У Х В А Л А

21 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,

Лященко Н.П.,

Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 17 березня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Шевченківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Племзавод «Шевченківський», про скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування майна з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и л а:

Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області рішенням від 15 січня 2016 року позов задовольнив частково, визнав незаконним та скасував рішення виконкому Шевченківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області від 5 листопада 2008 року № 48 про видачу свідоцтва про право власності на будинок на ім'я ОСОБА_5; визнав недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 18 листопада 2008 року на ім'я ОСОБА_5; визнав незаконним та скасував рішення Шевченківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області від 7 грудня 2009 року № 173-51-V «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку», визнав недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 8 січня 2010 року на ім'я ОСОБА_5; витребував з незаконного володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 об'єкт незавершеного будівництва з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1; в іншій частині позову відмовив; вирішив питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд Київської області 17 березня 2016 року рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2016 року скасував та ухвалив нове рішення, яким відмовив у задоволенні позову ОСОБА_4

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 16 листопада 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилив, рішення Апеляційного суду Київської області від 17 березня 2016 року залишив без змін.

У лютому 2016 року до Верховного Суду України звернувся ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 17 березня 2016 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 330, 387, 388 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах зазначених норм матеріального права.

На обґрунтування своїх вимог заявник надав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 квітня 2012 року та 22 липня 2015 року, постанови Верховного Суду України від 12 лютого 2014 року, 24 червня, 16 вересня 2015 року та 2 березня 2016 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_4, суд касаційної інстанції погодився з рішенням суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову. При цьому суд апеляційної інстанції виходив із недоведеності позивачем факту порушення його права власності на спірний будинок та права користування земельною ділянкою, оскільки ним не надано належних та допустимих доказів, а саме: правовстановлюючих документів, які б підтверджували його право власності на спірний будинок та право власності чи право користування земельною ділянкою.

Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 квітня 2012 року та 22 липня 2015 року не можуть бути прикладами неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував ухвалені у справі рішення судів попередніх інстанцій, а справи передав на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

У зв'язку з цим, підстава для перегляду судового рішення у зв'язку з неоднаковим застосуванням одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, передбачена пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, відсутня.

У постанові Верховного Суду України від 12 лютого 2014 року (справа № 6-168цс13) викладено правовий висновок щодо правильного застосування статей 1166, 1190 ЦК України в справі про відшкодування шкоди.

У постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (справа № 6-251цс15) викладено правовий висновок, в якому зазначено, що за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

У постанові від 16 вересня 2015 року (справа № 6-1203цс15) Верховний Суд України зазначив, що вирішуючи спір про витребування майна з чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

У постанові від 2 березня 2016 року (справа № 6-3090цс15) Верховний Суд України виклав правовий висновок, в якому зазначив, що права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Положення статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Порівняння змісту зазначених постанов Верховного Суду України зі змістом ухвали суду касаційної інстанції, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеним у вказаних постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Шевченківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київськогої області, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Племзавод «Шевченківський», про скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування майна з чужого незаконного володіння за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 17 березня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Я.М. Романюк