Справа № 345/2232/16-ц
Провадження № 22-ц/779/490/2017
Головуючий у 1 інстанції Якимів Р.В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Ясеновенко Л.В., Васильковського В.М.

секретаря Шемрай Н.Б., Возняк В.Д.

з участю сторін, їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 міської ради, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Управління Держгеокадастру у ОСОБА_3 районі Івано-Франківської області про визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Калуського міськрайонного суду від 06 лютого 2017 року, -

в с т а н о в и л а :

01.07.2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 міської ради, ОСОБА_4 про визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 18.11.2016 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено Управління Держгеокадастру у ОСОБА_3 районі Івано-Франківської області.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він являється власником 5/6 часток домоволодіння, що знаходиться по вул. О.Пчілки, 89 (колишня вул. ОСОБА_5) в м. Калуші Івано-Франківської області. 2/6 частки вказаного домоволодіння належать йому на підставі договору дарування частини домоволодіння від 10.09.2008 року, укладеного між ним та ОСОБА_6 і ОСОБА_7, 1/2 частка домоволодіння належить йому на підставі договору дарування частини домоволодіння від 15.04.2009 року, укладеного між ним та ОСОБА_8 Фактично він користується всім домоволодінням, хоча документально на даний час 1/6 частина зазначеного домоволодіння належить громадянину США ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_10 В усній формі ОСОБА_9 подарував йому свою 1/6 частку домоволодіння, проте оформити право власності на вказану частку домоволодіння він не може через неточність імені у виданій ОСОБА_9 довіреності від 25.08.2005 року, де він значиться як ОСОБА_11.

Також позивач зазначив, що в користуванні попередніх власників для обслуговування належного їм домоволодіння по вул. Лесі Українки, 89 знаходилася земельна ділянка площею 1613,80 кв. м, що підтверджується генеральним планом (схемою) присадибної ділянки по вул. Л.Українки, 89 в м. Калуші за 1960 рік. Оскільки він набув право власності на 5/6 часток домоволодіння, то до нього також перейшло право користування цією земельною ділянкою.

Маючи на меті врегулювати земельні відносини, а також зауваживши, що межі його земельної ділянки порушуються суміжним землекористувачем ОСОБА_4, він звернувся до ОСОБА_3 міської ради, де дізнався, що рішенням міської ради від 30.06.2011 року №332 відповідачу ОСОБА_4 затверджено технічну документацію та надано у власність земельну ділянку площею 0,0842 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Малицької, 20 у м. Калуші. В процесі листування із ОСОБА_3 міською радою йому також стало відомо, що 30.03.2012 року відповідачу виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №981049 і що у приватизовану площу земельної ділянки ОСОБА_12 ввійшла частина земельної ділянки, якою він користувався.

Позивач вважає державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий відповідачу, незаконним, оскільки такий виготовлений з численними порушеннями, у звязку з чим просить вказаний державний акт визнати недійсним та скасувати.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 06 лютого 2017 року задоволено позов ОСОБА_2. Визнано недійсним та скасовано Державний акт серії ЯЛ №981049 на право власності на земельну ділянку, яка знаходиться в м. Калуші по вул. Малицької, 20, площею 0,0842 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер :10:004:0066), виданий ОСОБА_3 міською радою ОСОБА_4.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне зясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Зокрема зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позову ОСОБА_2 суд взяв за основу генеральний план, затверджений 20.08.1960 року, відповідно до якого для обслуговування домоволодіння по вул. Л.Українки, 89 (на даний час ОСОБА_13, 89) в м. Калуші відведено земельну ділянку площею 1613,80 кв. м. Разом з тим, суд не визначився з юридичною природою даного документа і його відповідністю вимогам належності та допустимості, як засобу доказування. Так, позивач не довів, а суд не встановив, що генеральний план є документом, який підтверджує право користування землею у попередніх співвласників домоволодіння, що по вул. О.Пчілки, 89 в м. Калуші. Відповідно до ч. 5 ст. 20 ЗК УРСР 1970 року право землекористування громадян, які проживають в містах і селищах міського типу засвідчуються записами в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів. Проте позивачем не надано жодних доказів наявності записів у реєстрових книгах ОСОБА_3 міської ради щодо права користування землею попередніми співвласниками вищевказаного домоволодіння. Відсутні також докази встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості). Таким чином позивач не довів порушення своїх прав, а тому суд першої інстанції задовольнив його позов безпідставно.

Крім того, апелянт вказує, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 23.10.2013 року (справа №6-93цс13) державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України. Проте позивачем рішення ОСОБА_3 міської ради, на підставі якого видано спірний державний акт, не оспорювалось. Таким чином судом не встановлено, а позивачем не доведено невідповідність рішень ОСОБА_3 міської ради щодо надання йому земельної ділянки Конституції та законам України, а доводи позовної заяви про вилучення із землекористування позивача частини земельної ділянки є голослівними.

З наведених підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник вимоги апеляційної скарги підтримали з мотивів, викладених у ній.

Позивач ОСОБА_2 та його представник в судовому засіданні доводи апеляційної скарги не визнав, посилаючись на обґрунтованість висновків суду, просив в задоволенні скарги відмовити.

Представники відповідача ОСОБА_3 міської ради та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Управління Держгеокадастру у ОСОБА_3 районі Івано-Франківської області в судове засідання не з'явилися, про час та день розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Представник відповідача надіслав суду письмове пояснення, в якому просив справу розглянути в його відсутності.

Представник третьої особи не повідомив суду причину неявки.

З урахуванням положення ст. 305 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судом першої інстанції установлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 є власником 5/6 часток домоволодіння, що знаходиться за адресою: вул. О.Пчілки, 89 в м. Калуші Івано-Франківської області, з яких 2/6 частки належать йому на підставі договору дарування частини домоволодіння від 10.09.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_3 міського нотаріального округу ОСОБА_14, зареєстрованого в реєстрі за №3800 (а. с. 20), право власності зареєстроване Івано-Франківським ОБТІ згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно 15.09.2008 року, реєстраційний номер 24264317 (а. с. 23); 1/2 частка домоволодіння належить йому на підставі договору дарування частини домоволодіння від 15.04.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_3 міського нотаріального округу ОСОБА_14, зареєстрованого в реєстрі за №1514 (а. с. 19), право власності зареєстроване Івано-Франківським ОБТІ згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно 30.05.2009 року, реєстраційний номер 24264317 (а. с. 24).

1/6 частка даного домоволодіння згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.05.1984 року після смерті ОСОБА_10 належить ОСОБА_9 (а. с. 16). Крім ОСОБА_9 спадкоємцями ОСОБА_10 були також ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які в подальшому і відчужили (подарували) свої частки ОСОБА_2 (а. с. 20).

ОСОБА_9 у вказаному домоволодінні не проживає. Він є жителем та громадянином США. У звязку з тим, що він надав довіреність ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на відчуження його частки цього домоволодіння як ОСОБА_11 (а. с. 21), то вони не змогли вчинити дії по відчуженню його частки.

Власником 1/2 частки домоволодіння по вул. О.Пчілки, 89 в м. Калуші був ОСОБА_15 Після його смерті право власності на дане спадкове майно на підставі рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 01.07.2008 року набула ОСОБА_8 (а. с. 13), та в подальшому також відчужила його позивачу (а. с. 19).

Згідно копії генерального плану, затвердженого 20.08.1960 року, для обслуговування домоволодіння по вул. Л.Українки, 89 (тепер вул. О.Пчілки, 89) в м. Калуші, власниками якого значилися ОСОБА_9 та ОСОБА_15, була відведена земельна ділянка площею 1613,80 кв. м. (а. с. 41).

Після набуття права власності на 5/6 часток домоволодіння та з метою впорядкування земельних відносин ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_3 міської ради з приводу погодження меж земельної ділянки та прийняття рішення відповідною узгоджувальною земельною комісією, проте отримав відповідь від 07.04.2016 року за №Л-901 про те, що земельним відділом ОСОБА_3 міської ради підготовлено проект рішення «Про затвердження протоколу №2 від 18.03.2016 року узгоджувальної земельної комісії по вирішенню земельних спорів з приводу суміжного землекористування» і що копію зазначеного рішення він зможе отримати після розгляду даного питання на сесії ОСОБА_3 міської ради (а. с. 31).

Повідомленням №Л-630 від 06.05.2016 року ОСОБА_3 міської рада довела до відома позивача, що 26.04.2016 року на сесії ОСОБА_3 міської ради прийнято рішення №285 «Про затвердження протоколів узгоджувальної земельної комісії» (а. с. 33).

Рішенням ОСОБА_3 міської ради №332 від 30.06.2011 року «Про затвердження технічної документації та надання земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_4Б.» відповідачу надано у власність безоплатно земельну ділянку площею 0,0842 га по вул. Малицької, 20 в м. Калуші для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а. с. 9).

На підставі вказаного рішення ОСОБА_3 міською радою 30.03.2012 року ОСОБА_4 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ 981049 (а. с. 68).

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що у приватизовану площу земельної ділянки ОСОБА_4 ввійшла частина земельної ділянки, якою користується позивач ОСОБА_2, що порушує права та інтереси останнього, а державний акт, виданий із порушенням норм законодавства України, а тому є недійсним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Частиною 1 ст. 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства та порушує цивільні права або інтереси.

Згідно положень ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Пунктом «г» ч. 3 вказаної статті встановлено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Судом першої інстанції установлено та вбачається з матеріалів справи, що внаслідок отримання в дар частин домоволодіння по вул. О.Пчілки, 89.(вул. Л.ОСОБА_5) в 2008 та 2009 роках ОСОБА_2 став власником 5/6 часток цього домоволодіння. Вказане домоволодіння рішенням ОСОБА_3 міської ради №274 від 16 вересня 1959 року (а. с. 15) було поділене між співвласниками ОСОБА_16 та ОСОБА_17 і визначено порядок користування земельною ділянкою (городу та саду). Відповідно до п. 6 цього рішення зобовязано технічне інвентарне бюро внести зміни в інвентарну справу по даному домоволодінню згідно даного рішення.

У 1959 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року №8502-II, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним будинку на земельній ділянці, наданій особі для його будівництва.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок та права користування земельною ділянкою із проведенням їх реєстрації.

Згідно генерального плану (схеми) присадибної ділянки користувачів ОСОБА_10, ОСОБА_15 по вул. Л. Українки, 89 квартал 67 в м. Калуші, затвердженого 20.08.1960 року, загальна площа присадибної ділянки по угіддях значиться в розмірі 1613,80 кв. м, в тому числі всього під будовами 160,50 кв. м, під двором 338,30 кв. м, під садом 237,50 кв. м, під городом 877,50 кв. м. Згідно відмітки «справлено при реєстрації змін» від 20 червня 1962 року, що скріплено печаткою Станіславського міжміського бюро технічної інвентаризації, загальна площа присадибної ділянки зазначена в розмірі 1613,80 кв. м, в тому числі всього під будовами 164,30 кв. м., під двором 334,50 кв. м., під садом 237,50 кв. м., під городом 877,50 кв. м. На генеральному плані також зазначено зміну користувачів цієї присадибної ділянки на ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_18, які в послідуючому відчужили (подарували) домоволодіння по вул. Л.Українки, 89 позивачу ОСОБА_2 (а. с. 19, 20). Генеральний план (схема) присадибної ділянки містить метричні дані земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж.

Наведеним спростовуються доводи апелянта, що суд не визначився з юридичною природою генерального плану (схеми) присадибної ділянки по вул. Л. Українки, 89 в м. Калуші і відповідністю даного документа вимогам належності та допустимості, як засобу доказування.

З урахуванням встановленого не заслуговують на увагу і доводи апелянта про те, що відсутні докази встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості), так як останнім не наведено суду нормативних документів, які б визначали порядок та спосіб встановлення меж земельної ділянки в натурі саме в той час виникнення вказаних правовідносин.

За наведених обставин та норм матеріального права, які діяли до прийняття Земельного кодексу Української РСР від 08.07.1970 року, п. 5 ст. 20 якого встановлено, що право землекористування громадян, які проживають в містах і селищах міського типу засвідчується записами в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів, є правильним висновок про те, що присадибна земельна ділянка розміром 1613,80 кв. м. була в законному користуванні землекористувачів ОСОБА_10 та ОСОБА_15

Після смерті ОСОБА_10 в 1983 році його спадкоємці ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_7 успадкували домоволодіння по вул. Л. Українки, 89 і стали законними землекористувачами присадибної ділянки, яка рахувалась за цим домоволодінням. Адже, положеннями ст. 36 Земельного кодексу Української РСР від 08.07.1970 року встановлені підстави припинення права землекористування громадян, відповідно до якої право громадян на користування наданою земельною ділянкою підлягає припиненню відповідно повністю або частково у випадках:

1) добровільної відмови від користування земельною ділянкою;

2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку;

3) переїзду на інше постійне місце проживання всіх членів двору або сім'ї;

4) припинення трудових відносин, у зв'язку з якими було надано службовий наділ;

5) смерті всіх членів двору або сім'ї;

6) виникнення необхідності вилучення земельної ділянки для державних або громадських потреб.

Припинення права користування землею у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 провадиться за рішенням (постановою) органів, які надали земельні ділянки, а у випадках, передбачених пунктом 6 цієї статті, - за рішенням (постановою) органів, які мають право вилучати земельні ділянки.

Таких підстав судом встановлено не було.

Пункт 5 постанови Верховної Ради Української РСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу УРСР» від 18 грудня 1990 року передбачав, що громадяни, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до відведення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

Згідно із п. 7 Перехідних положень Земельного кодексу України 2001 року громадяни, які одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЗК України 1990 року та ч. ч. 3, 4 ст. 142 ЗК України 2001 року припинення права користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача проводиться за його заявою на підставі рішення відповідної ради.

Примусове припинення права користування земельною ділянкою, вилучення земельної ділянки могло відбуватись у судовому порядку, передбаченому ч. 4 ст. 29, ч. 6 ст. 31 Земельного кодексу УРСР 1990 року та ст. 143, ч. 10 ст. 149 Земельного кодексу України 2001 року.

Відповідно до рішення Калуського міськрайонного суду від 1 липня 2008 року за ОСОБА_8 визнано право власності на 1/2 частку домоволодіння №89 по вул. О.Пчілки в м. Калуші, яке зареєстроване на ОСОБА_15, який помер 18 липня 2004 року.

За наведених обставин та норм матеріального права правильним є висновок суду про те, що ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 були законними землекористувачами присадибної ділянки площею 1613,80 кв. м по вул. Л.Українки, 89 (тепер ОСОБА_13) в м. Калуші. Відтак, законним землекористувачем цієї ділянки є ОСОБА_2, якому вони подарували свої частки в наведеному домоволодінні.

Судом першої інстанції не встановлено обставин примусового припинення права користування спірною земельною ділянкою у її землекористувачів.

Матеріали справи також не містять доказів того, що ОСОБА_3 міська рада проводила інвентаризацію землі міста і вказана земельна ділянка відносилась до земель запасу міської ради, як це передбачено Інструкцією з заповнення державної статистичної звітності з кількісного обліку земель (форми №№6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем), затвердженої Наказом Держкомстатистики України від 05.11.1998 року №377, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно зі статтею 12 Земельного Кодексу України від 25.10.2001 року до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, у тому числі й надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян відповідно до цього Кодексу.

Підставами набуття громадянами та юридичними особами права користування земельними ділянками із земель комунальної власності відповідно до статті 116 Земельного кодексу України є рішення органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 цього Кодексу громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема:

- безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності (п. «б»);

- приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування (п. «в»).

Згідно ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Частина 2 цієї статті передбачає набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх в користування.

Судом встановлено, що відповідно до витягу з рішення ОСОБА_3 міської ради від 21.07.2010 року №1257 та від 14.04.2011 року №283 (а. с. 8, 10) відповідачу ОСОБА_4 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по вул. Малицької, 20.

Таке рішення ОСОБА_3 міської ради не узгоджується з положеннями ст. 118 Земельного кодексу України, якими встановлено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, відповідно до ч. ч. 1, 2 якої громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

За змістом ч. ч. 6 та 7 цієї статті громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки) подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання.

Судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_4 звернувся до органу місцевого самоврядування з заявою про надання йому земельної ділянки із земель державної і комунальної власності для безоплатної приватизації, а не з заявою про надання дозволу на приватизацію земельної ділянки, землекористувачем якої він є.

Отже, в даному випадку формувалась нова земельна ділянка, яку просив надати йому у власність ОСОБА_4 і в силу ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України органу місцевого самоврядування слід було вирішувати питання про надання останньому дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а не технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, як це було зроблено ОСОБА_3 міською радою.

Такі ж положення містяться і в ст. 50 Закону України «Про землеустрій», відповідно до якої проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок.

Порядок складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року №677 затверджено Порядок розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, яким визначено механізм розроблення проектів землеустрою.

Таким чином, спірна земельна ділянка була приватизована відповідачем з порушенням порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, встановленого наведеними нормами матеріального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає правильним висновок суду, що державний акт, виданий ОСОБА_4 із порушенням норм законодавства України і приватизацією спірної земельної ділянки порушено право землекористування позивача.

Доводи апелянта про те, що позивачем не надано жодних доказів наявності записів у реєстрових книгах ОСОБА_3 міської ради щодо права користування землею попередніми співвласниками вищевказаного домоволодіння не заслуговують на увагу, оскільки при цьому апелянт сам посилається, що вимога про реєстрацію права користування земельною ділянкою в реєстрових книгах органу місцевого самоврядування встановлена тільки в Земельному кодексі УРСР в редакції 1970 року, а за даними генерального плану (схеми) присадибної ділянки по вул. Л.Українки, 89 за її землекористувачами обліковувалась площа 1613,80 кв. м вже станом на 1960 рік.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції в порушення вимог статті 360-7 ЦПК України щодо обов'язковості судових рішень Верховного Суду України не врахував правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 23.10.2013 року (справа №6-93цс13) і не звернув увагу на те, що позивачем рішення ОСОБА_3 міської ради, на підставі якого видано спірний державний акт, не оспорювалось і в судовому порядку не визнавалось незаконним, колегія суддів відхиляє, адже відповідно до вказаної правової позиції державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України. Однак, у вказаному висновку Верховного суду не зазначено, що визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку не може бути окремим способом поновлення порушеного права у судовому порядку.

З цього приводу Верховним Судом України висловлена правова позиція у справі №6-319цс15, відповідно до якої судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, повязаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Твердження апелянта про те, що доводи позивача про вилучення із його землекористування частини земельної ділянки є голослівними, спростовуються встановленими обставинами справи, а також схемою розміщення земельних ділянок, складеною ТОВ «Прикарпатський інформаційно-кадастровий центр» (а. с. 216-218), за даними якої площа перетину земельних ділянок гр. ОСОБА_4 та ОСОБА_2 становить 0,0202 га.

Сторони в судовому засіданні визнали правильність зображення місця розташування спірної земельної ділянки на схемах розміщення земельних ділянок, однак при цьому відповідач ОСОБА_4 заперечив правомірність права користування ОСОБА_2 спірною земельною ділянкою, вважав що ця земельна ділянка відноситься до земель запасу ОСОБА_3 міської ради.

Згідно копії кадастрового плану земельної ділянки ОСОБА_4 (а. с. 7, 77) з позивачем, як суміжним користувачем, межі земельної ділянки відповідача не погоджувалися.

З копії акту встановлення і погодження зовнішніх меж землекористування в натурі (а. с. 83) вбачається, що погодження меж із позивачем не відбувалося.

Наведене суперечить положенням ст. 198 Земельного кодексу України, якою визначено комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок, що становить кадастрову зйомку, яка відповідно до п. б ч. 2 цієї статті включає: погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами, що в свою чергу також підтверджує порушення прав позивача.

Матеріали справи не містять і даних про те, що проводилось вилучення (викуп) земельної ділянки в позивача при передачі ОСОБА_3 міською радою її у власність відповідачу ОСОБА_4, як це встановлено ст. 149 Земельного кодексу України 2001 року.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає правильним висновок суду про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції встановлено, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень ст. 308 ЦПК України підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 06 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: Л.В. Ясеновенко

ОСОБА_19