Справа № 460/3291/16-ц
Провадження №2/460/427/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2017 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області

в складі: головуючого судді Карпин І.М.

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_1

позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Яворові в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа ОСОБА_5 про визнання кредитного договору недійсним,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним та договору іпотеки, укладеного з метою забезпечення кредитного зобовязання. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 25.04.2008 між ним та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір (споживчий кредит) №LVNYGA, за яким він отримав кредит в розмірі 50000 доларів США на придбання житлового будинку по вул. Маковея,42 в смт.Шкло Яворівського району Львівської області. В цей же день з метою забезпечення виконання зобовязання ОСОБА_2 по вказаному кредитному договору між ОСОБА_5 та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок по вул. Маковея,42 в смт.Шкло Яворівського району Львівської області. Вважає, що договір кредиту суперечить вимогам ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також вимогам розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, оскільки в ньому відсутні повна інформація про умови кредитування, орієнтована сукупна вартість кредиту та попередження про валютні ризики, які несе споживач . У звязку із зміною щомісячного платежу, про який позивача ОСОБА_2 письмово повідомлено не було та не надано нового детального графіку платежів, в кредитному договорі №LVNYGA не вказано сукупну вартість кредиту, вважає, що відповідач свідомо надав неповну інформацію про кредит. Також підтвердженням надання відвідачем недостовірної інформації є виписка з банку про погашення кредиту від 17.06.2016, у відповідності до якої залишки кредиту, розмір погашення відсотків, розміри погашення самого кредиту (тіла) за період з 2008-2016 р.р. не відповідають даним вказаних в додатку №2 до кредитного договору №LVNYGA від 25.04.2008. Визнання недійсним договору кредиту тягне визнання недійсним договору іпотеки, оскільки цей договір є похідним, тому просив позов задовольнити.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 позов підтримали, давши пояснення аналогічні доводам позовної заяви, просили позов задовольнити.

Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» в судовому засіданні ОСОБА_4 проти позову заперечив, давши пояснення аналогічні доводам зазначеним в поданих суду письмових запереченнях на позов, просив в позові відмовити.

Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання повторно не зявилася, однак подала заяву про розгляд справи у її відсутності.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 25.04.2008 між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір (споживчий кредит) №LVNYGA, за яким він отримав кредит в у розмірі 62480 доларів США на наступні цілі: 50000 доларів США на споживчі цілі, у розмірі 1500 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 360 доларів США страхування майна, 250 доларів США особисте страхування, а також у розмірі 10370 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 договору зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,08 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,96% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 7.2 даного договору. Невідємними додаткам до даного договору є Детальний опис загальної вартості кредиту, Графік погашення кредиту за кредитним договором №LVNYGA від 25.04.2008.

Також судом встановлено, що з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №LVNYGA між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки від 25.04.2008, посвідчений приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_6 за реєстровим № 1559, згідно якого ОСОБА_5 передала в іпотеку банку нерухоме майно, яке належить їй на праві приватної власності (житловий будинок, який знаходиться за адресою: Львівська область, смт.Шкло, вул.Маковея,42).

У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, сплата яких передбачена ст.1048 ЦК України.

Статтями 1047-1049, 1055, 1056-1 ЦК України передбачено обовязкову письмову форму договору, право кредитора на отримання процентів та обов'язок боржника повернути позику в строк та сплатити проценти.

Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Таким чином, коливання курсу іноземної валюти/валютні ризики стосуються обох сторін правочину, відтак Банк-кредитор будучи стороною цього ж правочину, відповідно до Постанови Національного банку України № 496 від 12.11.2003 року, не будучи суб'єктом, що встановлює курс іноземної валюти, не може порушити права другої сторони правочину за загальновідомої обставини - динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації в ту чи іншу сторону.

Згідно п. 3.8 Постанови Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

Судом встановлено, що згідно Анкети-заяви підписаної ОСОБА_2 21.04.2008 чітко вбачається, що позичальник повідомлений про переваги та недоліки пропонованих схем кредитування (зворот), що свідчить про виконання обов'язку банком щодо попередження про валютні ризики, в т.ч. з врахуванням тієї обставини, що за оспорюваним кредитним договором сторони погодили виключно валюту зобов'язання долари США та повернення саме отриманих доларів США без будь якої прив'язки до можливості здійснення даного повернення до валюти платежу, що відмінна від валюти зобов'язання.

Виконання своїх зобов'язань за кредитним договором тягне для ОСОБА_2 витрати абсолютно рівні сумі збитків для банку в разі невиконання відповідачем своїх кредитних зобов'язань. Тому співвідношення майнових інтересів сторін кредитного договору не змінилось у зв'язку з зазначеними позичальником валютними коливаннями/ризиками, що виключає підстави для визнання договору недійсним.

З врахуванням вищенаведеного наявні підстави стверджувати, що коливання курсу іноземної валюти/валютні ризики не можуть слугувати підставою для визнання правочину недійсним.

Суд не погоджується із доводами позивача про те, що оспорюваний кредитний договір не містить обовязкової інформації щодо детального розпису сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх попутних послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, виходячи із наступного.

Згідно п. 2 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час укладення договору) законодавець визначив, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача.

Пунктом 7.5 Кредитного договору передбачено, що детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у додатку №1 до цього Договору, в якому прописано суму кредиту, відсотки, винагороди, комісії .

В п. 8.1 оспорюваного кредитного договору сторони обумовили, що банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 25.04.2008 по 24.04.2025 року включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 62480 доларів США на наступні цілі: 50000 доларів США на споживчі цілі, у розмірі 1500 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 360 доларів США страхування майна, 250 доларів США особисте страхування, а також у розмірі 10370 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 договору зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,08 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,96% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 7.2 даного договору. Періодом сплати вважати період з 10 по 15 число кожного місяця.

Цим же пунктом договору сторони обумовили, щомісяця в період сплати позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) в сумі 675,02 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Таким чином, сторони визначили, що позичальник сплачує банку щомісячний платіж в розмірі 675,02 доларів США.

Інші витрати передбачені договором, а саме: відсотки за дострокове погашення кредиту встановлені в розмірі 0 % (п. 8.5 договору), при порушені позичальником зобовязань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15% від суми просроченої заборгованості по кредиту за кожний день просрочки, але не менше 1 гривні, однак чи настане таке порушення та в якій сумі сторонам договору станом на день укладення такого невідомо.

Що стосується орієнтовної сукупної вартості кредиту, то така обумовлюється перед укладенням кредитного договору згідно п. д ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час укладення договору).

З Анкети-заяви підписаної позичальником 21.04.2008 чітко вбачається, що ОСОБА_2 ознайомився і погодився з усіма умовами кредитування, про що свідчить підписання ним, зокрема кожного аркуша кредитного договору та Анкети-заяви позичальника у якій зазначено, що він ознайомився і згодний з умовами кредитування, які були надані йому у письмовій формі. Своїм підписом ОСОБА_2 підтвердив факт про надану йому повну інформацію про умови кредитування в Приватбанку, а саме: мету, для якої кредит може бути витрачений; форми його забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями позичальника; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які Позичальник має право, та відомості про те, від кого Позичальник може одержати докладнішу інформацію; переваги та наслідки пропонованих схем кредитування.

Отже, сторонами правочину на виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» погоджено детальний опис загальної вартості кредиту в кредитному договорі та орієнтовну сукупну вартість кредиту до укладення договору.

Що стосується зміни фіксованого щомісячного платежу, то такий змінено під час виконання кредитного договору, в даному спорі предметом дослідження є умови кредитного договору на момент укладення такого.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час укладення договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Судом встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови.

Верховний суд України висловив зазначену позицію в постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що кредитний договір №LVNYGA від 25.04.2008, укладений відповідно до норм чинного законодавства та є чинним, оскільки всі умови, які необхідно було узгодити сторони обумовили в договорі, тому відповідно до чинного законодавства всі необхідні положення передбачені в правочині.

За таких обставин суд не вбачає підстав для визнання кредитного договору №LVNYGA від 25.04.2008 недійсним, будь-яких самостійних підстав для визнання договору іпотеки недійсним позивачем не наведено, а тому в позові ОСОБА_2 слід відмовити за недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 209, 212, 215, 218 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

В позові ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа ОСОБА_5 про визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.М.Карпин