Справа № 308/580/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 грудня 2017 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., КУШТАНА Б.П.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 308/580/16-ц за позовом ОСОБА_1 Тітуса Бейловича до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 міська рада Закарпатської області як орган опіки та піклування та приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання договору іпотеки недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 Тітуса Бейловича на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 жовтня 2016 року, головуючий суддя Леміш О.М., -

встановив:

22.01.2016 ОСОБА_1 предявив до ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначений позов, де третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача вказав ОСОБА_2 міську раду Закарпатської області як орган опіки та піклування. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 15.04.2016 залучено до участі в справі приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_3 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Позов мотивувався наступним.

02.08.2005 позивач на підставі укладеного цього дня договору, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим № 562, передав на забезпечення виконання своїх зобовязань позичальника за кредитним договором від 02.08.2005 у іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк» житловий будинок № 18 по провулку Гусакському в м. Ужгороді. Перед укладанням договору позивач повідомив працівників банку про свій сімейний стан, а саме, про наявність малолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають у зазначеному будинку. На даний час у будинку проживає й третя дитина Софія, ІНФОРМАЦІЯ_3

Ужгородським міськрайонним судом розглядається справа за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Під час цього процесу зясувалося, що укладання договору іпотеки не було погоджено з органом опіки та піклування, відповідний дозвіл цього органу відсутній. Отже, на час передачі будинку в іпотеку право користування ним мали діти, їх права порушені, вимоги ст. 177 СК України, ст.ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» не були дотримані.

Посилаючись на ці обставини, на положення ст.ст. 203, 215 ЦК України щодо недійсності правочину, який не відповідає вимогам закону та суперечить правам малолітніх дітей, на інші норми законодавства щодо прав дітей, вказуючи на необхідність захисту цих прав, що його здійснюють батьки, позивач просив визнати недійсним договір іпотеки від 02.08.2005, укладений ним із ПАТ КБ «ПриватБанк» і посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим № 562. Судові витрати просив покласти на відповідача.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 11.10.2016 у позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 порушує в апеляції питання про скасування рішення суду як незаконного та необґрунтованого. В обґрунтування скарги наводить загалом ті ж доводи, щодо порушення прав дітей, які були покладені в основу позову, з цих підстав просить задовольнити позов.

Третя особа ОСОБА_3 подала письмові пояснення у звязку з поданням позивачем апеляційної скарги, які за своїм змістом є запереченнями на скаргу, де вказується на необґрунтованість апеляції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників: позивача ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_6, який апеляцію підтримав, відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_7, яка скаргу не визнала, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність інших учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення або оспорювання саме її прав; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає цивільну справу в межах заявлених позивачем вимог; особа на власний розсуд здійснює своє право на захист і розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами; при здійсненні своїх прав особа зобовязана діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки, повинна утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається; у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені ч.ч. 2-5 ст. 13 ЦК України, суд може зобовязати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ст. 3 ч. 1 п. 6, ст. 12 ч. 1, ст. 13 ч.ч. 1-3, 6, ст.ст. 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України (тут і далі норми матеріального права в редакції на час виникнення спірних правовідносин), ст. 3 ч. 1, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2, ст. 15 ч. 1, ст. 27 ч. 3 ЦПК України в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції, редакція ЦПК України). Редакція ЦПК України, яка діє на час розгляду справи апеляційним, відповідні питання регулює загалом аналогічно (ст. 4 ч. 1, ст. 12 ч.ч. 1, 4, ст. 13 ч.ч. 1, 3, ст. 19 ч. 1, ст. 44 ч. 1).

Відповідно до ст.ст. 202, 204, 509, 525, 526, 629 ЦК України, цивільні права та обовязки, що виникають із правочинів, повинні виконуватися належним чином; правомірність правочину презюмується. Правочин може бути визнано недійсним лише з підстав і в порядку, установлених законом (ст.ст. 203, 215 ЦК України).

Встановлено, що 15.05.2002 ОСОБА_1 уклав шлюб із ОСОБА_8, ОСОБА_1 з 05.12.2002 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 9). Подружжя ОСОБА_1 мають дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, і Софію, ІНФОРМАЦІЯ_5, які проживають із батьками (а.с. 7, 8).

02.08.2005 ОСОБА_1 за згодою дружини ОСОБА_8 уклав договори (а.с. 24-25, 109-110):

купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим № 559, відповідно до якого ОСОБА_9 продав за 456000,00 грн ОСОБА_8 Тітусу Бейловичу розташований на земельній ділянці площею 1000 кв. м житловий будинок № 18 по провулку Гусакському в м. Ужгороді загальною площею 210,3 кв. м, житловою площею 45,1 кв. м., з належними до нього сараєм, огорожею і спорудою;

кредитний № MKZ7GF02880114, відповідно до якого ПАТ КБ «ПриватБанк» відкрило позичальнику невідновлювальну кредитну лінію на строк по 01.08.2025, де 90000,00 дол. США призначалося на споживчі потреби, а 26135,00 дол. США на сплату страхових платежів;

іпотеки б/н, відповідно до якого ОСОБА_1 передав ПАТ КБ «ПриватБанк» у іпотеку житловий будинок № 18 по провулку Гусакському в м. Ужгороді, що належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 02.08.2005 № 559.

Офіційний курс НБУ на 02.08.2005 становив 1,00 дол. США/5,05 грн, тобто, 90000,00 дол. США становили еквівалент 454500,00 грн.

Кредитний договір і договір іпотеки нерозривно повязані між собою, відсутність забезпечення кредиту іпотекою унеможливлювала надання кредиту, а відтак придбання будинку, а припинення іпотеки може мати наслідком виникнення у банку права вимагати дострокового повернення усього заборгованого, у позичальника обовязку сплатити борг за договором у повному обсязі. Сторони прийняли договори до виконання. У контексті справи усі три вищезгадані договори є взаємоповязаними.

Таким чином, ОСОБА_9 відчужив ОСОБА_1 будинок, в якому проживали, зокрема, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, сторони договору виходили з того, що його укладанням не порушуються будь-чиї права, в т.ч., права дітей. Договір є чинним і про його недійсність не йдеться. Того ж дня батько дітей ОСОБА_1 за згодою їх матері ОСОБА_8 передав будинок в іпотеку на забезпечення виконання своїх зобовязань із повернення кредиту, використаного на купівлю вказаного будинку. Отже, ОСОБА_1 (а власне сімя ОСОБА_1) став власником нерухомого майна житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що стало можливим саме внаслідок використання забезпечених іпотекою цього майна кредитних коштів.

У договорі іпотеки ОСОБА_1 гарантував іпотекодержателю можливість передачі нерухомості в іпотеку, зокрема, що відносно предмета іпотеки відсутні вимоги третіх осіб (п. 14.7.), договір підписаний іпотекодавцем добровільно, не під впливом тяжких обставин, загрози, примусу, насильства, при укладення договору іпотекодавцем враховані інтереси дітей та інших членів сімї і осіб, які мають право користування даним предметом іпотеки, особи, які мешкають або зареєстровані у предметі іпотеки, дали згоду на їх виселення у разі звернення стягнення на предмет іпотеки (п. 14.9.). Тобто, маючи на меті забезпечення кредиту, на свій розсуд розпорядився своїми цивільними правами, надав інформацію, необхідну для укладення договору, гарантував її повноту, достовірність, чим стверджував добросовісність своїх дій, наслідки яких усвідомлював. Так само, усвідомлюючи свої дії і ОСОБА_8 надавала згоду на укладення договору іпотеки, без якої це не було можливим. Якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочин, який впливає на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Саме батько дітей, укладаючи договори, та мати, даючи на це згоду, зобовязані були повідомити про обставини, якщо такі існували, що могли викликати необхідність отримання згоди органу опіки та піклування на передачу майна в іпотеку. Утім, доказів того, що такі відомості були повідомлені, в справі немає, навпаки, батько дітей повідомив банку і нотаріусу відомості, дав гарантії, які вказували на відсутність будь-яких перешкод до укладання договору іпотеки, уможливили укладання договору, видачу кредиту і набуття у власність нерухомого майна.

Норм закону, що був чинним на час укладання договору іпотеки, передбачали, зокрема:

ЦК України: опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від майнових прав підопічного; 2) видавати письмові зобовязання від імені підопічного; 3) укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири (ст. 71 ч. 1); правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним (ст. 224 ч. 1);

СК України (ст. 177): батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження; батьки зобовязані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах (ч. 1);

батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав:

укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири;

видавати письмові зобовязання від імені дитини;

відмовлятися від майнових прав дитини (ч. 2);

при вчиненні одним із батьків правочинів щодо майна малолітньої дитини вважається, що він діє за згодою другого з батьків; другий з батьків має право звернутися до суду з вимогою про визнання правочину недійсним як укладеного без його згоди, якщо цей правочин виходить за межі дрібного побутового (ч. 4);

батьки вирішують питання про управління майном дитини спільно; спори, які виникають між батьками щодо управління майном дитини, можуть вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ч. 5);

неналежне виконання батьками своїх обовязків щодо управління майном дитини є підставою для покладення на них обовязку відшкодувати завдану їй матеріальну шкоду та повернути доходи, одержані від управління її майном (ч. 7);

Закон України «Про охорону дитинства»: кожна дитина має право на одержання в установленому законом порядку в спадщину майна і грошових коштів батьків чи одного з них у разі їх смерті або визнання їх за рішенням суду померлими незалежно від місця проживання; дитина, батьки якої позбавлені батьківських прав, не втрачає права на успадкування їх майна.

у разі визнання батьків або одного з них рішенням суду безвісно відсутніми дитина має право на утримання за рахунок їх коштів і майна;

батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання;

інші майнові права дитини та порядок їх захисту встановлюються законами України (ст. 17);

держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку;

діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем;

органи опіки та піклування зобовязані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла (ст. 18).

За змістом цих норм закону, йдеться про захист прав дитини, які вона має на відповідне майно, про охорону і забезпечення саме таких її майнових прав при управлінні належним їй майном, у разі відчуження майна, в т.ч, у разі відчуження чи купівлі жилих приміщень тощо. У контексті цих положень закону та набуття права власності на житловий будинок, умовою для чого була, серед іншого, й передача його в іпотеку, немає підстав для висновку про порушення майнових прав дітей щодо будинку, користування ним. Про відмову від їх майнових прав, видачу письмового зобовязання від їх імені не йшлося. Навпаки, у розумінні закону діти, які не мали права власності на будинок, отримали можливість набути в майбутньому додаткових майнових прав щодо нерухомого майна, їх право на користування жилим приміщенням, що не відчужувалося, а було придбане сімєю, не припинилося, не було обмежене як таке.

Спеціальні законодавчі норми про те, що: держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна; неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень; органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей; для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування (ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей») набрали чинності з 01.01.2006 після укладання договору, що оспорюється. Ці норми передбачають необхідність надання попередньої згоди органу опіки та піклування для здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, однак, у силу положень ст. 58 Конституції України, ст. 5 ЦК України, не мають зворотної дії в часі і на договір іпотеки, укладений 02.08.2005, не поширюються.

Поза викладеним, Верховний Суд України у постановах, зокрема, від 10.02.2016 (справа № 6-3005цс15), від 06.06.2016 (справа № 6-589цс16), від 13.09.2017 (справа № 6-1414цс17) висловив правові позиції, відповідно до яких норми закону щодо необхідності попереднього отримання дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямовані на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним відповідного договору є порушення майнових прав дитини (звуження обсягу існуючих майнових прав, порушення охоронюваних законом інтересів, зменшення, обмеження прав щодо жилого приміщення тощо) внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору, який не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Крім того, наголошується на недопустимості порушення особою, яка вчиняє договір іпотеки, засад справедливості, добросовісності, розумності цивільного законодавства, обовязку її утриматися від дій, які могли б порушити права інших осіб, недопустимості дій особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Беручи до уваги наведені вище обставини, апеляційний суд вважає за необхідне зауважити також наступне. За змістом позовної заяви та правової позиції позивача у справі він як батько діє в інтересах дітей і на захист їх прав. За приписами ст.ст. 24-26, 30-32, ст. 237 ч.ч. 1, 3, ст. 242 ч. 1 ЦК України, ст. 26 ч. 1, ст.ст. 28-30 ЦПК України у відповідній редакції, дитина має повну цивільну і процесуальну правоздатність, однак, має неповну відповідну дієздатність, в її інтересах та від її імені діють, зокрема, батьки як законні представники. Попри мотивацію позову порушенням прав дітей та предявлення його із наведенням саме таких підстав, діти позивачів ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, не є позивачами в справі, не зазначені в заяві у відповідному процесуальному статусі, батько не вказав, що позов подається від імені та/або в інтересах дітей із відповідним оформленням заяви. Отже, діти не є позивачами у справі, а їх батько предявив позов і діяв як позивач від власного імені і у власних інтересах, а не в якості представника дітей. Наведені в заяві підстави позову щодо порушення прав дітей не відповідають реальним мотивам і підставам, з урахуванням яких у дійсності ставилася вимога про визнання договору, який був укладений більш ніж за 10 років до дня предявлення позову і виконувався, недійсним.

За таких умов, підстав для висновку, що під час укладання оспорюваного договору були порушені права дітей позивача, немає, відповідно, немає підстав, передбачених ст.ст. 71, 203, 224 ЦК України, ст. 177 СК України, ст.ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», для визнання договору недійсним. У випадку, що розглядається, кредитор-іпотекодержатель не може нести негативні наслідки недобросовісних дій позичальника іпотекодавця, законні майнові права та інтереси банку підлягають захисту.

Відтак, суд першої інстанції ухвалив законне, правильне по суті та справедливе рішення, чого доводи апеляції не спростовують, тому на підставі ст. 375 ЦПК України скаргу слід відхилити, рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 Тітуса Бейловича відхилити, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанов набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 25 грудня 2017 року.

Судді