Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/434/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кіселик С. А.
РІШЕННЯ

Іменем України

12.04.2017 колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді Кіселика С.А.

суддів Авраменко Т.М., Чельник О.І.

за участі секретаря Постоєнко А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 грудня 2016 року, у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ПАТ КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх вимог зазначило що 25 січня 2008 року між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, згідно якого йому надано кредит у сумі 82911,00 дол. США, строком по 15 січня 2015 року, зі сплатою 14.4 % річних, за користування кредитом. Банк виконав своє зобовязання в повному обсязі, надавши позичальнику обумовлену в договорі суму кредиту. Проте відповідач свої зобовязання щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконав, внаслідок чого станом на 07.05.2015 року утворилась заборгованість по основному боргу та відсоткам в сумі 73793,94 дол. США та по неустойці 677936,65 грн.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором було укладено договір поруки № 2/1/2008/840-П/928 від 25.01.2008 року між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_3. Згідно умов укладеного договору поруки поручитель несе разом з позичальником солідарну відповідальність перед кредитором за виконання зобов'язань по договору.

В ході неодноразових телефонних переговорів та зустрічей, а також листами-претензіями Банк нагадував позичальнику та поручителю про погашення заборгованості, однак на момент подачі позову заборгованість не погашена.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 грудня 2016 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором № 2/1/2008/840-К/928 від 25.01.2008 року в сумі 3094,47 доларів США - за кредитом, 56,43 доларів США заборгованості за відсотками.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором № 2/1/2008/840-К/928 від 25.01.2008 року в сумі 51763,30 доларів США - за кредитом, 18879, 74 доларів США - за відсотками, а також 52748 грн. 79 коп. - пені за прострочення сплати кредиту та відсотків.

Стягнуто з ОСОБА_2 3654 грн. 00 коп. судового збору в дохід держави.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішення суду ОСОБА_2 звернувся до Апеляційного суду Кіровоградської області з апеляційною скаргою в якій зазначив, що районний суд постановляючи оскаржуване рішення неправильно застосував, порушив норми матеріального та процесуального права, відхиляючи доводи його представника щодо спливу строку позовної давності.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення особи яка подала апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи та наведені у скарзі доводи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, із наступних підстав.

За правилами ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судом встановлено, що 25 січня 2008 року між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра» (далі позивач, Банк), та ОСОБА_2 (далі відповідач-1, позичальник) було укладено кредитний договір №2/1/2008/840-к/938, згідно умов якого позичальнику на споживчі потреби надано кредит у сумі 82911,00 дол. США строком по 15 січня 2015 року, зі сплатою 14,4 % річних, що обчислюються виходячи з 360 днів у році.

Згідно з п.4.1 кредитного договору позичальник повертає кредит та сплачує відсотки за користування кредитом згідно з Графіком повернення кредиту та сплати відсотків, який є невідємною частиною цього договору.

Пунктом 9.1., 9.2 кредитного договору передбачено, що у разі порушення позичальником строків сплати відсотків за користування кредитом позичальник зобовязаний сплатити на користь банку пеню у розмірі 0,5 % від суми прострочених зобовязань, за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. У разі порушення позичальником строків повернення кредиту позичальник зобовязаний сплатити на користь банку пеню у розмірі 0,5 % від суми прострочених зобовязань, за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. За порушення строків повернення кредиту та/чи сплати відсотків за користування кредитом позичальник сплачує банку штраф у розмірі 25% від суми заборгованості по поверненню кредиту та/чи сплати відсотків, вказаних у Графіку і визначених на дату прострочення.

Факт надання кредитних коштів підтверджується заявою на видачу готівки № 1 від 25.01.2008 року, що містить підпис позичальника про отримання 82911,00 дол. США, готівкою.

10 листопада 2014 року, між банком та позичальником, укладено додатковий договір про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору № 2/1/2008/840-к/938 від 25.01.2008 року (далі додатковий договір), відповідно до якого сторони доповнили розділ 9 кредитного договору пунктом 9.3 в такій редакції: у разі порушення позичальником умов кредитного договору, за яке згідно з розділом кредитного договору «Відповідальність сторін» встановлено відповідальність позичальника у вигляді пені та штрафу, банк має право вимагати від позичальника сплати такої неустойки у встановленому кредитним договором розмірі, а позичальник зобовязується сплатити неустойку, на яку має право банк у встановленому договором розмірі, не пізніше 7 банківських днів з дня предявлення банком відповідної вимоги. Зазначене зобовязання позичальника по сплаті неустойки набуває чинності в день отримання позичальником письмової вимоги банку про сплату неустойки.

Відповідно до п. 2 додаткового договору сторони дійшли згоди, що положення цього додаткового договору застосовуються до відносин між сторонами, які виникли до його укладення, за виключенням випадків фактичного виконання позичальником зобовязань по сплаті неустойки банку у відповідності до умов кредитного договору, в редакції, яка діяла на день фактичного внесення/перерахування/списання відповідних платежів в рахунок виконання зобовязань позичальника по сплаті неустойки.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ВАТ «КБ «Надра», позичальником та ОСОБА_3 (далі відповідач-2, поручитель), було укладено договір поруки № 2/1/2008/840-П/928 від 25 січня 2008 року, відповідно до умов якого поручитель поручається перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобовязань, що витікають з кредитного договору № 2/1/2008/840-к/938 від 25.01.2008. Відповідно до п.12 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у повному обсязі. Позичальник та поручитель відповідають перед банком як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене та абсолютне право банку вимагати виконання зобов'язань вказаних в кредитному договорі повністю (чи в будь-якій його частині) як від позичальника і поручителя разом, так і від кожного окремо.

За твердженням позивача, відповідач-1 свої зобовязання щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконав, внаслідок чого станом на 07.05.2015 року створилась заборгованість в такому розмірі:

- 54857,77 дол. США - основний борг (кредит);

- 18936,17 дол. США - відсотки за користування кредитом;

- 14146,14 дол. США 297429,71 грн. - пеня за неповернення кредиту;

-18097,40 дол. США - 380506,94 грн. штраф згідно п.9.3 кредитного договору.

Позичальник здійснював платежі без дотримання вимог п.п.4.1 кредитного договору, що призвело до появи простроченої заборгованості. Останній платіж на погашення основного боргу позичальник вніс 13.07.2012 року, на погашення заборгованості по відсотках - 13.11.2014 року.

19.01.2016 року банком направлено досудову вимогу про погашення заборгованості на адресу відповідачів, але заборгованість погашена не була.

Частково задовольняючи позов в частині стягнення основного боргу в сумі 51763,30 долари США суд першої інстанції не прийняв заперечення представника відповідача-1 щодо спливу строку позовної давності при стягненні з позичальника заборгованості по тілу кредиту в сумі 8726,11 дол. США, оскільки, на думку суду, дане твердження спростовуються фактичним обставинами справи, а саме тим, що відповідачем-1 здійснювалось часткове погашення заборгованості, зокрема, позичальник вніс останній платіж на погашення основного боргу 13.07.2012 року, на погашення заборгованості по відсотках - 13.11.2014 року. Враховуючи, що позивач звернувся з позовом до суду 26.05.2015, то строк позовної давності, визначений ст.. 257 ЦК України, щодо вимог про сплату основної заборгованості пропущено не було, оскільки перебіг строку позовної давності переривався добровільним виконанням зобовязань щодо повернення тіла кредиту та відсотків за користування кредитними коштами.

Проте, із таким висновком суду першої інстанції, в цій частині рішення, колегія суддів не погоджується.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обовязковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (частина перша статті 626 ЦК України).

Визначення поняття зобовязання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми: зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобовязання" (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Як убачається з матеріалів справи, сторони встановили як строк дії договору до повного виконання Позичальником своїх зобовязань за цим договором, кінцевий строк повернення кредиту по 15 січня 2015 року (пункти 1.3; 12.2 кредитного договору), так і строк виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів щомісяця до 15 числа кожного місяця для основної заборгованості і для процентів за користування кредитом (пункт 4.1.1 Кредитного договору).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Про правові наслідки порушення зобовязання боржником йдеться також у частині першій статті 611, частині другій - четвертій статті 612 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника.

Перевіряючи доводи заявника в частині застосування судом норм закону щодо позовної давності колегія суддів виходять із такого.

Як зазначалося вище, сторони встановили як строк дії договору до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобовязань, так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню у строк до 15 січня 2015 року.

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У справі, яка переглядається, судом установлено, що згідно з умовами кредитного договору (пунктом 4.1.1 договору) позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, ураховуючи, що, за умовами договору, погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальником частинами, до 15 числа кожного місяця, а також в кінцевий термін повернення заборгованості, визначений кредитним договором, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань.

Як встановлено судом, відповідач перестав виконувати щомісячні зобовязання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом і останні платежі позичальник вніс 13.07.2012 року на погашення основного боргу (тіло кредиту) та на погашення заборгованості по відсотках - 13.11.2014 року. Кінцевий термін повернення основної заборгованості 15 січня 2015 року. Банк звернувся до суду з позовом до відповідачів 28 травня 2015 року. Станом на 26 травня 2012 року існувала прострочена заборгованість по тілу кредиту в сумі 10356.87 долари США.

Аналізуючи умови договору і зміст зазначених правових норм, колегія суддів прийшла до висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу, тобто, з 28 травня 2012 року.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України № 6-20цс14 від 19 березня 2014 року у справі за позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка, відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України.

Так як, визначена судом першої інстанції сума заборгованості відповідача, по тілу кредиту, становить 51763,30 доларів США, то з врахуванням строку позовної давності сума заборгованості по тілу кредиту, з 28 травня 2012 року, становить 41406.43 долари США - (51763,30 доларів США /загальна сума заборгованості по тілу кредиту/ мінус 10356.87 долари США / прострочена заборгованість по тілу кредиту станом на 27 травня 2012 року/).

Таким чином, судом першої інстанції при визначені суми заборгованості за тілом кредиту порушено норми матеріального права., а саме не застосовано до правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачем 1, норми права, що регулюють позовну давність.

Оскільки щодо розмірів суми заборгованості, в частині стягнення з відповідача-1 заборгованості по процентам та пені, рішення суду не оскаржується, то воно підлягає скасуванню лише в частині стягнення суми заборгованості по тілу кредиту із ухваленням в цій частині нового рішення.

Колегія суддів не приймає доводів Банку щодо переривання строку позовної давності, оскільки вони суперечать обставинам справи.

Як зазначалось вище, за змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобовязання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

ОСОБА_2 у судовому засіданні пояснив, що сума яку він вносив до каси Банку передбачалась ним на сплату поточного щомісячного платежу, а не на погашення заборгованості простроченої заборгованості.

Доводи представника Банку, що в даному випадку не може бути застосовано позовну давність, оскільки відповідно до умов договору позичальник погодився на те, що сума внесеного ним щомісячного платежу буде направлена, в першу чергу, на погашення поточної заборгованості, що і було зроблено Банком, і це є визнанням позичальником простроченої заборгованості, колегією суддів не приймаються, так як даним положенням унеможливлюється застосування інституту позовної давності, що суперечить принципам верховенства права.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 також ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині визначення суми боргу у доларах США.

Однак, дана вимога апелянта підлягає відхиленню оскільки договір між сторонами було укладено у іноземній валюті доларах США. Сторони не заперечують наявність у Банка індивідуальної ліцензії.

Верховним Судом України, в постанові № 6-1680цс15 від 10.02.2016 року, висловлено правову позицію у якій зазначено, що якщо у кредитному договорі виконання зобовязання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України) за наявності хоча б у однієї сторони зобовязання: або у банка-отримувача або у ініціатора платежу індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (стаття 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"), то суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

Таким чином, рішення суду в цій частині є законним і скасуванню не підлягає.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 грудня 2016 року в частині стягнення із ОСОБА_2 Вікторовичана на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованості за кредитним договором № 2/1/2008/840-К/928 від 25.01.2008 року в сумі 51763,30 доларів США - за кредитом, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором № 2/1/2008/840-К/928 від 25.01.2008 року в сумі 41406 доларів США 43 центи за тілом кредиту.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя С.А. Кіселик

Судді: Т.М. Авраменко

ОСОБА_4