Номер провадження 2/754/218/17
Справа №754/4536/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

06 квітня 2017 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Клочко І.В.

при секретарі Шевчук М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Хрещатик» про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Хрещатик», Державна іпотечна установа, про визнання майна особистою приватною власністю та поділу спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 04.01.2001 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, від якого вони мають двох неповнолітніх синів: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Заочним рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 10.12.2015 року шлюб між ними було розірвано. Під час розірвання шлюбу поділ майна не здійснювався, оскільки вона сподівалась вирішити дане питання мирним шляхом, враховуючи наявність неповнолітніх дітей.

Як зазначає позивач, за час перебування у шлюбі з відповідачем ними було придбано наступне майно, а саме:

-трикімнатна квартира АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано за відповідачем, і яка перебуває в іпотеці;

-легковий автомобіль «DAEWOO LANOS», 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1.

Позивач вказує на те, що вказану квартиру було придбано у шлюбі з відповідачем за її згодою та власною участю, як у матеріальному плані, так і шляхом здійснення відповідних дій, та стверджує, що квартира була придбана з урахуванням її коштів, що складались з власних заощаджень та допомоги батьків, які на момент купівлі складали приблизно половину вартості придбаної квартири за рахунок коштів сім`ї. Подальший ремонт та облаштування квартири робився також з використанням її коштів та з безпосередньою участю у виконанні ремонту та облаштуванні. Позивач стверджує, що договір купівлі-продажу квартири та договір про іпотечний кредит взагалі неможливо було б укласти, оскільки без надання її згоди та вступу у правочини у якості солідарного поручителя ані отримання кредиту, ані укладення договору купівлі-продажу квартири не відбулось. Вона виступила основним гарантом перед банком в частині виконання зобов`язань за кредитним договором, оскільки, відповідно до наданих банку довідок офіційної заробітної плати, її офіційна заробітна плата була вище, ніж у відповідача. Позивач зауважує і про те, що упродовж всього часу проживання у спірній квартирі вона сплачувала за комунальні послуги особисто з власних коштів, за рахунок використання її коштів на потреби сім`ї відповідач за власним підписом сплачував зобов`язання за кредитним договором.

Позивач посилається і на те, що спірний автомобіль було придбано за приховані кошти відповідачем за рахунок того, що її кошти були витрачені на потреби сім`ї. Даний автомобіль відповідач самовільно зареєстрував на себе.

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач обґрунтовує свої вимоги і тим, що беручи до уваги інтереси неповнолітніх дітей, які залишаються з нею, необхідності розподілу кредитних зобов`язань, вирішення питання щодо неподільної речі - автомобіля, позивач просить суд на підставі ч.4 ст.65 СК України відступити від засади рівності часток подружжя в зв`язку з тим, що неповнолітні діти залишаються з нею; наявні погрози з боку відповідача; фактичне приховування відповідачем грошових коштів від сім`ї та витрачання їх на власний розсуд без погодження, в зв`язку з чим відповідач не у повній мірі виконував свій обов`язок щодо матеріального забезпечення сім`ї.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити її вимоги, а саме:

-визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2

-визнати автомобіль «DAEWOO LANOS», 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2;

-виділити ОСОБА_1 2/3 частини квартири АДРЕСА_1

-виділити ОСОБА_2 1/3 частину квартири АДРЕСА_1;

-виділити ОСОБА_2 автомобіль «DAEWOO LANOS», 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1;

-грошові зобов»язання у розмірі 138390,81 грн. за договором про іпотечний кредит № 41/11-980 від 16.12.2011 року розділити порівну між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

-стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 4134 грн.

В свою чергу, відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та поділу спільного майна подружжя, в якому просить поділити спільне майно подружжя, а саме:

-визнати 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_2;

-визнати 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1;

-автомобіль «DAEWOO LANOS», 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1;

-виділити ОСОБА_2 5/6 частин квартири АДРЕСА_1, що становить 2/3 частини особистої приватної власності та ? від 1/3 частини спільної сумісної власності;

-виділити ОСОБА_1 1/6 частину квартири АДРЕСА_1;

-зарахувати ОСОБА_2 частку вартості автомобіля «DAEWOO LANOS», 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, що належить ОСОБА_1

Свої вимоги відповідач обґрунтовує тим, що спірна квартира придбана за кошти, отримані від продажу належної йому на праві особистої приватної власності квартири АДРЕСА_2, коштів від продажу автомобіля «Хюндай Акцент», д.н.з. НОМЕР_2, 2007 року випуску, коштів в сумі 8000 доларів США, позичених у сусідів його батьків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, коштів в розмірі 3500 долари США, позичених у кумів та друзів сім`ї, коштів в розмірі 30000 грн., наданих в якості допомоги батьками позивача ОСОБА_1 Позичені кошти після надання іпотечного кредиту від 16.11.2011 року були повернуті позичальникам. Таким чином, відповідач стверджує, що сплачена ним з особистих коштів сума при купівлі спірної квартири арифметично становить 2/3 частини від вартості даного майна, в зв`язку з чим просить задовольнити його вимоги.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_7 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, вимоги зустрічної позовної заяви не визнав та просив відмовити в їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_2 вимоги зустрічного позову підтримав в повному обсязі та просив про їх задоволення, позовну заяву ОСОБА_1 не визнав.

Представники третіх осіб, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представників третіх осіб.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши письмові докази, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позовні заяви підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 04.08.2001 року. Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 10.12.2015 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с.7, 10).

Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх синів: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.8,9).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 16.12.2011 року відповідач ОСОБА_2 придбав трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с.21-22).

Згідно договору про іпотечний кредит № 41/11-980/37 від 16.12.2011 року, відповідач ОСОБА_2 отримав у ПАТ «КБ «Хрещатик» кредит в розмірі 160000 грн. зі сплатою відсотків в розмірі 15 % річних для придбання у власність квартири АДРЕСА_1 (а.с.11-20).

Крім того, 16.12.2011 року між відповідачем ОСОБА_2 та ПАТ «КБ «Хрещатик» було укладено іпотечний договір № 41/11-980/37-01 за умовами якого відповідачем було передано банку в іпотеку спірну квартиру з метою забезпечення виконання зобов»язань за договором іпотечного кредиту № 41/11-980/37 від 16.12.2011 року (а.с.103-105).

Також, 16.12.2011 року між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Хрещатик» було укладено договір поруки № 41/11-980/37-02, за умовами якого позивач зобов`язалась відповідати як поручитель перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання відповідачем усіх його зобов`язань за вказаним кредитним договором (а.с.26-29).

Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру МВС України та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, а також відповіді Регіонального сервісного центру в м.Києві МВС України від 06.12.2016 року № 31/26-66аз, 28.07.2015 року відповідачем було зареєстровано на своє ім`я автомобіль «DAEWOO LANOS», 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 (а.с.30, 122, 165).

Відповідно до звіту про оцінку транспортного засобу - автомобіля «DAEWOO LANOS», 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, що належить ОСОБА_2, складеного ТОВ «Експерт оцінка плюс» станом на 17.03.2017 року, вартість спірного автомобіля становить 40500 грн. (а.с.198-224).

Згідно довідки Державної іпотечної установи від 29.03.2017 року № 1537/11/3 про стан заборгованості за вищевказаним договором про іпотечний кредит, станом на 28.03.2017 року заборгованість за договором складає 133703,41 грн., у тому числі: заборгованість за основним боргом - 127340,13 грн., з яких прострочена заборгованість за основним боргом 1839,08 грн.; прострочені відсотки за користування кредитом - 6029,84 грн.; заборгованість за нарахованою пенею - 333,44 грн.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст.319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 355 ЦК України визначає, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ч.1 ст.357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Частиною 7 ст.57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Згідно ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частина 1 ст.70 СК України визначає, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як визначено у ч.3 ст.70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-1327цс15 від 18.05.2016 року, із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статті 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця.

Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя регулюється положеннями статті 65 СК України.

Так, статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Як встановлено судом, і це підтверджується наявними доказами, сторонами під час шлюбу набуто майно, а саме:

-трикімнатна квартира АДРЕСА_1;

-автомобіль «DAEWOO LANOS», 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1.

В судовому засіданні сторони визнали, і це підтверджується їх позовних вимогами, що спірний автомобіль придбано під час шлюбу, в зв`язку з чим він є спільною сумісною власністю подружжя. Тому, з урахуванням положень ч.1 ст.61 ЦПК України, суд приходить до висновку, що зазначене рухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягає поділу. Посилання представника позивача в судовому засіданні на те, що зазначений автомобіль придбано відповідачем без згоди та інформування позивача за приховані кошти під час її (позивача) відсутності у м. Києві на висновок суду не впливають, оскільки не мають суттєвого значення при вирішенні питання про поділ такого майна.

При цьому, суд враховує те, що вимоги як основного, так і зустрічного позову містять вимогу про виділення спірного автомобіля у користування відповідачу, тобто спір між сторонами в цій частині відсутній. В зв`язку з цим суд вважає можливим провести поділ вказаного рухомого майна шляхом виділення відповідачу ОСОБА_2 у власність автомобіль «DAEWOO LANOS», 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, стягнувши з нього на користь позивача ОСОБА_1 компенсацію ? частини вартості автомобіля в розмірі 20250 грн. Зазначений розмір компенсації визначено відповідно до звіту про оцінку транспортного засобу, складеного ТОВ «Експерт оцінка плюс» станом на 17.03.2017 року, наданого відповідачем, який позивачем та її представником не спростовано. Жодних доказів того, що дійсна ринкова вартість автомобіля на даний час є іншою, позивачем не надано, а тому суд приймає зазначений звіт як достовірний.

Що стосується вимог основного та зустрічного позовів про поділ спірної трикімнатної квартири АДРЕСА_1, слід зазначити наступне.

Позивач в своїй позовній заяві просила визнати вказану квартиру спільною сумісною власністю подружжя, вказуючи на те, що дане житло було придбано під час шлюбу з відповідачем за її згодою, враховуючи її кошти - власні заощадження та допомога батьків, які на момент купівлі складали приблизно половину вартості придбаної квартири за рахунок коштів сім`ї. З урахуванням інтересів двох неповнолітніх дітей, позивач просила провести поділ квартири, виділивши їй 2/3 частини спірної квартири.

Відповідач в своєму позові стверджував про те, що зазначена квартира придбана за кошти, отримані від продажу автомобіля «Хюндай» в розмірі 10000 доларів США; кошти, отримані від продажу належної йому на праві власності двокімнатної квартири в розмірі 65000 доларів США; коштів, позичених у ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в розмірі 8000 доларів США; коштів, позичених у кумів та друзів сім»ї в розмірі 3500 доларів США; коштів, отриманих від батьків дружини в якості допомоги, в розмірі 30000 грн. Посилаючись на викладене, відповідач стверджує, що сплачена ним з особистих коштів сума при купівлі спірної квартири арифметично становить 2/3 частини від вартості даного майна, в зв`язку з чим просить задовольнити його вимоги.

Так, відповідно до попереднього договору купівлі-продажу нерухомості від 24.10.2011 року, ОСОБА_2, як продавець, та ОСОБА_8, ОСОБА_9, як покупці, зобов`язались у строк до 03.11.2011 року, включно, укласти та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 за ціною 526020 грн., що за курсом НБУ становить еквівалент 66000 долари США. Відповідно до п.2.8 даного договору, покупці передали продавцю забезпечувальний платіж в розмірі 7970 грн., що на день підписання договору становило 1000 доларів США, який буде зарахований у загальну ціну об`єкту продажу при укладенні основного договору (а.с.96).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 01.11.2011 року, ОСОБА_2 продав ОСОБА_8, ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_2 за 526020 грн., що на день підписання договору за курсом НБУ становить еквівалент 66000 долари США. Відповідно до п.3 вказаного договору, квартира, що продається, належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 26.04.2001 року державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори за реєстровим № 1-976 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 14.05.2001 року у реєстрову книгу № д.1116-15 за № 124. Реєстраційний номер майна: 35012948. В п.7 договору зазначено, що ОСОБА_2 свідчить, що на момент придбання вищевказаної квартири в зареєстрованому шлюбі не перебував, однією сім`єю ні з ким не проживав, квартира, що відчужується, є його особистою приватною власністю (а.с.97).

Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 16.12.2011 року, позивач придбав трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, вартістю 718000 грн., що згідно курсу НБУ на день укладення договору складає 89863, 45 доларів США (а.с.99).

Згідно договору про іпотечний кредит № 41/11-980/37 від 16.12.2011 року, відповідач ОСОБА_2 отримав у ПАТ «КБ «Хрещатик» кредит в розмірі 160000 грн. зі сплатою відсотків в розмірі 15 % річних для придбання у власність квартири АДРЕСА_1 (а.с.11-20).

Крім того, 16.12.2011 року між відповідачем ОСОБА_2 та ПАТ «КБ «Хрещатик» було укладено іпотечний договір № 41/11-980/37-01 за умовами якого відповідачем було передано банку в іпотеку спірну квартиру з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором іпотечного кредиту № 41/11-980/37 від 16.12.2011 року (а.с.103-105).

Також, 16.12.2011 року між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Хрещатик» було укладено договір поруки № 41/11-980/37-02, за умовами якого позивач зобов`язалась відповідати як поручитель перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання відповідачем усіх його зобов`язань за вказаним кредитним договором (а.с.26-29).

Зважаючи на незначний проміжок часу між угодами (1,5 місяці), а також розмір отриманого іпотечного кредиту, суд вважає, що кошти, отримані відповідачем від продажу належної йому на праві особистої приватної власності квартири АДРЕСА_2, були використані для придбання спірної квартири. Розмір частки відповідача, виходячи з розміру його особистих коштів - 66000 доларів США, становить 2/3 частини спірної квартири.

При цьому суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що зазначена квартира придбана за кошти, отримані від продажу автомобіля «Хюндай» в розмірі 10000 доларів США; кошти, позичені у ОСОБА_5 та ОСОБА_6, в розмірі 8000 доларів США; кошти, позичені у кумів та друзів сім»ї в розмірі 3500 доларів США; кошти, отримані від батьків дружини в якості допомоги, в розмірі 30000 грн., оскільки дані пояснення не підтверджуються доказами по справі.

Твердження позивача у позовній заяві та представника позивача про те, що отримані від продажу власної квартири відповідач витратив не на придбання квартири, а на власні потреби, є недоведеними, а тому не приймаються до уваги. Також, дані твердження спростовуються декларацією відповідача ОСОБА_2 про майно, доходи, витрати і зобов»язання фінансового характеру за 2011 рік, відповідно до якої у 2011 році відповідач отримав дохід від відчуження нерухомого майна в розмірі 526020 грн., а також придбав у власність спірну квартиру за 718000 грн. (а.с.175-179). Посилання ж на те, що за період з 2007 року по 2011 рік позивачем було отримано заробітну плату в розмірі 425499,99 грн., що на момент купівлі спірної квартири складає більше половини з власних коштів, які було надано сім`єю на купівлю квартири, також не можуть бути враховані, оскільки позивачем не доведено факт того, що зазначені кошти були використані саме на придбання квартири, а не витрачені на інші потреби сім`ї (харчування, сплата комунальних послуг, утримання дітей, відпочинок, оздоровлення тощо).

З урахуванням наведеного, суд вважає обґрунтованими вимоги відповідача про визнання особистою приватною власністю 2/3 частини трикімнатної квартири № 577, по вул.Закревського, 27/2 в м.Києві, загальною площею 69,00 кв.м та жилою площею 41,50 кв.м.

Що стосується решти часток спірної квартири, а саме 1/3 частини, то суд вважає зазначену частку такою, що придбана за спільні кошти подружжя, а тому вона підлягає поділу в загальному порядку шляхом визнання за позивачем та відповідачем права власності на 1/6 частину квартири.

При цьому суд не вбачає підстав для застосування положень ч.4 ст.65 СК України щодо відступлення від засади рівності часток на користь позивача, про яке вона просила у позовній заяві, в зв`язку з тим, що неповнолітні діти залишаються з нею; наявні погрози з боку відповідача; фактичне приховування відповідачем грошових коштів від сім`ї та витрачання їх на власний розсуд без погодження, в зв`язку з чим відповідач не у повній мірі виконував свій обов`язок щодо матеріального забезпечення сім`ї, оскільки зазначені твердження позивачем та її представником не доведені жодними належними та допустимими доказами. Також, стороною позивача не доведено, що за рахунок її особистих коштів внаслідок проведення ремонту істотно збільшилась вартість нерухомого майна, що могло б вплинути на розмір її частки.

Посилання представника позивача на небажання зареєструвати дітей у спірній квартирі, а також на відмову відповідача утримувати дітей, внаслідок чого позивач змушена була звернутись до суду з позовом про стягнення аліментів, також не дають підстав для застосування положень ч.4 ст.65 СК України.

Вимоги позивача про розділ грошових зобов`язань у розмірі 138390,81 грн. за договором про іпотечний кредит № 41/11-980 від 16.12.2011 року порівну між нею та відповідачем ОСОБА_2 задоволенню не підлягають, як такі, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, оскільки позивач не є стороною договору іпотечного кредиту. При цьому суд звертає увагу на те, що Державна іпотечна установа, як правонаступник ПАТ «КБ «Хрещатик», жодних вимог щодо стягнення заборгованості та розподілу грошових зобов`язань не висуває. Крім того, таких вимог не висуваває також і позивач ОСОБА_2 за зустрічним позовом.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позовних заяв ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Оскільки суд частково задовольняє позовні вимоги, то, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, вважає необхідним стягнути пропорційно до задоволених вимог з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2756 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.15, 16, 317, 319, 321, 355, 356, 357 ЦК України, ст.ст.60, 65, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 4, 10, 60, 88, 213-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Хрещатик» про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Хрещатик», Державна іпотечна установа, про визнання майна особистою приватною власністю та поділу спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_3, особистою приватною власністю 2/3 частини трикімнатної квартири АДРЕСА_3 в Деснянському районі м. Києва, загальною площею 69,00кв.м та жилою площею 41,50кв.м.

В порядку поділу майна визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_4, право власності на 1/6 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_3 в Деснянському районі м. Києва, загальною площею 69,00кв.м та жилою площею 41,50кв.м.

В порядку поділу майна визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_3, право власності на 1/6 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_3 в Деснянському районі м. Києва, загальною площею 69,00кв.м та жилою площею 41,50кв.м.

В порядку поділу майна подружжя виділити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_3, у власність автомобіль «DAEWOO LANOS», 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1.

Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_3, на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_4, компенсацію ? частини вартості автомобіля в розмірі 20250 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_4, на користь ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_3, судові витрати в розмірі 2756 грн.

В іншій частині позовної заяви ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва через Деснянський районний суд міста Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подачі апеляційної скарги.

Головуючий: