Провадження № 22-ц/780/3839/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 19 09.10.2017
УХВАЛА

Іменем України

09 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі :

Головуючого Мережко М.В.

Суддів Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.

Секретар Тимошевська С.І.

Розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи Приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області , ОСОБА_4 , Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визнання договору купівлі-продажу частини квартири недійсною.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів ,-

В с т а н о в и л а :

У листопаді 2016 року позивач звернувся із зазначеним позовом .

Свої вимоги обгрунтовував тим, що 20 липня 2016 року ним та відповідачем був підписаний договір купівлі-продажу частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Посилаючись на відсутність дозволу органу опіки та піклування на посвідчення вказаного правочину, оскільки оскаржуваним договором порушуються права їх спільної доньки ОСОБА_5, а також неможливість продажу частини квартири, що знаходиться у спільній власності без виділення часток в натурі, позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, який був підписаний 20 липня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі № 694.

Позивач зазначав , що спірний договір є фіктивним, а нотаріус вступила у змову з відповідачем. Перед підписанням договору неповнолітня ОСОБА_5 була знята з реєстраційного обліку без дозволу служби у справах дітей, що свідчить про порушення вимог Закону України «Про охорону дитинства», просив позов задовольнити.

Відповідач заперечуючи проти позову зазначала , що права дитини на користування житлом не були порушені, оскільки відразу ж після укладення договору їх донька була прописана за цією ж адресою, а згода служби у справах дітей під час зняття її з реєстраційного обліку не потрібна, оскільки була згода батьків на укладення договору .

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права , та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити . В апеляційній скарзі посилається на те , що судом неповно з»ясовані обставини, що мають значення для вирішення справи , висновки суду не відповідають обставинам справи , суд не взяв до уваги , що договір був укладений без попередньої згоди органів опіки та піклування , оскільки це стосується інтересів дітей в частини користування житлом , крім того позивач зазначив , що ніколи не був власником частини квартири .

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та

обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами , які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексо м.

Судом першої інстанції встановлено, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 січня 2013 року . Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від від 23 вересня 2016 року шлюб розірвано ( а.с. 6-7) .

Від спільного проживання сторони мають малолітню доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. ( а.с. 6)

Відповідно договору купівлі-продажу від 22 серпня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 придбали в ОСОБА_6 по 1/2 частині квартири( кожний) за адресою ; АДРЕСА_2 ( а.с. 8)

Відповідно до договору купівлі-продажу від 20 липня 2016 року , ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 1.2 частину квартири за адресою АДРЕСА_2 ( а.с. 9-10) .

Відповідно до п. 1.1 договору продавець зобовязується передати (продати) майно, зазначене в п. 1.2 цього договору, у власність покупця, а покупець зобовязується прийняти (купити) майно, і сплати за нього обговорену грошову суму.

Згідно із п. 1.2 договору, 1/2 (одна друга) частка у праві спільної часткової власності на квартиру № 61, що відчужується за даним договором, розташована за адресою: Київська область, місто Біла Церква, вулиця Вернадського, будинок № 4.

Продавець гарантує, що внаслідок цього договору права та законні інтереси малолітніх (неповнолітніх) дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваною частиною квартири не порушуються.

Згідно довідки про місце проживання та склад сімї, виданої 20 липня 2016 року центром надання адміністративних послуг, № 2595, в указаній вище квартирі зареєстрований ОСОБА_2 (п. 1.4 договору).

Пунктом 2.3 договору закріплено, що сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану частину квартири.

Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину та що у його тексті вказані всі істотні умови, які стосуються купівлі-продажу частини квартири (п. 5.2 договору).

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Правилами ч. 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України однією з засад цивільного законодавства є свобода договору.

Стаття 627 ЦК України передбачає, що сторони є вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до розяснень, які викладені в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України).

Згідно ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

За змістом ч. 1 ст. 363 ЦК України частка у праві спільної часткової власності переходить до набувача за договором з моменту укладення договору, якщо інше не встановлено домовленістю сторін. За змістом договору купівлі -продажу від 22 серпня 2014 року ОСОБА_2 є власником 1/2 частини квартири за адресою ; АДРЕСА_2 , тому твердження апелянта ,що він ніколи не був власником частини квартири не відповідають наявним в матеріалах справи доказам .

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В силу вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання.

З аналізу наведених норм вбачається, що батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування розпоряджатися майновими правами дітей.

Як встановлено судом першої інстанції, малолітня ОСОБА_5 , майнових прав щодо спірної квартири не мала , крім права користування , на час укладення договору у квартирі не була зареєстрована , натомість на наступний день після укладення договору була зареєстрована за місцем реєстрації матері ОСОБА_3. Дана обставина сторонами визнана . Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню ( ч. 1 ст. 61 ЦПК України).

Право користування житловим приміщенням малолітньої , відповідно до вимог

ст.29 ЦК України не є порушеним .

Позивач ОСОБА_2 вимог щодо захисту порушеного права малолітньої ОСОБА_5 не заявляв.

Доводи апеляційної скарги , що в тексті договору вказується «частина квартири», яка не виділена в натурі і лише в п 1.2 договору зазначено «1/2 частка», а тому лдоговір є недійсним з цих підстав , є безпідставними .

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції , відповідно до ст. 303 ЦПК України , колегія суддів вважає рішення законним та обґрунтованим, постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права , відповідає фактичним обставинам справи , доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317 , 319 ЦПК України , колегія суддів ,-

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді