Апеляційний суд Житомирської області
Справа №285/1801/15-ц Головуючий у 1-й інст. Літвин О. О.
Категорія 5 Доповідач Косигіна Л. М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області

в складі: головуючої судді Косигіної Л.М.

суддів: Худякова А.М., Григорусь Н.І.

при секретарі Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання автомобіля спільною власністю, стягнення компенсації

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 15 березня 2017 року

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнювала (а.с. 109, 132-133 том 1), та остаточно просила:

- визнати автомобіль Opel Vivaro, 2006 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 випуску спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_2;

- стягнути з відповідача компенсацію вартості ? частини вищевказаного автомобіля в розмірі 82336 грн.

Зазначила, що з 01.03.2013 року до 15.04.2015 року перебувала з відповідачем у шлюбі, під час якого за спільні кошти вони придбали автомобіль Opel Vivaro, 2006 року, який був зареєстрований на ОСОБА_2 У подальшому їй стало відомо, що відповідач без її згоди продав даний автомобіль своєму батькові, при цьому, кошти на потреби сім'ї не були використані. За таких обставин, просила позов задовольнити.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 15 березня 2017 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення змінити в частині визначення розміру компенсації за автомобіль, стягнувши з нього на користь позивачки 12591 грн.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Статтею 63 СК України, встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.

Встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 01.03.2013 року по 15.04.2015 року (а.с. 4-5 том 1), під час якого 16.01.2014 року придбали автомобіль Opel Vivaro, 2006 року, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2. Згідно довідки-рахунку №635887 від 16.01.2014 року вартість автомобіля на час продажу становила 77500 грн. (а.с. 77 том 1). Даний автомобіль було оформлено на ОСОБА_2 17.01.2014 року (а.с. 31 том 1).

Під час апеляційного розгляду відповідач пояснив, що автомобіль купив за 9000 доларів США, що на той час було еквівалентно 72000 грн. Представник позивачки вказаних обставин не заперечувала.

13.02.2015 року ОСОБА_2 продав машину своєму батькові ОСОБА_3 (а.с. 31, 49 том 1). З довідки-рахунку №896786 від 13.02.2015 року вбачається, що вартість цього автомобіля на момент продажу становила 42500 грн. (а.с. 78 том 1). Однак, під час апеляційного розгляду відповідач зазначив, що автомобіль продав за 6500 доларів США за усною згодою дружини. Представник позивачки заперечила факт надання ОСОБА_1 згоди на продаж транспортного засобу. Щодо ціни продажу, зазначила, що позивачці не відомо, за скільки був проданий автомобіль, проте, вона погоджується з ціною 6500 доларів США.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя визначено ст. 65 СК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

При цьому, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 61 СК України) та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном (ст. 63 СК України).

Таким чином, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя ? частину вартості майна, яке відчужено в період зареєстрованого шлюбу між ними у тому випадку, зокрема, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби.

Вказане узгоджується із роз'ясненнями, викладеними у п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з якими у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Указані обставини мають бути встановлені судом за результатами належної оцінки тих доказів, які надані сторонами, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення і суд має оцінити належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 212 ЦПК України).

Звертаючись до суду позивачка вказувала, що вона не була обізнана про наміри ОСОБА_2 продати спірний автомобіль та не давала згоди на таке відчуження. Крім того, автомобіль продано в період, коли вони не підтримували шлюбні стосунки, оскільки між ними погіршилися відносини, у зв'язку з чим у березні 2015 року вона звернулася до суду з позовом про розлучення.

Доказів того, що позивачка надавала будь-яку згоду на продаж автомобіля та те, що кошти від відчуження транспортного засобу були використані в інтересах сім'ї, відповідачем не надано.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірний автомобіль був спільним майном подружжя та проданий ОСОБА_2 без згоди позивачки, кошти використані не в інтересах сім'ї, а відтак ОСОБА_1 має право на отримання компенсації вартості майна в розмірі ? частини.

Доводи апелянта про те, що під час придбання спірного автомобіля були використані кошти в сумі 6500 доларів США, які він позичив у батька (а.с. 134 том 1), та які були повернуті йому після продажу машини, є безпідставними.

Так, з рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 15.04.2015 року про розірвання шлюбу вбачається, що відповідач підтвердив, що «будь-яких боргів чи кредитних зобов'язань в інтересах сім'ї не укладалося, а майновий спір вирішать в іншому провадженні».

Отже, ОСОБА_2 зазначив, що ніяких кредитних зобов'язань в інтересах сім'ї не укладалося взагалі, а відтак, його твердження про те, що гроші на покупку машини йому дав батько, нічим не підтверджені. Крім того, нічим не доведено і тієї обставини, коли, на думку відповідача, борг був повернутий і за рахунок яких коштів. За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що розписка про отримання коштів у борг була складена з метою зменшення розміру компенсації, що підлягає стягненню на користь позивачки.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що визначаючи розмір компенсації суд припустився помилки, взявши до уваги висновок автотоварознавчої експертизи № 4001 від 25.09.2015 року, з якого вбачається, що вартість спірного транспортного засобу встановлена на дату проведення експертизи і складає 164672 грн. (а.с. 97-102 том 1). Оскільки автомобіль продано іншій особі у лютому 2015 року, тому станом на цей час дане майно перестало бути спільним майном подружжя і його вартість при визначенні компенсації повинна встановлюватися на день продажу майна, а не на день проведення експертизи чи розгляду справи.

ОСОБА_2 зазначив, що машину продав за 6500 доларів США, що на день укладення угоди становило 168470 грн. 25 коп. (курс 25,9185), а відтак вартість ? частини - 84235 грн. 13 коп. Проте, позивачка, двічі уточнюючи свої вимоги просила стягнути з ОСОБА_2 82336 грн. (а.с. 109, 132-133 том 1). Дана сума була стягнута судом, ОСОБА_1 з цим рішенням погодилася, апеляційну скаргу не подавала.

Враховуючи вищевикладене та положення ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку про необхідність залишення без змін рішення суду першої інстанції. Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують, підстав для його зміни немає.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 15 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча Судді