Справа № 466/4069/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/3901/17 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Ванівського О.М., Шандри М.М.

секретаря: Симець В.І.

за участю: ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 24 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_6 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 24 квітня 2017 року позов задоволено частково.

Визнано автомобіль марки «Фіат Добло» д.р.н. НОМЕР_1 спільним майном подружжя.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 1/2 вартості автомобіля - 64 708/ шістдесят чотири тисячі сімсот вісім / грн.

Зустрічний позов задовольно частково.

Визнано холодильник «Самсунг» спільним майном подружжя ,залишивши його у користуванні ОСОБА_4. Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 1/2 вартості холодильника - 2 750 / дві тисячі сімсот п»ятдесят/ грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 в доход держави 96 / дев»яносто шість/ грн. судового збору.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_2 подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що рішення суду є незаконним у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права. Вказує, що суд першої інстанції вважав, що спірний автомобіль слід вважати спільним майном подружжя, яке реалізоване відповідачем без згоди позивачки, а тому половина вартості автомобіля підлягає стягненню з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 Проте, суд не взяв до уваги той факт, що автомобіль був придбаний у 2013 році за 64000 грн, з яких 40 000грн були отримані внаслідок продажу автомобіля ВАЗ 21099,а ще 24000грн були отримані ним особисто внаслідок укладення договору позики, що підтверджується долученою до справи копією розписки від 13.03.2013 року. Суд не взяв до уваги що автомобіль був придбаний не лише за спільні кошти подружжя, але й за особисті кошти, і станом на день купівлі спірного автомобіля, частина особистих коштів апелянта складала 1/3 вартості автомобіля.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 24 квітня 2017 року в частині визнання автомобіля марки «Фіат Добло» д.р.н. НОМЕР_1 спільним майном подружжя та стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 ? вартості автомобіля - 64 708 грн. Постановити нове рішення, яким визнати автомобіль марки «Фіат Добло» д.р.н. НОМЕР_1 спільним майном подружжя в таких частинах : 1/3 частина автомобіля - ОСОБА_4, 2/2 частини автомобіля ОСОБА_2, стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 1/3 вартості автомобіля, а саме 43 139грн. В решті рішення залишити в силі.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як встановлено, що рішення в частині задоволення зустрічного позову відповідачем ОСОБА_2 не оскаржується, а тому відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Задовольняючи позовні вимоги районний суд вважав, що спірний автомобіль слід вважати спільним майном подружжя, яке було реалізовано відповідачем без згоди позивачки,а тому половина вартості автомобіля підлягає стягненню з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з вересня 2009 року до листопада 2014 р.

23.04.2013р., під час перебування у шлюбі ними придбаний автомобіль «Фіат Добло» д.р.н. НОМЕР_1. Згідно технічного паспорта автомобіля такий був зареєстрований на ім'я ОСОБА_2 В подальшому згідно довідки-рахунку №837113 ТзОВ «ГРТ» від 19.11.2014 р. автомобіль проданий за ціною 60 тис. грн. та переоформлений на ОСОБА_6

Із висновку судової товарознавчої експертизи №4417 від 07.03.2017 р. вбачається, що вартість автомобіля «Фіат Добло» , 2007 року випуску, на момент проведення експертизи становить 129 416 грн.

Колегія судів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до положень ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Із змісту ст. 63 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Право подружжя на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності закріплене статтею 69 СК України. При цьому, у разі такого поділу частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За саттею 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно до пункту абз. 1 та 2 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК . У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

Окрім цього згідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Верховний Суд України висловив правову позицію у справі №6-486цс16 від 27.04.2016 року, згідно якої 60 ст. СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. У подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержаний за рахунок останніх автомобіль, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Відповідно до ст..57, 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи апеляційної скарги, що автомобіль був придбаний у 2013 році за 64 000грн, з яких 40 000 були отриані внаслідок автомобіля ВАЗ 21099, а ще 24 000грн були отримані апелянтом особисто внаслідок укладення договору позики колегія суддів не бере до уваги, оскільки такі не можуть слугувати підставою для скасування рішення районного суду, оскільки докази, що у нього були наявні особисті кошти в матеріалах справи не містяться.

Окрім того, як вбачається з розписки, то кошти позичались мамою відповідача не для придбання автомобіля, на 1 рік, рішення про стягнення з ОСОБА_6 24.000грн відсутнє, та автомобіль «Фіат Добло», 2007 року випуску під час шлюбу, був відчужений (реалізований) ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_4 - матері ОСОБА_6

Вищезазначені доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення колегія суддів не вбачає.

Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК , ч. 3 ст. 368 ЦК) , відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від

того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак колегія суддів приходить до висновку про те, що підстави для його скасування чи зміни відсутні, оскільки таке ухвалене у відповідності до вимог ст.ст. 213-214 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 24 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді