АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/1227/17Головуючий у 1-й інстанції Грицак Р.М.
Провадження № 22-ц/789/1194/17 Доповідач - Парандюк Т.С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2017 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Храпак Н. М.,

за участю секретаря - Коваль О.І.

та сторін - представників: ОСОБА_1 - ОСОБА_2; ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 05 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання квартири особистою приватною власністю, колегія суддів,

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2017 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

В обгрунтування своїх вимог посилався на те, що він та ОСОБА_1 перебувають в зареєстрованому шлюбі з 20.04.1985 року. 23.07.2013 року вони за спільні кошти купили квартиру АДРЕСА_1, яка зареєстрована на ОСОБА_1 На даний час стосунки між ними погіршилися і не можуть досягти згоди щодо користування вищезазначеною квартирою, яку ОСОБА_1 має намір відчужити одноособово.В зв'язку з цим просить в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частину спірної квартири та стягнути в його користь 994,40 грн. сплаченого судового збору та 8120 грн. витрат на правову допомогу.

В березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання квартири особистою приватною власністю.

В обгрунтування своїх вимог посилалася на те, що 30.06.2011 року її батько ОСОБА_5 згідно договору дарування, посвідчений нотаріусом Александровою Є.Ю. та зареєстрований в реєстрі за №1-706, подарував їй двохкімнатну квартиру АДРЕСА_2. Оскільки на той час вона проживала на території України в АДРЕСА_3 і була громадянкою України, це ускладнювало їй процес продажі даної квартири, тому 09.11.2012 року вона подарувала вищевказану квартиру своєму родичу громадянину Росії ОСОБА_8, який 07.12.2012 року продав громадянину Росії ОСОБА_9 10.01.2013 року ОСОБА_8 переслав виручені за продаж квартири гроші на і'мя її дочки ОСОБА_10 та зятя ОСОБА_11 по 18000 доларів США кожному, а в цілому 36000 доларів США. З метою придбання для неї квартири в м.Тернопіль ОСОБА_11 25.06.2013 року було укладено попередній договір з власником однокімнатної квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_12 про купівлю даної квартири. 23.07.2013 року між нею та ОСОБА_12 було укладено договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бойко Л.В. та зареєстровано в реєстрі за №4098, згідно якого вона купила квартиру АДРЕСА_1. Вважає, що спірна квартира, придбана нею за особисті кошти, та не є спільним майном подружжя, тому просить суд визнати її особистою приватною власністю.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 05 вересня 2017 року позов ОСОБА_3 - задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 994 грн. 40 коп. судових витрат.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні первісного позову ОСОБА_3 відмовити, а її зустрічний позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що суд не в повному обсязі з'ясував обставини справи, дав неналежну оцінку доказам у справі, що призвело до порушення судом норм матеріального та процесуального права, не врахував фактичні обставини справи, які свідчать про те, що спірна квартира придбана за її особисті кошти.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи викладені в ній.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу не визнала, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних мотивів.

Згідно ст.308 ЦПК України - апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебувають в зареєстрованому шлюбі з 20.04.1985 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_1.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності кожного громадянина.

Частиною 1 ст. 60, 61 ч.1, 63, ч.1 ст. 69, ч.1 ст.70 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно з ч.1 ст.321 і ст.392 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно свідоцтва про державну реєстрацію права власності виданого 28.07.2011 року Управлінням Федеральної служби державної реєстрації, кадастру і картографії по Ленінградській області ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_2.(а.с.47).

09.11.2012 року ОСОБА_1 подарувала громадянину Російської Федерації Федерації ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_2, що підтверджується Договором дарування зареєстрованого 03.12.2012 року Управлінням Федеральної служби державної реєстрації, кадастру і картографії по Ленінградській області.(а.с.43-44).

Згідно договору купівлі-продажу, укладеного 07.12.2012 року в м.Волхов Ленінградської області, ОСОБА_8 продав вище згадану квартиру ОСОБА_9 за 90000 рублів.(а.с.45-46).

10.01.2013 року ОСОБА_8 здійснив грошовий переказ в розмірі 18000 доларів США на імя ОСОБА_10 та грошовий переказ в розмірі 18000 доларів США на імя ОСОБА_11, через ПАТ "Сбербанк", що підтверджується Заявками на переказ в іноземній валюті, де зазначено, що мета переказу - дарування.(а.с.36,42).

Згідно виписки по особовому рахунку сформованої 23.11.2016 року ПАТ "Сбербанк" Тернопільське відділення №1, ОСОБА_10 за період з 01.01.2013 року по 30.01.2013 року отримала з поточного рахунку кошти в сумі 18010 доларів США.(а.с.37).

Згідно виписки по особовому рахунку сформованої 10.03.2017 року ПАТ "Сбербанк" Тернопільське відділення №1, ОСОБА_11 за період з 01.01.2013 року по 10.03.2013 року отримав з поточного рахунку кошти в сумі 18010 доларів США.(а.с.40).

25.06.2013 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 було укладено попередній договір однокімнатної квартири АДРЕСА_1.(а.с.35).

Відповідно до заяви, посвідченої 23.07.2013 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бойко Л.В., ОСОБА_3 дає згоду своїй дружині ОСОБА_1 на купівлю за спільні кошти подружжя, однокімнатної квартири АДРЕСА_1 та на укладення і підписання нею договору купівлі-продажу даної квартири за ціну і на умовах мені відомих. Шлюбний договір між подружжям ОСОБА_3 не укладено та встановлений режим сумісної власності нашого майна не змінений.(а.с.67).

Згідно Договору купівлі-продажу квартири, укладеного 23.07.2013 року та посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бойко Л.В. та зареєстровано в реєстрі за №409, ОСОБА_1 купила у ОСОБА_12 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, зареєструвавши право приватної власності на себе.

Згідно із ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно до ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Що ж стосується доводів представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про те, що спірна квартира придбана нею за особисті кошти, які отримані від продажу належної їй квартири АДРЕСА_2, не заслуговують на увагу, оскільки нею не представлено, а судом не здобуто жодного доказу, що саме ці кошти після відчуження квартири в Росії витрачені на придбання квартири в м.Тернополі. Дані доводи спростовуються грошовими переказами, в яких зазначено, що ОСОБА_8 дарує по 18 тис.дол. США ОСОБА_10 та ОСОБА_11 і ці кошти вони отримали в січні 2013 року, а квартира придбана в липні 2013 року. В матеріалах справи відсутні будь-які підтверджуючі докази передачі їй ОСОБА_8 коштів в розмірі 36000 доларів США. Крім того, пунктом 7 договору купівлі-продажу від 23.07.2013 року передбачено, що на момент укладення цього договору вона є одруженою з ОСОБА_3, який дає згоду на купівлю квартири у спільну сумісну власність подружжя, відповідно до заяви.

Отже, рішення суду першої інстанції щодо відмови у зустрічному позові про визнання за ОСОБА_1 особистою власністю вище згаданої квартири є вірним.

Таким чином, судом встановлено, що у відповідності до вимог ст.60, 61 ч.1 СК України квартира АДРЕСА_1 придбана під час перебування сторін у шлюбі за їх спільні кошти, а тому квартира є спільною сумісною власністю, де частки їх рівні, тобто кожному з них належить по 1/2 частки. Вірним є висновок суду щодо визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частки даної квартири.

Інші доводи апеляційної скарги не являються суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильність рішення суду першої інстанції.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, на представлених доказах, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 315-317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 05 вересня 2017 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Т.С. Парандюк