Справа № 523/9668/16-ц
Провадження №2/523/1087/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" грудня 2017 р. Суворовський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді - Бузовського В.В.,

при секретарі - Петровської О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, в м. Одесі, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності, поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, стягнення грошової компенсації та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності за участю представників: позивача ОСОБА_5, відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7, -

встановив:

Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом та просила визнати автомобіль «РЕНО» спільною сумісною власністю подружжя, визнати за нею та відповідачем право власності по 1/2 частині автомобіля за кожним, визнати недійсним правочин з перереєстрації автомобіля та договір купівлі-продажу укладений між відповідачем та ОСОБА_3, стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості 1/2 частини відчуженого майна, автомобіля «РЕНО» в розмірі 75 174,00 грн. також просила здійснити поділ меблів, побутової техніки, посуду набутого під час шлюбу. В обґрунтування вимог посилалася на те, що під час шлюбу вона та відповідач за спільні кошти придбали у власність автомобіль «РЕНО», а також меблі, побутову техніку, посуд. Разом із тим, 29.10.2015 року шлюб із відповідачем було розірвано. Відповідач після фактичного припинення шлюбних відносин (які було припинено в 2014 році), а саме 17.10.2015р., без її згоди, як співвласника здійснив відчуження автомобіля та не передав їй 1/2 частину коштів від проданого спільного майна. В подальшому відповідач знову придбав цей автомобіль і зареєстрував своє право власності на нього але вже після розірвання шлюбу, та здійснив відчуження автомобіля 25.08.2016 року. Крім того, зазначила про наявність набутих під час шлюбу меблів, побутової техніки, посуду які підлягають поділу у визначений нею спосіб. Таким чином, просила позов задовольнити.

Відповідач вимоги позову не визнав та пояснив, що дійсно автомобіль було придбано під час шлюбу і він був спільною сумісною власністю подружжя. Разом із тим зазначив, що попереджав відповідачку про продаж автомобіля, а після продажу передав половину коштів отриманих за автомобіль. Крім того, відповідач пред'явив зустрічний позов про поділ майна набутого у шлюбі, а саме меблів, побутової техніки, посуду та виділити йому майно на суму 13 960,00 грн., відповідачці виділити майно на суму 616 620,00 грн.

Представник відповідачки ОСОБА_4, вимоги позову не визнав, та зазначив що на час продажу автомобіля, станом на 25.08.2016 року ОСОБА_2, у зареєстрованому шлюбі не перебував. Майно відчужене ОСОБА_2, не може бути витребувано у ОСОБА_3, крім того, зазначив, що вимоги позивачки про визнання права власності на 1/2 частку автомобіля та стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля виключають одна одну.

Відповідачка ОСОБА_4, в судове засідання не з'явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с. 138).

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Так встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 1989 року по 29.10.2015 року (а.с. 9). Під час шлюбу, а саме 15.04.2015 року подружжям було придбано автомобіль марки «РЕНО», кошти на придбання автомобіля були отримані від продажу автомобіля «ДЕУ ЛАНОС», який також було придбано під час шлюбу за спільні кошти подружжя. 17.10.2015 року тобто до розірвання шлюбу, ОСОБА_2, без згоди дружини ОСОБА_1, продав, а ОСОБА_4, яка є родичкою ОСОБА_2, та була обізнаною про перебування ОСОБА_2, в зареєстрованому шлюбі, придбала автомобіль «РЕНО». Після продажу автомобіля, кошти в інтересах сім'ї не використовувалися, а також половина коштів від продажу автомобіля ОСОБА_1, не передавалася. В подальшому, вже після розірвання шлюбу, а саме 17.12.2015 року ОСОБА_4, продала, а ОСОБА_2, придбав цей самий автомобіль «РЕНО» (а.с. 151) та зареєстрував своє особисте право власності на нього. Згодом, а саме 25.08.2016 року ОСОБА_2, продав, а ОСОБА_3, придбала автомобіль «РЕНО».

Статтями 11-13 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтями 76-83 ЦПК України встановлено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За положенням ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ. набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири; садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба; засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери; паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Згідно з положеннями ч. З ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Як вбачається з правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові №6-7цс15 від 8 квітня 2015 року законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Також, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові у справі № 6-486цс16 від 27 квітня 2016 року у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Таким чином, оскільки відповідач розпорядився спільним майном на власний розсуд, поділ відчуженого майна (автомобіля) на даний час неможливий, оскільки вимоги про витребування майна не заявлені, продаж було здійснено без письмової згоди позивачки, отже позивачка ОСОБА_1, має право на отримання 1/2 частини грошової компенсації вартості спірного майна та враховуючи, що таке право позивачки відповідачем не визнається, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1, в частині стягнення грошової компенсації за належну їй частку автомобіля підлягають задоволенню. Ринкова вартість транспортного засобу автомобіля «РЕНО», на час поділу майна, визначена оцінювачем ОСОБА_8, в розмірі 150 234,00 грн (а.с. 77-87), відповідачем ОСОБА_2, не оспорювалася.

Також з ОСОБА_2, на користь ОСОБА_1, підлягають стягненню витрати пов'язані з проведенням оцінки ринкової вартості автомобіля «РЕНО» в розмірі 700,00 грн., (а.с. 88).

За таких підстав вимоги ОСОБА_1, в частині визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності, поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності, визнання недійсними перереєстрації та договору купівлі-продажу автомобіля задоволенню не підлягають з підстав наведених вище.

Суд не приймає до уваги посилання ОСОБА_2, про те, що ним було передано половину коштів від проданого автомобіля, оскільки таке твердження не підтверджено жодним належним доказом.

Також задоволенню не підлягають вимоги ОСОБА_1, в частині поділу майна набутого під час шлюбу а саме меблів, побутової техніки, посуду, оскільки позивачкою не надано доказів наявності такого майна, його ринкової вартості, що унеможливлює поділ майна судом.

За цих самих підстав не підлягає задоволенню зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності (меблі, побутова техніка, посуд). Вартість майна зазначену позивачем ОСОБА_2, суд до уваги не приймає, оскільки визначення вартості позивачем є припущенням і не доведено належними доказами.

В силу ст. 141 ЦПК України суд стягує з ОСОБА_2, на користь ОСОБА_1, сплачений нею судовий збір пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 751,00 грн.

Також суд роз'яснює, що відповідно до п.15.5 Перехідних положень до ЦПК України, оскарження рішення суду першої інстанції відбувається шляхом подачі апеляційної скарги через суд який ухвалив рішення.

Керуючись ст. ст. 11-13, 76-81, 263-268 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_3, ІН НОМЕР_1 до ОСОБА_2 (ІН НОМЕР_2, АДРЕСА_1) ОСОБА_3 (АДРЕСА_4 ІН НОМЕР_3), ОСОБА_4 (АДРЕСА_2, ІН НОМЕР_4) про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності, поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, стягнення грошової компенсації - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ІН НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 ІН НОМЕР_1 грошову компенсацію належної їй частки у праві спільної сумісної власності у розмірі 1/2 частини вартості транспортного засобу автомобіля «РЕНО» в сумі 75 174 гривні 00 коп.

В решті вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності, поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності, визнання недійсними перереєстрації та договору купівлі-продажу - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ІН НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 ІН НОМЕР_1 витрати на проведення автотоварознавчого дослідження в розмірі 700,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 ІН НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 ІН НОМЕР_1 сплачений судовий збір пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 751,00 грн.

В зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 грудня 2017 року.

Суддя: