Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 311/3123/16-ц Головуючий у 1-й інстанції: Степаненко Ю.А.
Провадження № 22-ц/778/2842/17 Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого Полякова О.З.

Суддів Крилової О.В.

ОСОБА_2

при секретарі Волчановій І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 24 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського територіального округу Запорізької області ОСОБА_7, про визнання дарування житлового будинку недійсним та розподіл майна, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського територіального округу Запорізької області ОСОБА_7, про визнання дарування житлового будинку недійсним та розподіл майна.

В обґрунтування позову зазначала, що що в період з 18.02.1995 року по 22.10.2012 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 За час шлюбу, 26.07.2001 року, ними був придбаний житловий будинок, на підставі договору купівлі - продажу, який знаходиться за адресою: м. Василівка, вул. Софіївська (колишня Кірова), буд. № 136, Василівського району, Запорізької області.

В період з 2005 по 2007 рік, були побудовані ряд господарських будівель та був переобладнаний сам будинок.

Після розірвання шлюбу вона продовжувала проживати в спільному будинку, сплачувати комунальні послуги, робити поточний ремонт. Питання розподілу майна в судовому порядку вони не вирішували, оскільки домовились вирішити його мирним шляхом.

11 жовтня 2016 року, при зверненні до Державного реєстратора Василівського РДА, їй стало відомо, що 09.08.2016 року ОСОБА_3 подарував їх спільний будинок своєму батьку ОСОБА_4

Згідно звіту про незалежну оцінку майна від 18.10.2016 року, вартість всього будинку складає 236 842,00 грн.

Враховуючи вищевикладене просила суд визнати договір дарування від 09.08.2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 недійсним; здійснити поділ майна подружжя та виділити у її власність 1/2 (ідеальну ) частину будинку, який знаходиться за адресою: м. Василівка, вул. Софіївська, буд. № 136, Василівського району, Запорізької області; стягнути з відповідачів на її користь судові витрати.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 24 травня 2017 року позов задоволено частково.

Визнано договір дарування житлового будинку №136 по вул. Софіївська в м. Василівка Запорізької області, укладений 09.08.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_7недійсним.

Розділено житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами №136 по вул. Софіївська в м.Василівка Запорізької області, між ОСОБА_6 та ОСОБА_3

Виділено у власність ОСОБА_6 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами №136 по вул. Софіївська в м. Василівка Запорізької області.

Виділено у власність ОСОБА_3 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами №136 по вул. Софіївська в м. Василівка Запорізької області.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 витрати по оплаті звіту про незалежну оцінку майна 1000 грн., витрати на правову допомогу в сумі 3700 грн. та судовий збір в сумі 2011,01 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави в судовий збір у розмірі 1184,21 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3, ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін,якщо визнає,що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_6 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 18.02.1995 року по 22.10.2012 року, що підтверджується рішенням Василівського районного суду Запорізької області, витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб.

Від шлюбу мають доньку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час шлюбу було придбано житловий будинок ,а саме 26.07.2001 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 було укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку №136 по вул. Софіївська (Кірова) в м.Василівка Запорізької області, копія якого є в справі.

07.08.2001 року цей Договір було зареєстровано в КП «Василівське районне бюро технічної інвентаризації», що підтверджується реєстраційним посвідченням, копія якого є в справі.

Факт перенайменування вул.Кірова в вул.Софіївську підтверджується довідкою Василівської міської ради, яка є в справі.

Відповідно до ст.22 КпШС України (який діяв на час придбання житлового будинку), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Зазначена норма узгоджується зі ст.60 СК України, який діє на час виникнення та існування даного спору, яка передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина 1); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина 2) (частина 2).

При цьому, відповідно до ст.. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст.. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина 1); розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (частина 2).

Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина 1); розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом (частина 2).

Суд першої інстанції розглянувши справу ,правомірно прийшов до висновку, що житловий будинок №136 по вул. Софіївська (Кірова) в м.Василівка Запорізької області, який придбаний 26.07.2001 року, тобто, в період шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_3, має правовий статус - спільної сумісної власності, незважаючи на те, що їх шлюб розірвано, що покупцем у ньому зазначений тільки ОСОБА_3, а отже, вони є його співвласниками.

Також правомірно ,районним судом визначено, що спірний будинок було придбано ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на спільні кошти. Переобладнання, ремонт, реконструкція будинку та будівництво господарських будівель, також здійснювалася ними разом, на спільні кошти. Крім того, вони прикладали до цього також свої фізичні зусилля. Зазначені факти підтверджуються поясненнями свідків, банківськими виписками, квитанціями, Договорами.

Належні та допустимі докази, у розумінні ст..ст.59,60 ЦПК України ,яки б свідчили ,що будинок був придбаний на особисті кошти відповідача ОСОБА_3 у справі відсутні.

Позивач та відповідач , як співвласники вказаного житла, мають право, відповідно до ст.41 Конституції України, ст.ст.317, 319,321 ЦК України, володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, їх право приватної власності є непорушним та охороняється державою, вони не можуть бути протиправно позбавлені цього права чи обмежені у його здійсненні.

В зазначеному будинку з 2001 року зареєстровані: ОСОБА_6 та ОСОБА_3, однак, з грудня 2011 року в ньому позивачка проживає одна, що підтверджується Актом обстеження матеріально-побутових умов проживання, копією паспортів позивачки та ОСОБА_3, довідкою про склад сімї, які є в справі.

09.08.2016 року ОСОБА_3 подарував житловий будинок №136 по вул. Софіївська в м.Василівка Запорізької області, який є спільною сумісною власністю його та позивачки, своєму батьку - ОСОБА_4. Цей договір був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_7 за № 3267 та зареєстрований 09.08.2016 року у Державному реєстрі речових прав нам нерухоме майно.

Відповідно до вимог ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до вимог ч.2 ст.719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до вимог ст.722 ЦК України, право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Своєї згоди на укладення цього договору позивачка не надавала, про укладення договору її не повідомляли.

Окрім цього, як вбачається з заяви ОСОБА_3 - приватному нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_7, ним було приховано факт того, що нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя ,і зазначено, що житловий будинок №136 по вул. Софіївська в м.Василівка Запорізької області є його особистою власністю, що особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на відчужуваний житловий будинок (його частку), у тому числі й відповідно до статей 65, 74, 97 СК України, немає і наданий нотаріусу паспорт, у якому були відсутні відмітки щодо укладення та розірвання шлюбу з позивачкою.

Відповідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Суд першої інстанції зробив правомірний висновок, що договір дарування, укладений 09.08.2016 року, за яким ОСОБА_3 подарував житловий будинок №136 по вул. Софіївська в м.Василівка Запорізької області, який є спільною сумісною власністю його та позивачки, своєму батьку - ОСОБА_4 посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_7 за № 3267 та зареєстрований 09.08.2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, є недійсним, оскільки укладений в порушення вимог закону, без отримання згоди позивачки, яка є співвласником цього житла.

Стаття 330 ЦК України чітко розмежовує випадки, в яких адекватним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто, якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, тоді ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. У разі, якщо набувач, який набув майно за недійсним правочином, в подальшому відчужив таке майно іншій особі, слід заявляти віндикаційний позов.

Правомірно визначено судом , що за оспорюваним правочином договору дарування, житловий будинок фактично у власність до обдарованого не перейшов, у ньому продовжує проживати позивачка, а тому виходячи з принципів законності та справедливості, суд правильно задовольнив позов шляхом визнання договору дарування житлового будинку недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Стаття 70 СК України передбачає, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина 1); при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї (частина 2); за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (частина 3). Аналогічні положення містяться в статті 372 ЦК України.

Районним судом вірно встановлено, що житловий будинок №136 по вул. Софіївська в м.Василівка Запорізької області, має правовий статус спільної сумісної власності, і тому можливо розділити цей житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, виділивши у власність кожного з них по 1/2 частині.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Трирічний строк позовної давності до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, обчислюється з моменту коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності другим із співвласників. У звязку з цим, позовна давність не розпочинається, якщо після розірвання шлюбу права того, хто залишив свою частку у спільному майні за попереднім місцем проживання, не вимагаючи його поділу, не будуть порушені колишнім дружиною чи колишнім чоловіком.

За матеріалами справи ОСОБА_6 дізналася про порушення своїх прав, як співвласника житлового будинку, який є предметом даного спору, другим співвласником ОСОБА_3, 11 жовтня 2016 року, коли отримала у Державного реєстратора Василівського РДА Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, копія якої є в справі. Зазначений факт підтверджується самою Інформаційною довідкою, яка містить дату її отримання 11.10.2016 року, поясненнями позивачки, свідків.

З 2001 року та по теперішній час позивачка зареєстрована та проживає у вказаному житловому будинку, відповідачі не заперечували того факту, що не повідомляли позивачку про намір та факт укладення оспорюваного договору ,що свідчить про те, що нею не пропущено строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.

Доводи апеляційної скарги про те, що житловий будинок за договором дарування є новим обєктом нерухомості на підставі Декларації по готовність обєкту в експлуатацію, виданий Державною архітектурно будівельною інспекцією у Запорізькій області від 29.06.2016 року є недоречними, так як вказана Декларація не є правовстановлюючим документом, і право приватної власності на житловий будинок за відповідачем було закріплено саме за договором купівлі-продажу від 26.07.2001 року.

У відповідності до вимог ст..88 ЦПК України судом першої інстанції обґрунтовано стягнуті з відповідача фактично понесені та документально підтверджені судові витрати позивачки.

На підставі вищенаведеного,судова колегія вважає,що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права,які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст.307,308,317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 24 травня 2017 року у цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: