АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/49/17 Головуючий 1-ї інстанції Цвіра Д.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді Довгаль А.П.

суддів Бездітко В.М., Коваленко І.П.

при секретарі Щегельському Д.О.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в приміщенні суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1, ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 24 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, діючий у своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6, про встановлення факту спільної сумісної власності, визнання спадковим майном, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності в порядку спадкування, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_1 і ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4, діючий в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей - ОСОБА_5 та ОСОБА_6, в якому з урахуванням уточнень просили: 1.встановити факт, що на дату смерті ОСОБА_8, квартира АДРЕСА_1 знаходилась в спільній сумісній власності ОСОБА_9 та ОСОБА_8; 2.визнати, що частка померлого ОСОБА_9 в праві спільної сумісної власності подружжя на вищевказану квартиру становила - 1/2ч.; 3.визнати спадковим майном після смерті ОСОБА_9 - 1/2 частину спірної квартири; 4.скасувати за ОСОБА_8 державну реєстрацію права власності на 8/12 частини зазначеної квартири; 5.визнати за ОСОБА_1 право власності на 7/12 частини цієї квартири в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_9; 6.визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/12 частину вказаної квартири в порядку спадкування обовязкової частки у спадщині після смерті ОСОБА_8

Заявлені вимоги позивачі мотивують тим, що ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею після смерті свого батька ОСОБА_9, який помер 01.05.2013року, проживаючи у місті Сиктивкар Російської Федерації (надалі - м. Сиктивкар РФ). За життя ОСОБА_9 склав заповіт, яким заповів все своє майно дочці ОСОБА_1 Остання у визначений законом шестимісячний строк звернулась до нотаріуса Сиктивкарівського нотаріального округу Республіки Комі РФ, за місцем відкриття спадщини, із заявою про прийняття спадщини. Позивачі вказують, що в період з 11.12.2004р. до 19.03.2011р. ОСОБА_9 перебував у шлюбі з ОСОБА_8, який припинився у звязку з її смертю. Зазначають, що ОСОБА_9 та ОСОБА_8 в період шлюбу придбали квартиру АДРЕСА_2. За життя ОСОБА_8 склала заповіт, яким заповіла все своє майно в рівних частках своїм онукам - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Після смерті ОСОБА_8 її чоловік ОСОБА_9 звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, але не встиг до своєї смерті подати заяву про виділ частки у спільному майні (квартири) і отримати свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Окрім того, ОСОБА_9 мав право на обовязкову частку у спадщині після смерті своєї дружини ОСОБА_8, як інвалід 3 групи, в розмірі половини того, що належало б у разі спадкування за законом. Право на частку у спільному майні подружжя і право на обовязкову частку у спадщини входять до складу спадщини після смерті ОСОБА_9 Внаслідок смерті ОСОБА_9 та не отримання ним свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя і свідоцтва про право власності про право на обовязкову частку у спадщині після смерті його дружини ОСОБА_8, позивач ОСОБА_1, як єдина спадкоємиця за заповітом, не може в нотаріальному порядку оформити спадщину. Вважають, що є всі підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на 7/12ч. (1/2ч. + 1/12ч.) спірної квартири в порядку спадкування за заповітом після смерті її батька ОСОБА_9, а також за позивачем ОСОБА_7Є право власності на 1/12ч. спірної квартири в порядку спадкування за законом обовязкової частки у спадщини після смерті дочки ОСОБА_8.

При розгляді справи зясувалось, що позивач ОСОБА_7 помер - 10 жовтня 2014 року, в якості його правонаступника до участі у справі залучено його сина ОСОБА_2.

В судовому засіданні суду першої інстанції представник позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2. ОСОБА_3 уточнені вимоги підтримав і просив їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх малолітніх дітей: ОСОБА_5, 30.07.2009р.н., та ОСОБА_6, 18.01.2005р.н., не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 24 березня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення по суті заявлених позовних вимог, посилаючись на його незаконність, на порушення норм матеріального і процесуального права, на неповне зясування обставин справи, які суд вважав встановленими, та на неналежну оцінку наданим доказам.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявилися, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із змісту законодавства.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте вказані вимоги закону залишилися поза увагою суду.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у період з 11.12.2004року до 19.03.2011року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.10 том 1). У обох це - другий офіційний шлюб. В період шлюбу цим подружжям було набуте певне майно, в тому числі на імя ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 11.02.2009року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим №350, була придбана двохкімнатна ізольована квартира, загальною площею 42,2кв.м, житловою 27,9кв.м, що розташована за адресою: м. Харків, вул. Єсеніна №10, кв.№44. Вказаний договір пройшов державну реєстрацію в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації».

Відповідно до положень ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно вимог ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст.368 ЦК України).

Доказів того, що вищевказана квартира придбалася за особисті кошти ОСОБА_8 матеріали справи не містять, отже в силу ч.1 ст.60 СК України та ч.3 ст.368 ЦК України квартира є спільною сумісною власністю цього подружжя. Отже, кожному подружжю належало по 1/2 частині цієї квартири.

За життя ОСОБА_8 склала заповіт, яким заповіла, посвідчений 31 грудня 2009 року нотаріусом Сиктивкарського нотаріального округу Республіки Комі ОСОБА_11 за реєстровим №20830, яким квартиру АДРЕСА_3 заповіла своїм малолітнім онукам ОСОБА_5, 2009р.н., та ОСОБА_6, 2005р.н.

ОСОБА_8 померла 19 березня 2011 року ( а.с.11 том 1 копія свідоцтва про смерть).

Чоловік ОСОБА_9, який пережив свою дружину ОСОБА_8, на момент її смерті був непрацездатним за станом здоровя (інвалід ІІІ групи), також непрацездатними були спадкоємці першої черги - її батько ОСОБА_7 (за віком) та її дочка ОСОБА_5 (інвалід ІІІ групи), тому всі вони мали право на отримання обовязкової частки у спадщині.

Згідно ст.1241 ЦК України право на обовязкову частку у спадщини мають неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдовець) та непрацездатні батьки спадкодавця, які успадкують незалежно від змісту заповіту, половину долі, яка належала б кожному з них у випадку спадкування за законом.

Спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно сумісно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив відмову від неї (ст.1268 ЦК України).

Усі перелічені спадкоємці в установленому законом порядку подали до нотаріальних контор заяви про прийняття ними спадщини після смерті ОСОБА_8

Предметом спадщини після смерті ОСОБА_8 є 1/2 частина квартири, а на іншу 1/2 частину цієї квартири мав право отримати свідоцтво про право власності ОСОБА_9А як на частку у спільному майні подружжя.

Таким чином, частина кожного із трьох спадкоємців першої черги за законом, які мають право на отримання обовязкової частки у спадщині ОСОБА_12, ОСОБА_7, ОСОБА_5 буде становити 1/12ч. ( 1/2ч. : 3 осіб = 1/6ч. : 2).

Частка ОСОБА_12 в праві власності на квартиру становить - 7/12ч. (1/2ч. + 1/12ч.). Отримати свідоцтво про право власності на 1/2ч. квартири, як на частку у спільному майні подружжя, та на 1/12ч. квартири, як на обовязкову долю у спадщини, ОСОБА_12 не встиг, оскільки помер - 01 травня 2013 року (а.с.12 том 1 копія свідоцтва про смерть).

За життя ОСОБА_12 склав заповіт, яким заповів все своє майно дочці ОСОБА_1. Остання, як свідчать матеріали справи, в установлений законом строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після його смерті. Але, згідно відповіді нотаріуса від 09.04.2014року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про права власності на спадкове майно за заповітом, оскільки її батьком ОСОБА_9 не було отримано свідоцтво на право власності на 1/2ч. спірної квартири як на частку у спільному майні подружжя.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 помер 10 жовтня 2014 року (а.с.74 том 1 копія свідоцтва про смерть), якому також було відмовлено нотаріусом, згідно відповіді від 14.08.2014року, у видачі свідоцтва про право власності на 1/12ч. спірної квартири - як на обовязкову долю у спадщини після смерті дочки ОСОБА_8 у звязку з відсутністю правовстановлюючого документу на квартиру. За життя ОСОБА_7 залишив заповіт на імя сина ОСОБА_2, який прийняв після нього спадщину, отримавши відповідні свідоцтва на спадкове майно.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність законних підстав для визнання за ОСОБА_1, як спадкоємицею ОСОБА_9 за заповітом, права власності на - 7/12ч. квартири, та за ОСОБА_2, як спадкоємця ОСОБА_7 за заповітом, права власності на 1/12ч. спірної квартири.

Інші заявлені вимоги, а саме щодо скасування державної реєстрації права власності на 8/12ч. (7/12ч.+1/12ч.) квартири АДРЕСА_3 за ОСОБА_8, то ці вимоги є безпідставними, оскільки дана квартира зареєстрована за нею в цілому, а на підставі цього рішення реєстрація права власності відбудеться за кожним із позивачів згідно визнаної за ними частки у праві власності на спірну квартиру.

Таким чином, оскаржуване рішення як незаконне підлягає скасуванню, з ухваленням у справі нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно п.п.1),4) ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування обставин, що мають значення для справи, та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Розподіл судових витрат між сторонами провести відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 307ч.1п.2), 309ч.1п.1),4), 313, 314ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 24 березня 2016 року скасувати і ухвалити у справі нове рішення.

Позов ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до ОСОБА_4, діючий у своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6, про встановлення факту спільної сумісної власності, визнання спадковим майном, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності в порядку спадкування задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 7/12 частин квартири АДРЕСА_3 після смерті ОСОБА_9, померлого 04.05.2013року.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/12 частину квартири АДРЕСА_4, після смерті ОСОБА_8, померлої 19.03.2011року

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору: при подачі позову до суду 927,50грн., при подачі апеляційної скарги 1166,00грн., а усього 2 093,50грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -