Справа № 357/1029/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2017 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Дмитренко А. М. ,

при секретарі - Боженко Т. В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Білій Церкві залі суду № 1 справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-я особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області, про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди батька,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 01.06.2012 року по 09.12.2014 року, під спільного проживання вони мають малолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з нею і знаходиться на її утриманні, відповідач проживає окремо, сплачує аліменти на утримання сина, однак безпідставно відмовляє їй у нотаріальному посвідчення дозволу на виїзд їхнього сина, з яким вона має намір поїхати до родичів в Росію, в гості до її матері, яка проживає в Італії. При цьому свою відмову відповідач нічим не обґрунтовує, вона ніколи не заперечувала щодо спілкування відповідача з сином, прийняття ним участі у вихованні сина. В інтересах дитини позивач просила суд надати дозвіл на виїзд за кордон протягом 2017-2020 років ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди батька ОСОБА_2.

В судовому засіданні позивач уточнила позовні вимоги та просила суд надати дозвіл на виїзд за кордон -до Італії без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 на період з травня 2017 року по вересень 2017 року включно.

Відповідач позов не визнав, категорично проти виїзду за кордон їхнього малолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2.

Представник Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області в судове засідання не з'явився, про час розгляду справи 3-я особа повідомлена належним чином, до суду надіслано клопотання Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради щодо розгляду справи без участі їх представника та вирішення спору з врахуванням інтересів дитини.

Заслухавши пояснення сторін, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, по справі встановлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 01.06.2012 року, який було розірвано за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09.12.2014 року у справі № 357/10650/14-ц 2/357/3400/14, що стверджується копією свідоцтва про шлюб та копією даного рішення суду, що набрало законної сили 30.12.2014 року.

Сторони мають малолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, що слідує з копії свідоцтва про народження дитини.

Судом встановлено, що після розлучення сторін їхній син ОСОБА_3 проживає з позивачем, відповідач проживає окремо, сплачує аліменти на утримання сина, приймає участь у його вихованні.

Цих обставин сторони не заперечували.

Позивач не має змоги оформити документи для виїзду за кордон сина ОСОБА_3, оскільки на це вона не може одержати згоду батька дитини - відповідача по справі, який щодо цього категорично заперечує.

При вирішенні цього спору суд виходить з наступного.

Так, за ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішуються батьками спільно.

Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції).

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред'явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону.

Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724), передбачено, що перетинання громадянами України державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю, якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну: в т.ч. проїзний документ дитини /п.2/.

Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4).

Як пояснила в суді позивач, вона з дітьми /у неї є ще двоє дітей від іншого шлюбу/ має змогу поїхати до Італії разом з матір'ю, яка перебуває у шлюбі з громадянином Італії, на даний час її мати пройшла курс лікування в лікарні Ізраїльської онкології «LISOD» та їде на реабілітацію до Італії, але відповідач категорично заперечує проти виїзду їхнього спільного сина ОСОБА_3, тоді як батько інших її дітей надав таку згоду.

Позивачем додано до матеріалів справи копію виписки із медичної карти її матері ОСОБА_6 /відповідач не заперечував, що це дійсно мати позивачки/; надано копії документів про шлюб її матері з громадянином Італії, який було зареєстровано 20.10.2011 року; копію закордонного паспорта на ім'я ОСОБА_6.

Тобто, позивач дійсно з дітьми має можливість поїхати до Італії, де проживає її мати.

Заперечуючи проти тимчасового виїзду сина ОСОБА_3 за кордон, відповідач нічим не обґрунтовує свої заперечення, він вважає, що позивач таким чином хоче вивезти дитину на постійне проживання за кордон, а тому він буде позбавлений можливості спілкуватися з своїм сином.

Але такі твердження відповідача є необґрунтованими та надуманими, оскільки судом вирішується питання щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

Отже, суд вважає за можливе надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон до Італії малолітньому сину сторін по справі ОСОБА_3 без згоди та супроводу відповідача як батька дитини на період з травня 2017 року по вересень 2017 року включно, оскільки доказів того, що це суперечить інтересам дитини, суду не надано.

Керуючись ст.33 Конституції України, ст. ст.155,157 СК України, ст. 313 ЦК України, Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМ України від 27.01.1995 року № 57 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724), ст.ст. 10, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України , суд-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон до Італії ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 на період з травня 2017 року по вересень 2017 року включно.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя А. М. Дмитренко