Ухвала

іменем україни

05 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на рішення апеляційного суду м. Києва від 25 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні2012 року публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») звернулося до суду з вищезазначеним позовом, у якому з урахуванням уточнень просило стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 721 609,94 доларів США (за тілом кредиту та відсотках) та 13 048 079 грн 12 коп.(пеня та три проценти річних), яка складається із суми заборгованості за кредитом - 693 776,89 доларівСША, суми заборгованості за відсотками - 27 833,05 доларів США, пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості - 11 989 917 грн 16 коп., 3 %річних від суми простроченої кредитної заборгованості - 1 058 161 грн 96 коп.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 30 березня 2007 року між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 693 776,89 доларів США із терміном повернення до 30 березня 2009 року.

У зв'язку із неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору, утворилася заборгованість на зазначену вище суму, яку позивач просив стягнути з відповідача.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 серпня 2012 року позов задоволено.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06 лютого 2014 року вказане заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 серпня 2012 року було скасовано та справу призначено до судового розгляду.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором від 30 березня 2007 року: заборгованість за тілом кредиту та відсотками урозмірі 721 609,94 доларів США, що еквівалетно 18 442 955 грн 19 коп., пеню - 2 397 983грн 40 коп., 3 % річних - 1 058 161 грн 96 коп. В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 25 травня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованості за відсотками та трьох відсотків річних скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за відсотками у розмірі 9 611,42 доларів США. В задоволенні решті вимог в цій частині позову відмовлено.

У решті судове рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «Родовід Банк», посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення місцевого суду.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржуване рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судом установлено, що 30 березня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно з яким остання отримала кредит на споживчі цілі у розмірі 550 тис. доларів США з терміном повернення до 30 березня 2009 року та сплатою 14,5 % річних.

01 жовтня 2010 року сторони уклали договір про внесення змін до кредитного договору, зокрема у п. 1.3 процентну ставку за кредитами встановлено у розмірі 17 % річних.

06 березня 2009 року сторони уклали договір № 11, яким внесено зміни у п. 1.1, згідно з яким позичальнику відкрито відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі у розмірі 693 777 доларів США строком до 30 березня 2009 року.

У подальшому до вказаного договору неодноразово вносились зміни щодо забезпечення виконання зобов'язання за цим договором.

У зв'язку з неналежним виконанням кредитних зобов'язань утворилася заборгованість у розмірі 721 609,94 доларів США (за тілом кредиту та відсотках) та 13 048 079 грн 12 коп. (пеня та три проценти річних), яка складається із суми заборгованості за кредитом - 693 776,89 доларів США, суми заборгованості за відсотками - 27 833,05 доларів США, пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості - 11 989 917 грн 16 коп., 3 % річних від суми простроченої кредитної заборгованості - 1 058 161 грн 96 коп.

Частково задовольняючи позов ПАТ «Родовід Банк», суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не виконала своїх зобов'язань належним чином та не повернула кошти позивачу у строки, визначені договором. Ураховуючи, що неустойка значно перевищує розмір збитків, суд зменшив її розмір.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованості за відсотками та трьох відсотків річних та стягуючи з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Родовід Банк» лише заборгованість за відсотками у розмірі 9 611,42 доларів США, виходив із того, що стягнення пені та 3 % річних є подвійним стягненням. При цьому, стягуючи відсотки за користування кредитними коштами за березень 2009 року, суд вважав, що відносно інших щомісячних платежів за відсотками сплинув трирічний строк позовної давності.

Проте з висновком апеляційного суду погодитися не можна з таких підстав.

Із матеріалів справи, зокрема, п. 4.2 кредитивного договору вбачається, що позичальник зобов'язується сплачувати банку нараховані проценти за користування кредитом до 10 числа кожного календарного місяця включно, починаючи з місяця наступного за звітним, до 30 березня 2009 року або в день повного дострокового погашення заборгованості за кредитом.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

При цьому відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею боргу або іншого обов'язку.

Апеляційний суд, стягуючи з відповідачки на користь банку заборгованість зі сплати відсотків у межах позовної давності за один місяць, вважав, що, звернувшись із позовом 30 березня 2012 року, позивачем пропущений трирічний строк.

Між тим, суд не звернув увагу на розрахунок банку, наявний на а. с. 9, та квитанцію від 06 червня 2011 року, згідно з якою ОСОБА_3 06 червня 2011 року сплачено 5 тис. доларів США (еквівалент у гривнях 39 867 грн 50 коп.). Призначення платежу - виконання грошових зобов'язань за кредитним договором від 30 березня 2007 року (а. с. 39, т. 2).

Апеляційний суд на зазначені вище докази уваги не звернув й зробив висновки, які не відповідають фактичним обставинам справи.

Відмовляючи ПАТ «Родовід Банк» у стягненні 3 % річних, апеляційний суд мотивував свій висновок тим, що одночасне стягнення погоджених договором процентів та застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо стягнення 3% річних є фактично подвійним притягненням відповідача до відповідальності.

При цьому, не звернув увагу на те, що проценти за користування кредитом та 3% річних мають різну правову природу.

Так, частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки Націонеального банку Україниза весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні 3 % річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2129цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

З матеріалів справи вбачається, що п. 4.2. кредитного договору встановлено, що позичальник зобов'язується сплачувати банку нараховані проценти за користування кредитами до 10-го числа кожного календарного місяця включно, починаючи з місяця наступного за звітним до 30 березня 2009 року або в день повного дострокового погашення заборгованості.

Як встановлено судом, зазначене грошове зобов'язання щодо сплати процентів належним чином відповідачка не виконувала.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи ПАТ «Родовід Банк» у стягненні з ОСОБА_3 3 % річних від суми простроченої заборгованості, не врахував, що частина друга статті 625 ЦК України підлягає застосуванню до порушеного грошового зобов'язання, складовою якого, зокрема, є також нараховані проценти за користування кредитними коштами.

Разом з тим, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, установивши, що відповідачка прострочила виконання грошового зобов'язання, у визначений у договорі строк грошові кошти не повернула та проценти не сплатила, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованості за тілом кредиту та відсотками, пені і 3 % річних.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 25 травня 2016 року скасувати.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик