АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа 211/6020/15-ц Головуючий у 1 інстанції
Провадження 22-ц/774/335/К/17 Папарига В.А.
Категорія 27 (1) Доповідач Барильська А.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

із секретарем - Гладиш К.І.,

за участю: представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 20 жовтня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року позивач Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що згідно договору № 0307/0608/71-138 від 18.06.2008 року, укладеного між Відкритим Акціонерним Товариством "Сведбанк" та ОСОБА_2, відповідачу надані кредитні кошти у розмірі 40000,00 доларів США з розрахунку 11,9 % річних на строк до 17.06.2028 року. Банк свої зобов'язання за договором виконав, надавши відповідачу кредит в розмірі та строки передбачені цим договором.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором іпотекодавець ОСОБА_2 за договором іпотеки № 0307/0608/71-138-Z-1 від 18.06.2008 року передав у іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, розташовану на другому поверсі п'ятиповерхового житлового будинку, житловою площею 44,7 кв.м., загальною площею 58,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1. Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І. 18.06.2008 року за р. № 5913.

25 травня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством "Дельта банк" було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) ПАТ "Дельта Банк" права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ "Дельта Банк" замінює ПАТ «Сведбанк», як кредитора, у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельтабанк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельтабанк» переходить (відступається) право вимоги (замість ПАТ «Сведбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Відповідач взяті на себе зобов'язання згідно Договору № 0307/0608/71-138 від 18.06.2008 року у встановлений строк не виконав, у зв'язку з чим станом на 28.07.2015 року утворилась заборгованість у розмірі 970060,27 гривень, яка складається з: заборгованості за кредитом -841467,20 грн., - заборгованості за відсотками - 128593,08 грн. У зв'язку з чим, позивач просить в рахунок виконання основного зобов'язання щодо сплати заборгованості за кредитним договором у розмірі 970060,27 гривень, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме трикімнатну квартиру, розташовану на другому поверсі п'ятиповерхового житлового будинку, житловою площею 44,7 кв.м., загальною площею 58,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І. 18.06.2008 року за р. № 5913, шляхом визнання права власності на нього за позивачем.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 20 жовтня 2016 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Дельта-Банк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Зокрема, апелянт вважає, що судом першої інстанції не взяті до уваги вимоги ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та п. 12.3 Іпотечного договору, згідно яких, позивач може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Судом не врахована правова позиція, викладена у постанові № 6-1219 цс16 від 14.09.2016 року, де Верховний Суд України дійшов висновку, що суд, ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, неправильно застосував норми статей 33, 36,37, 39 ЗК «Про іпотеку», однак установивши факт невиконання позичальником грошових зобов'язань за кредитним договором, суд вірно вирішив спір по суті, захистивши порушені права кредитодавця щодо виконання позичальником грошових зобов'язань забезпечених іпотекою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно договору №0307/0608/71-138 від 18.06.2008 року, укладеного між Відкритим Акціонерним Товариством "Сведбанк" та ОСОБА_2, відповідачу надані кредитні кошти у розмірі 40000,00 доларів США з розрахунку 11,9 % річних на строк до 17.06.2028 року (а.с. 6-12 - копія договору).

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором, відповідач ОСОБА_2 за договором іпотеки № 0307/0608/138-Z-1 від 18.06.2008 року передав у іпотеку нерухоме майно, а сааме: трикімнатну квартиру, розташовану на другому поверсі п'ятиповерхового житлового будинку, житловою площею 44,7 кв.м., загальною площею 58,9 кв.м., за адресою АДРЕСА_1. Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І. 18.06.2008 року за р. № 5913 (а.с.17-20).

25 травня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством "Дельта банк" було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ "Сведбанк" передає (відступає) ПАТ "Дельта банк" права вимоги за кредитним договором № 0307/0608/71-138 від 18.06.2008 року (а.с. 26-34- копія договору купівлі-продажу права вимоги з додатком).

19 серпня 2015 року ПАТ «Дельтабанк» було направлено відповідачу ОСОБА_2 досудову вимогу про повернення суми заборгованості, яка станом на 28.07.2015 року становить 970060,27 гривень (а.с.22, 23-25- копія досудової вимоги, копія реєстру відправлень).

Звертаючись до суду з позовними вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього, ПАТ «Дельта Банк» посилались на те, що відповідач ОСОБА_2 своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконав та у нього утворилась заборгованість, а тому у позивача виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за рішенням суду.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк», суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для його задоволення у спосіб, визначений позивачем, а саме: визнання за ПАТ «Дельта Банк» право власності на спірну квартиру, з метою погашення заборгованості по кредитному договору.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека, як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

Вказаний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у Постанові від 30 березня 2016 року (справа № 6-1851цс15), та він в силу положень ст.ст.214, 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Як вбачається із матеріалів справи, з договору іпотеки від 18.06.2008 року № 0307/0608/71-131-Z-1, укладеному між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та відповідачем ОСОБА_2 вбачається, що предметом іпотеки є трикімнатна квартира, розташована на другому поверсі п»ятиповерхового житлового будинку, загальною площею 58,9 кв.м., жиловою площею 44,7 кв.м., яка знаходиться у АДРЕСА_1 . Згідно з п.12 вказаного договору іпотеки за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених у договорі способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя. Так п.12.3 договору іпотеки передбачено, що одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки є договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, в п.12.3.1 та 12.3.2 цього договору.

Відповідно до п. 12.3.1 договору іпотеки задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, передбаченому ст.37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку», у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої у цьому п.12.3 договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Також сторони, у п.12.3.1 договору іпотеки, засвідчили, що право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень п.12.3 цього договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавця.

Відповідно до ст. 10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Разом з тим, представником позивача ПАТ «Дельта Банк» не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності нього, неможливості у позасудовий спосіб врегулювати питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також неможливості реєстрації ним права власності на предмет іпотеки у порядку, передбаченому п.12.3, 12.3.1 договору іпотеки від 18 червня 2008 року.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

При цьому, право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року (справа № 6-1080цс15), та вона в силу положень ст.ст.214, 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи справу відповідно до ст. 11 ЦПК України, у межах заявлених позивачем вимог, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на спірну квартиру, яка є предметом іпотеки, шляхом визнання за позивачем права власності на неї у порядку ст.37 Закону України «Про іпотеку», враховуючи те, що за рішенням суду можливо звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», право вибору якого належить згідно п.12 договору іпотеки позивачу.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взяті до уваги вимоги ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та п. 12.3.1 Іпотечного договору, згідно яких, позивач може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, колегія суддів не бере до уваги, оскільки набуття права власності на предмет іпотеки у зазначений спосіб у судовому порядку не передбачений вищезазначеними нормами закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не врахована правова позиція, викладена у Постанові № 6-1219 цс16 від 14.09.2016 року, де Верховний Суд України дійшов висновку, що суд, ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотеко держателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, неправильно застосував норми статей 33, 36, 37, 39 ЗК «Про іпотеку», однак установивши факт невиконання позичальником грошових зобов'язань за кредитним договором, суд вірно вирішив спір по суті, захистивши порушені права кредитодавця щодо виконання позичальником грошових зобов'язань забезпечених іпотекою, колегія суддів не бере до уваги, оскільки судом першої інстанції при розгляді справи правильно застосована зазначена правова позиція, викладена у вказаній постанові.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду, на підставі ст.308 ЦПК України, необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, ст.ст. 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта-Банк» - відхилити.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 20 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту набрання нею законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Я.М. Бондар

В.П. Зубакова