Справа № 570/2284/16-ц
Номер провадження 2/570/146/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2017 року

Рівненський районний суд Рівненської області в особі:

головуючого судді Таргоній М.В.

з участю секретаря Беднарчук Г.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в порядку заочного розгляду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернулась в суд із позовом до відповідачів про визнання недійсним договору дарування від 20.09.1994 р., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо 1/2 частин житлового будинку в смт. Клевань, вул. Садова, 38, Рівненського р-ну Рівненської області.

В обгрунтування пред'явлених вимог, зазначено зокрема, що раніше згідно рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18.10.1979 року виділено у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_4 1/2 частину згаданого будинку, інша 1/2 частина - виділена ОСОБА_5 та ОСОБА_6

14.04.1993 року згідно договору дарування ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подарували зазначену належну їм 1/2 частину будинку за вказаною адресою ОСОБА_2 (відповідач 1).

20.09.1994 року згідно договору дарування ОСОБА_2 подарувала зазначену 1/2 частину будинку за вказаною адресою ОСОБА_3 (відповідач 2). 20.09.1994 року в Рівненському ОБТІ зареєстровано право власності ОСОБА_3 на вказану частину будинку.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 28.02.1996 року задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 та визнано недійсним зазначений договір дарування від 14.04.1993 року. Рішення суду набрало законної сили 12.03.1996 року.

15.05.1996 року ОСОБА_5 помер. Згідно його заповіту від 25.09.1986 року та відповідно до ст.ст. 548-549 ЦК України від 1963 р., ОСОБА_7 (внук спадкодавця та син позивача) прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 Спадкоємців, які б мали право на обов'язкову частку у спадщині не було. Дружина ОСОБА_5 - ОСОБА_6 померла раніше - 19.04.1995 року.

Позивач вважає, що до складу спадщини, яку прийняв її син ОСОБА_7 після смерті ОСОБА_5, відноситься також і 1/2 частина згаданого будинку, що належала спадкодавцю та щодо якої визнано недійсним договір дарування за рішенням суду від 28.02.1996 року.

18.11.2014 року помер ОСОБА_7 Згідно ч. 1 ст. 1261 ЦК України ОСОБА_1, як матір спадкодавця прийняла спадщину. Інших спадкоємців немає. Батько ОСОБА_7 - ОСОБА_8 помер раніше - 02.10.2014 року.

Позивач просила визнати недійсним вказаний договір дарування від 20.09.1994 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Також у заявах позивач вказувала, що про згадані договори дарування 14.04.1993 року та від 20.09.1994 року їй стало відомо із повідомлення КП "Рівненське обласне БТІ" від 10.03.2016 року № 1816, та про згадане рішення суду від 28.02.1996 року - після звернення 19.02.2016 року до Рівненського районного суду. Вказуючи, що раніше їй не було відомо про укладення зазначених договорів та прийняття судом зазначеного рішення, просила визнати таку обставину поважною причиною пропуску строку позовної давності та поновити такий строк.

В судове засідання позивач не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. До суду подано заяви про розгляд справи у відсутності позивача та її представників - ОСОБА_9 та адвоката ОСОБА_10, пред'явлені вимоги підтримали повністю.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, та відповідно до ст. 74 ЦПК України. Подала до суду письмові заперечення проти позову (а.с. 41-44), обгрунтування яких вказано, що їй не було відомо про рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 28.02.1996 року в цивільній справі позов ОСОБА_5 до неї (ОСОБА_2Д.) про визнанння недійсним договору дарування від 14.04.1993 року. Вважає, що вказане рішення суду втратило силу, оскільки не було пред'явлене ОСОБА_11 в БТІ. Договір дарування дарування від 20.09.1994 року вважає укладеним відповідно до вимог законодавства. Вказує також, що позивач ОСОБА_1 не є спадкоємцем частки у вказаному будинку. Просила застосувати строки позовної давності, в позові - відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, та відповідно до ст. 74 ЦПК України. Заяви про причини неявки відповідача та про розгляд справи у її відсутності до суду не надійшли.

Повторна вдруге поспіль неявка відповідачів в судове засідання не дає підстав для ухвалення заочного рішення, оскільки один із відповідачів - ОСОБА_2 зверталася до суду про ознайомлення із матералами справи, в подальшому, після такого ознайомлення подала письмові заперечення, в яких навела свою думку і ставлення до позовних вимог, та надавала докази в підтвердження заперечень проти позову.

З'ясувавши обставини, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 18.10.1979 року виділено у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_4 1/2 частину будинку в смт. Клевань, вул. Садова, 38, Рівненського р-ну Рівненської області, інша 1/2 частина - виділена ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Визначено приміщення будинку, та надвірних будівельль, що входять до кожної із частин (а.с. 6, 8).

Згідно договору дарування від 14.04.1993 року, посвідченого у Клеванській селищній раді, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подарували зазначену належну їм 1/2 частину будинку за вказаною адресою ОСОБА_2 (а.с. 9).

Згідно договору дарування від 20.09.1994 року, посвідченого державним нотаріусом Рівненської державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 подарувала зазначену 1/2 частину будинку за вказаною адресою ОСОБА_3 На підставі вказаного договору в Рівненському ОБТІ зареєстровано право власності ОСОБА_3 на вказану частину будинку (а.с. 10-11).

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 28.02.1996 року задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 та визнано недійсним зазначений договір дарування від 14.04.1993 року. Судом встановлено, що договір підписано ОСОБА_11 та ОСОБА_6 внаслідок обману, оскільки вказані особи не мали наміру дарувати будинок ОСОБА_2 та її дочці від першого шлюбу. Рішення суду набрало законної сили 12.03.1996 року (а.с. 13).

Згідно положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи наведену вимогу щодо доказування, встановлені згаданим рішенням суду від 28.02.1996 року обставини щодо недійсності договору дарування від 14.04.1993 року не потребують доказування.

15.05.1996 року ОСОБА_5 помер (а.с. 14). Згідно заповіту від 25.09.1986 року, посвідченого у Клеванській селищній раді, ОСОБА_5 усе належне йому майно і на що за законом матиме право заповів ОСОБА_7 (а.с. 15). Дружина ОСОБА_5 - ОСОБА_6 померла раніше - 19.04.1995 року (а.с. 17). Із довідки Клеванської селищної ради від 12.02.2016 року № 624 встановлено, що ОСОБА_7 постійно проживав разом зі своїм дідом ОСОБА_11 до дня його смерті (15.05.1996 р.) в смт. Клевань, вул. Садова, буд. 38 (а.с. 16).

Із повідомлення Рівненської районної державної нотаріальної контори № 3291/02-14 від 23.12.2016 р., вбачається, що згідно даних Спадкового реєстру - заведено спадкову справа після смерті ОСОБА_5, який помер 15.05.1996 р. Згідно матеріалів спадкової справи ОСОБА_7 подав в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини.

Згідно даних Спадкового реєстру - заведено спадкову справа після смерті ОСОБА_7, який помер 18.11.2014 р. Згідно матеріалів спадкової справи ОСОБА_1 подала в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини. Відомості про прийняття спадщини іншими спадкоємцями - відсутні.

До складу спадщини, яку прийняла ОСОБА_1В після смерті її сина - ОСОБА_7 відноситься також і увесь склад спадщини, прийнятий останнім після смерті його діда - ОСОБА_5

Згідно діючої на час укладення оспорюваного договору дарування від 20.09.1994 року Постанови Плениму Верховного Суду України 28 квітня 1978 року № 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними", - визнання угоди недійсною може мати місце і після смерті громадянина, який був її учасником. Такі вимоги можуть бути заявлені другою стороною, спадкоємцями померлого, іншими заінтересованими особами та прокурором.

Із урахуванням наведених роз'яснень, суд вважає, що ОСОБА_1 може пред'яляти вимоги про визнання недійсним договору дарування від 20.09.1994 року. Також до уваги береться й те, що предметом оспорюваного договору дарування є 1/2 частина згаданого будинку, що належала спадкодавцю ОСОБА_5, та щодо якої визнано недійсним договір дарування від 14.04.1993 за рішенням суду від 28.02.1996 року. Доводи відповідача у письмових запереченнях про інших спадкоємців після смерті ОСОБА_7 належним чином не обгрунтовані, та вказаного висновку не спроостовують.

Згідно положень ч. 2 ст. 12 ч. 3 ст. 19 Закону України "Про власність", діючого на час укладення оспорюваного договору дарування від 20.09.1994 року, - громадянин набуває права власності на майно, одержане внаслідок укладення угод, не заборонених законом. Громадяни мають право відчужувати належне їм майно.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 28.02.1996 року визнано недійсним договір від 14.04.1993 року, згідно якого ОСОБА_5 та ОСОБА_2 подарували ОСОБА_2 1/2 частину будинку в смт. Клевань, вул. Садова, 38, Рівненського р-ну Рівненської області. Судом встановлено, що договір підписано ОСОБА_11 та ОСОБА_6 внаслідок обману, право власності на вказану частину будинку набуто ОСОБА_2 неправомірно. Встановлення таких обставин зумовлює незаконність дій ОСОБА_2 щодо подальшого відчудження такого майна та укладання договору дарування від 20.09.1994 року.

Згідно положень ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Доводи відповідача ОСОБА_2 у письмових запереченнях про відповідність вимогам законодавства оспорюваного договору дарування від 20.09.1994 року не спростовують обґрунтувань предявлених у даній справі вимог про недійсність такого договру, та фактично вказують на непогодження відповідача із рішенням суду по іншій справі. Також помилковим вважається зазначене відповідачем про сплив законної сили рішення суду.

Відповідно ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

За наведених обставин, оскільки визнано недійсним договір, на підставі якого у відповідача ОСОБА_2 виникло право власності на частину будинку, встановлено що такий договір укладено внаслідок обману, суд приходить до висновку про неправомірність набуття ОСОБА_2 права власності на вказану частину будинку. Вбачається невідповідність вимогам Закону й укладення в подальшому ОСОБА_2 оспорюваного договору дарування від 20.09.1994 року, оскільки оформлення такого договору відбулося на підставі та із покликанням на інший недійсний договір, тобто угода, укладена без наміру створити юридичні наслідки. Із урахуванням такого висновку, суд вважає що в доводах відповідача не в повній мірі взято до уваги саме обставину щодо використання недійсного договору для оформлення наступного (оспорюваного) договору. Захисту ж підлягає право власності особи набуте правомірно. Тому позовні вимоги щодо визнання недійсним договору дарування від 20.09.1994 року - підлягають задоволенню.

Згідно положень ст.ст. 48, 58, угода укладена що не відповідає вимогам закону, а також і без наміру створити юридичні наслідки є недійсною.

Із урахуванням того, що про укладення оспорюваного договору позивачу стало відомо в 2016 році при отриманні від БТІ інформації та копії інвентаризаційної справи, суд вважає що саме з цього часу слід обраховувати строк позовної давності, та відповідно до положень ст.ст. 256, 257, 261 ЦК України, строк звернення до суду з вимогою про захист права - не пропущено. Тому заява про застосування позовної давності не підлягає до задоволення.

У відповідності до ст.88 ЦПК України суд стягує з відповідача судовий збір.

Керуючись ст.ст. 4, 10-11, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, п.п. 13, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 "Про практику у справах про визнання угод недійсними", ст.ст. 12, 19 Закону України "Про власність", ст.ст. 48, 58, 243 ЦК України,

в и р і ш и в :

ПозовОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування від 20.09.1994 р., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, щодо 1/2 частин житлового будинку в смт. Клевань, вул. Садова, 38, Рівненського р-ну Рівненської області, посвідчений посвідченого державним нотаріусом Рівненської державної нотаріальної контори ОСОБА_12, реєстр. № 1-2108.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Таргоній М.В.