Справа № 344/5283/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1529/2017
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Девляшевський
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Малєєва А.Ю., Фединяка В.Д.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю: позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 11 серпня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ОСОБА_1 предявив до ОСОБА_2 позов про визнання права власності за набувальною давністю. Позовні вимоги мотивував тим, що він один з 2001 року проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, яка належить на праві спільної сумісної власності йому, відповідачу та її сину ОСОБА_3. Посилаючись на те, що відповідач не брала участі в утриманні квартири, її поточному та капітальному ремонті, а також на те, що він вже більше 14 років володіє 1/3 її частки квартири, просив визнати за ним за набувальною давністю право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1, яка була зареєстрована за ОСОБА_2, а також припинити право власності ОСОБА_2 на 1/3 частку даної квартири.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11 серпня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на неповне зясування судом обставин, які мають значення для справи, а також на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, судом першої інстанції було порушено принципи ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та частини 1 Протоколу №12 до Конвенції, зокрема рішення було прийняте без участі однієї із сторін ОСОБА_2 та її повіреного по недійсній довіреності за №570/4-1489 від 30.09.2014 року. ОСОБА_1 звертає увагу суду на те, що судом першої інстанції були порушені розумні строки розгляду справи, оскільки дана справа розглядалась з 14.04.2014 року по 11.08.2017 року. Крім того, зазначає позивач, суд першої інстанції допустив до участі у розгляді справи представника відповідача ОСОБА_4, довіреність якого є недійсною, надаючи йому усі процесуальні права відповідача. ОСОБА_1 не погоджується із висновком суду про те, що спірна квартира перебуває у спільній сумісній власності, оскільки вона перебуває у спільній частковій власності трьох співвласників, кожному з яких виділено по 1/3 частки квартири. Також апелянт наголошує на тому, що ОСОБА_2 відмовилась брати участь в утриманні квартири, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями рішень про стягнення з неї заборгованості за комунальні послуги. Натомість він тричі проводив поточний та двічі капітальний ремонт квартири, сплачуючи кошти за її утримання, що свідчить про його добросовісність володіння майном відповідача. Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, ОСОБА_1 просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.

ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася з невідомих причин, хоч судове повідомлення було направлено їй завчасно за останньою відомою адресою проживання. Отже, є правові підстави для розгляду справи у відсутності відповідача.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 апеляційну скаргу з вищенаведених мотивів підтримав. Крім того, зазначив, що у зв'язку із неправомірним, на його думку, допуском до участі в справі неповноважного представника відповідача ОСОБА_4, відбулось порушення його прав позивача. Також вказав, що після того, як ОСОБА_2 припинила проживати у спірній квартирі, вона безпідставно вимагала сплати грошової компенсації за її частку. Вважає, що він набув на законній підставі право власності на частку квартири, яка належала відсутній тривалий час ОСОБА_2, яка у встановленому законом порядку була визнана безвісно відсутньою. У зв'язку із наведеним просить оскаржене рішення, як незаконне і необґрунтоване, скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не було доведено, що відповідач свідомо відмовилась від своєї власності, а тому вона як власник не може бути протиправно позбавлена права власності. Також суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивачу було достовірно відомо, що співвласником спірної квартири являється відповідач ОСОБА_2, яка від спірного майна не відмовлялась. Місцевий суд в рішенні вказував, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий. З цими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 16.03.1999 року (т.1, а.с.4).

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. За змістом цієї правової норми володіння набувача має бути добросовісним в розумінні того, що володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю. Інакше кажучи, обставини, у зв'язку із якими виникло влодіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна.

В даному ж випадку із встановлених обставин справи випливає, що ОСОБА_1 після припинення спільного проживання з бувшою дружиною залишився проживати у спірній квартирі, а отже, користувався й часткою цього жилого приміщення, яка належить відповідачці.

Та обставина, що ОСОБА_1 за свої кошти проводив ремонт всієї згаданої вище квартири та на протязі тривалого часу за відсутності відповідачки сам оплачував комунальні послуги, не породжує для нього правових наслідків стосовно набуття права власності на належну ОСОБА_2 1/3 частку квартири. Більш того, колегія суддів зауважує, що сам факт звернення ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з позовами про відшкодування понесених ним на згадані цілі витрат та наявність відповідних судових рішень про задоволення цих вимог свідчить про підтвердження права власності відповідачки на 1/3 частину спірної квартири.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_2 в дійсності є безвісно відсутньою, так як по даний час залишається невідомим місце її перебування, не може бути прийняте до уваги, оскільки навіть якщо б було у законній силі судове рішення про визнання відповідачки безвісно відсутньою, згідно ст.44 ЦК України за її майном була б встановлена опіка. У випадку ж оголошення фізичної особи померлою, у відповідності із ч.1 ст.47 ЦК України наступають правові наслідки, що прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті. З цього випливає, що навіть у випадку оголошення особи померлою позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/3 частину квартири за набувальною давністю, не могли бути задоволеними, оскільки в цьому випадку відкрилась б спадщина, на яку вправі б претендувати спадкоємці першої черги, зокрема, син ОСОБА_2 ОСОБА_3

Приймаючи до уваги вище викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в даній справі ухвалив рішення з дотриманням вимог норм матеріального і процесуального права. Інші доводи апелянта правильності висновків суду першої інстанції не спростовують. Тому підстав для скасування рішення немає.

Керуючись ст. ст. 218, 307, 308, 313-315, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Івано-Франківського міського суду від 11 серпня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: А.Ю. Малєєв

ОСОБА_5