Справа № 367/7193/14-ц Головуючий у І інстанції Кухленко Д. С.
Провадження № 22-ц/780/1766/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 43 04.04.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

04 квітня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - Іванової І.В.,

суддів - Гуля В.В., Білоконь О.В.

при секретарі - Якимчук Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 міського будинку дитини ім. М.М. Городецького ОСОБА_2 міської державної адміністрації Департаменту охорони здоровя на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 міського будинку дитини ім. М.М. Городецького ОСОБА_2 міської державної адміністрації Департаменту охорони здоровя до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, треті особи: Департамент комунальної власності м.Києва, служба у справах дітей Ірпінської міської ради про виселення,

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2014 року позивач ОСОБА_2 міський будинок дитини ім. М.М. Городецького звернувся з даним позовом до суду мотивуючи тим, що сімя відповідачів з 3-ох чоловік, ОСОБА_3, його дружина ОСОБА_4 та донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, протиправно проживають у приміщенні дитячого корпусу № 9, що знаходиться в будинку № 56 по вул. Пролетарській в смт. Ворзель, оскільки ОСОБА_3, син колишнього працівника Будинку дитини ОСОБА_6 в 2001 році був разом з матірю поселений з дозволу адміністрації на тимчасове безоплатне проживання в корпус № 9.

У 2004 році ОСОБА_3 був прописаний у гуртожитку Будинку дитини по вул. Леніна, 68, смт. Ворзель, але проживав у спірному приміщенні.

У 2007 році ОСОБА_6 померла і починаючи з 2012 року з членами її сімї велась переписка щодо виселення з приміщення. Однак до цього часу добровільно приміщення не звільнили, тому позивач просив висилити відповідачів з приміщення без надання іншого житла та стягнути з них судові витрати.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 27 січня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням Будинок дитини подав апеляційну скаргу посилаючись на те, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, Зазначили, що корпус № 9 знаходиться на балансі установи та належить до комунальної власності м. Києва і на сьогодні потребує ремонтних робіт для подальшого використання за призначенням, тому просять рішення суду скасувати і ухвалити нове по суті позовних вимог.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване судове рішення цим вимогам не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі проживають у корпусі №9 по вул. Пролетарській, 56 на підставі цивільно правового договору, строк дії якого закінчився, однак, іншого житла крім спірного не мають, тому при наданні родині ОСОБА_3 іншого житлового приміщення вони мають звільнити спірне житло, яке має використовуватися позивачами за призначенням.

Проте з таким висновком суду не можна погодитись з наступних підстав.

У справі встановлено, що корпус №9 по вул. Пролетарській, 56 в смт. Ворзель Київської області знаходиться на балансі ОСОБА_2 міського будинку дитини ім. М.М. Городецького і не належить до фонду житла для тимчасового проживання громадян (а.с.99, 146).

Відповідач ОСОБА_3 був поселений в корпус № 9, як член сімї (син) колишньої виховательки Будинку дитини ОСОБА_6 в 2001 році на підставі протоколу засідання профспілкового комітету від 18.10.2001 р. № 26, яким надано дозвіл на тимчасове безоплатне проживання ОСОБА_6 з чотирма дітьми у приміщенні корпусу, який на той час для розміщення дітей не використовувався.

У звязку з тимчасовим характером проживання сімї ОСОБА_6 у корпусі № 9, ОСОБА_3 у 2004 році був прописаний в гуртожитку Будинку дитини по вул. Леніна, 68, смт. Ворзель.

В 2007 році ОСОБА_6 померла.

Враховуючи ці обставини, усім проживаючим на той час у корпусі № 9 дітям ОСОБА_6, включаючи ОСОБА_3 був вручений лист Позивача від 14.03.2012 р. № 137, яким запропоновано звільнити приміщення корпусу до 01.05.2012 р.

Після ознайомлення з листом ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 звернулися до Позивача з заявою від 17.04.2012 р. про відстрочення строку виселення. Оскільки Відповідачі не звільнили і не повернули спірне приміщення, Позивач листом від 18.06.2013 р. № 315 повідомив про необхідність у використанні корпусу №9 для розміщення дітей і запропонував Відповідачам звільнити приміщення до 05.07.2013 р.

Листом від 04.04.2014 р. № 207 Позивач в третє запропонував Відповідачам звільнити приміщення в місячний строк, проте Відповідачі до цього часу продовжують проживати разом із своїми дітьми без законних підстав у приміщенні корпусу № 9 і відмовляються добровільно повернути його Позивачу.

Крім того, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 до одруження проживала у будинку разом з батьками по вул. Паризької Комуни, 27 смт. Ворзель.

Відповідно до листа Ворзельської селищної ради від 13.12.2013 р. № 2/15-1494 сімя ОСОБА_7 перебуває на квартирному обліку з 24.04.2008 р.

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи та фактично не заперечуються сторонами.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що заява ОСОБА_6 разом з заявою Головного лікаря та протоколом Профспілкового комітету, в своїй сукупності, можна вважати письмовим договором безоплатного користування майном.

За таких умов, на вказаний договір слід поширювати положення, що регулюють відносини безоплатного користування майном.

На момент укладання цього договору у 2001 році відносини щодо безоплатного користування майном регулювались главою 27 Цивільного кодексу УРСР 18.07.1963 р.

Відповідно до ст.324 ЦК УРСР, за договором безоплатного користування майном одна сторона зобов'язується передати або передає майно у безоплатне тимчасове користування другій стороні, а остання зобов'язується повернути те ж майно.

Згідно ст.325 ЦК УРСР, строк договору безоплатного користування майном, укладеного між соціалістичними організаціями, не повинен перевищувати одного року, якщо законодавством не встановлено інше. Якщо договір, який може бути укладений на строк не більше одного року, укладений на більш тривалий строк, він вважається укладеним на один рік.

Чинним на той час законодавством не було встановлено іншого, ніж визначений ст.325 ЦК УРСР однорічний строк договору безоплатного користування майном.

За таких умов, цей договір закінчив свою дію, ще у 2002 році, проте ОСОБА_6 продовжувала проживати у корпусі дитячого будинку.

В 2007 році ОСОБА_6 померла і згідно ч. 1 ст. 835 Цивільного кодексу України договір безоплатного тимчасового користування (позички) також припиняється у разі смерті фізичної особи, якій річ було передано в користування.

Згідно ст. ст. 834, п.2, п. 1 Цивільного кодексу України позичкодавець має право вимагати розірвання договору і повернення речі, якщо вона з непередбачених обставин стала потрібна йому самому.

Згідно ст. 386 Цивільного кодексу України після припинення договору користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Вирішуючи спір стосовно заявлених вимог ОСОБА_2 міського будинку дитини ім. М.М. Городецького суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідачі проживають у корпусі №9 по вул. Пролетарській, 56 на підставі цивільно правового договору, строк дії якого закінчився, проте, відмовляючи в задоволенні позову з підстав відсутності у відповідачів іншого приміщення для проживання, суд першої інстанції правильно встановивши фактичні обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, що є підставою для скасування рішення з ухваленням нового рішення про задоволення позову шляхом виселення відповідачів із спірного приміщення дитячого корпусу.

Доводи відповідачів про те, що їх дитина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 постійно з дня народження проживає в спірному приміщенні разом з ними, безпідставні та суперечать вимогам Закону.

Так, відповідно до ст. 29 ЦК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків.

Однак місце проживання дитини за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо суд установить інше постійне місце проживання дитини.

Вказавши про те, що відповідачі не мають іншого житла окрім спірного, суд першої інстанції не врахував, що місцем реєстрації відповідача ОСОБА_3 є гуртожиток по вул. Леніна, 68, смт. Ворзель, у відповідачки ОСОБА_4 також є інше місце проживання у своїх батьків по вул. Паризької Комуни, 27 смт. Ворзель.

Крім того, відповідно до листа Ворзельської селищної ради від 13.12.2013 р. № 2/15-1494 сімя ОСОБА_7 перебуває на квартирному обліку з 24.04.2008 р.

Таким чином, оскільки відповідачі проживають у корпусі № 9 на підставі цивільно-правового договору, строк дії якого закінчився, і відповідно, позивач має право на звернення до суду за захистом своїх порушених прав на підставі вищевказаних положень ЦК України, колегія суддів приходить до висновку про задоволення позову шляхом виселення відповідачів із спірного приміщення дитячого корпусу.

Відповідно до положень ст.88 ЦПК України колегія суддів стягує із відповідачів на користь позивача понесені ним витрати на сплату судового збору.

Керуючись ст.ст. 309,314,316 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 міського будинку дитини ім. М.М. Городецького ОСОБА_2 міської державної адміністрації Департаменту охорони здоровя задовольнити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 міського будинку дитини ім. М.М. Городецького ОСОБА_2 міської державної адміністрації Департаменту охорони здоровя задовольнити.

Виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх неповнолітню дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 з приміщення корпусу № 9 будинку № 56 по вул.Лісовій (раніше Пролетарській) в селищі Ворзель Київської області, без надання іншого житла.

Стягнути з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 міського будинку дитини ім. М.М. Городецького ОСОБА_2 міської державної адміністрації Департаменту охорони здоровя - судові витрати, з кожного по 921,80 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :