загально встановленому порядку.

Діти, які не досягли 16-річного віку, прибули і вибули з батьками (опікунами, піклувальниками) прописуються і виписуються шляхом внесення відомостей про них у картки чи домові книги, адресні листки і талони статистичного обліку одного з батьків, а також у поквартирні картки.

При виїзді одного з батьків, в облікові документи якого були внесені відомості про дітей, останні вносяться до облікових документів про прописку іншого батька, з котрим залишаються проживати при оформленні виписки батьків, що виїзжають, в адресних листках вибуття відомості про дітей не вказуються.

Відповідно до ч.2 ст. 17 ЦК УРСР місцем проживання неповнолітніх, що не досягли 15 років, або громадян, що перебувають під опікою, визнається місце проживання їхніх батьків (усиновителів) або опікунів.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі рішення Броварського районного суду Київської області від 20 березня 2000 року, при розірванні шлюбу подружжя ОСОБА_2 їх доньку ОСОБА_2, 19994 року народження, залишено проживати з батьком. Оскільки батько проживав у м. Бровари, позивачка здобула повну загальну освіту у Броварській школі № 6, що не заперечує позивач.

Отже, у жовтні 2000 року позивач ОСОБА_2 не проживала за місцем своєї реєстрації та реєстрації матері в селі Княжичі Броварського району Київської області по вул. М.Лагунової, 82/11., а проживала разом зі своїм батьком у м. Бровари.

У зв»язку з виїздом матері позивача у жовтні 2000 року на місце проживання до м. Києва, вона та її донька ОСОБА_2 були зняті з реєстрації в Княжичі.

Таким чином, законом, що регулював дані правовідносини не була передбачена обовязкова згода батька або органу опіки і піклування на зняття дитини з реєстраційного обліку у тому житлі де вона фактично не проживала. Разом з тим допускалось зняття з реєстрації дитини разом із вибуттям з даного місця проживання її матері.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність порушення прав позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 діями відповідачів щодо зняття з реєстрації малолітньої ОСОБА_2 у 2000 році.

Також матеріали справи не містять даних про те, що ОСОБА_2 у жовтні 2000 року зняли з реєстрації на період її навчання, тому доводи апеляційної скарги про збереження за позивачем житла на період її навчання у школі є безпідставними.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир, житлових приміщень державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно положень ст.3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом, зокрема, безоплатної передачі громадянам житлових приміщень.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача житлових приміщень здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Таким чином, згідно положень закону, що регулював питання приватизації жилих приміщень державного фонду та прирівняного до нього житла, право на приватизацію (безоплатне отримання у власність) має особа, яка постійно проживає у жилому приміщенні з законних підстав. Тобто законодавчо встановлено, що підставою для приватизації є постійне проживання в жилому приміщенні і наявність права на проживання в жилому приміщенні, а не прописка сама по собі. Даним законом прописка не визначена як підстава для отримання права на приватизацію жилого приміщення.

Встановлено, що спірна квартира приватизована відповідачами 8 грудня 2000 року на підставі відповідного розпорядження та видано свідоцтво про право власності на квартиру ( а.с.130-131).

Таким чином, позивачка і її мати станом на час приватизації квартирі в ній постійно не проживали та не були прописані в ній.

Отже, ґрунтуються на законі та обставинах справи висновки суду першої інстанції про те, що самим фактом виписки позивачки і її матері з даної квартири не було порушено право позивачки і її матері на приватизацію житла, оскільки такого права вони не набули, бо не проживали в даному жилому приміщенні і за ними не було збережене таке право у період їх відсутності.

Також матеріали справи не містять даних про наявність порушень з боку органу, що приймав відповідні рішення щодо приватизації житла.

Ухвалюючи рішення по справі, суд обґрунтовано виходив з вказаних положень закону та дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовів.

Згідно з приписами ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. До того ж, відповідно до практики тлумачення Конституційним судом України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (п.4 рішення №3-рп/2001 від 05.04.2001р. та п.4 рішення №13-рп/2002 від 02.07.2002р.), дія закону та іншого нормативно-правового акту не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Закони України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" №1382-IV від 11 грудня 2003року та «Про охорону дитинства» № 2402-ІІІ від 26 квітня 2001 року були прийняті після виникнення спірних правовідносин щодо зняття реєстрації ОСОБА_2 у жовтні 2000 року. З огляду на зазначене, доводи апеляційних скарг про порушення вказаних законів є безпідставними, оскільки правовідносини з приводу зняття ОСОБА_2 з реєстрації виникли і закінчилися до набрання чинності цими законами.

Доводи апелянтів про порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на думку апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, оскільки повністю спростовуються зазначеними належними та допустимими доказами по справі.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційних скарг про незаконність оскаржуваного судового рішення оскільки вони не відповідають вказаним вище вимогам закону.

Інших доводів в обґрунтування апеляційних скарг апелянти не зазначили.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційні скарги слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді :