Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/3239/16-ц Головуючий у 1-й інст. Кузнєцов Д. В.
Категорія 43 Доповідач Товянська О. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого: судді Товянської О.В.

суддів: Гансецької І.А., Талько О.Б.

при секретарі: Кравчук Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Житомирської міської ради, Управління житлового господарства Житомирської міської ради, Департаменту реєстрації Житомирської міської ради, треті особи: ОСОБА_4, публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» про встановлення факту безперервного проживання у квартирі, визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації на оформлення свідоцтва про право власності на квартиру, скасування державної реєстрації права власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м. Житомира Житомирської області від 18 січня 2017 року,

встановила:

В лютому 2016р. ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом. Просили встановити факт їх безперервно проживання у кв.63 у м. Житомир, Бульвар Польський, 14, починаючи з часу вселення 25.01.1991р. по день звернення до суду, у т.ч. і при приватизації житла 14.03.1994р.; визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру, видане Відділом приватизації житлового фонду на ім'я ОСОБА_3; визнати недійсним і скасувати розпорядження Відділу приватизації житлового фонду №11470 від 14.03.1994р., на підставі якого було оформлено та видано свідоцтво на право власності на квартиру, скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 Зазначали, що 06.05.1978р. ОСОБА_1 зареєструвала шлюб із ОСОБА_3 Відповідно до ордера, виданого на сім'ю у складі 5-ти осіб, вони отримали спірну 4-кімнатну квартиру, вселилившись усією сімєю. Про факт приватизації спільної квартири без їх участі дізналися лише у вересні 2015р., коли на їх поштову адресу надійшла позовна заява ПАТ «ВіЕйБі Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Вважають, що їх право на участь в приватизації вказаної квартири порушено, оскільки вони також повинні були брати участь як члени сім'ї наймача, які постійно проживали в даній квартирі.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира Житомирської області від 18 січня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_2 просять рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначають, що факт їх безперервного проживання у спірній квартирі з 1991р. підтверджується актом КП «ВЖРЕП №6» від 23.12.2015р. і показами свідків.

Під час судового розгляду у справі в якості третьої особи було залучено ПАТ «ВіЕйБі Банк».

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як видно із матеріалів справи, ОСОБА_1 і ОСОБА_3 06 травня 1978р. зареєстрували шлюб. 25 січня 1991р. на підставі ордеру серії АЖ № 047617 ОСОБА_3 на склад сім'ї із 5-ти осіб: він - ОСОБА_3, дружина ОСОБА_1, доньки ОСОБА_5 і ОСОБА_4, теща ОСОБА_6 отримав квартиру АДРЕСА_1 (а.с.16,28). ОСОБА_6 померла 05.11.2003р. (а.с.72).

Судом встановлено і матеріалами справи доведено, що ОСОБА_3, як наймач, при зверненні до органу приватизації про передачу в приватну власність спірної квартири, разом із заявою подав довідку про склад сім'ї наймача, де зареєстрований у квартирі він був один, тобто право на приватизацію житла згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» мав тільки він, як наймач. Відповідно до розпорядження органу приватизації від 14 березня 1994р. за №11470 йому надано згоду на приватизацію спірного житла, 14 березня 1994р. він отримав свідоцтво на право власності на житло шляхом приватизації (а.с.22-24). 29.05.2008р. між ВАТ «ВіЕйБі Банк» ОСОБА_3 був укладений Іпотечний договір, за умовами якого він виступив майновим поручителем своєї доньки ОСОБА_4 за її кредитними зобовязаннями шляхом передачі в іпотеку спірної квартири (а.с.17-18).

Дійсно, із акту КП «ВЖРЕП №6» від 23.12.2015р. і показів свідків (сусідів) вбачається, що позивачі проживають у спірній квартирі із 1991 року по теперішній час (а.с.30).

Проте із довідок КП «ВЖРЕП №6» Житомирської міськради від 23.09.2016р. і 08.10.2016р. вбачається, що позивачі були зареєстровані у спірній квартирі не постійно, а із 22.11.1991р. по 24.09.1993р., 25.03.1994р. по 26.03.2002р., із 07.05.2004р. по день видачі довідки (а.с.149).

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з п.6 Постанови пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009р. №14 при ухваленні рішення суд відповідно до ст.212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог ст.ст.58,59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.3,ч.1 ст.15 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства, визначеним ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права повязано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином порушення, невизнання або оспорення субєктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні правовідносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав і обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ст.5 ЦК України).

Відповідно до ст.1, ч.1 ст.5, ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Згідно із ч.3 ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виходячи із аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами ст.ст.1,6,9,61 ЖК України, ст.17 ЦК УРСР 1963р. (ст.29 ЦК України), місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст.64 ЖК права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї.

Тобто місце проживання особи підтверджуються відміткою в паспорті про реєстрацію місця її проживання або перебування, а в разі відсутності зареєстрованого місця проживання може бути підтверджено відповідною довідкою житлово-експлуатаційної організації або органу місцевого самоврядування. Наявність або відсутність зареєстрованого місця проживання особи мають бути доведені в суді письмовими доказами та не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, в тому числі показаннями свідків.

Посилання позивачів, що вони були виписані зі спірної квартири поза їх волею та без їх відому не знайшло свого підтвердження. До компетентних органів з приводу підробки їх підписів або фальсифікації, зловживань посадових осіб відповідних органів, вони не звертались і ніяких клопотань з цього приводу ні суду першої, ні апеляційної інстанції не заявляли.

Позивачі не надали належних і допустимих доказів на підтвердження постійної реєстрації у спірній квартирі із 25 січня 1991р. по сьогоднішній день, у тому числі й на момент здійснення приватизації житла 14 березня 1994р. на підставі наведеного суд обґрунтовано відмовив у позові.

Судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях.

Підстави для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст.209,218,303,304,307,308,313-315,319,324,325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира Житомирської області від 18 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: