Справа №461/4980/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2017 року Галицький районний суд м.Львова

у складі: головуючого судді Волоско І.Р.,

секретар Мисько С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа державний нотаріус П'ятої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним та витребування майна, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, вимоги якого уточнила у ході розгляду справи, та просить визнати недійсним договір дарування квартири від 17.11.2015 року, посвідчений державним нотаріусом Пятої львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, за яким дарувальник ОСОБА_1 подарувала, а обдаровувана ОСОБА_2 прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1, яка складається із двох житлових кімнат та кухні, житловою площею 18,9 м.кв., загальна площа квартири становить 32,1 кв.м. з коморою у підвалі пл. 9,8 м.кв., із приведенням сторін договору у попередній стан; витребувати на користь ОСОБА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 ? ідеальну частку квартири АДРЕСА_2, отриману за договором дарування від 22.12.2015 року, посвідченого держаним нотаріусом Пятої львівської державної нотаріальної контори, за яким ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_5 прийняв у дар ? частку зазначеної квартири. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 16.10.2015 року Пятою Львівською державною нотаріальною конторою, набула право власності на квартиру АДРЕСА_3. 17.11.2015 року нею було вчинено цивільно-правову угоду - правочин, посвідчений державним нотаріусом Пятої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, на підставі якої вказана квартира перейшла у власність відповідача у справі - ОСОБА_2. Зазначає, що являється одинокою особою, а спірна квартира є її єдиним житлом, право власності на яке набуте в порядку спадкування по смерті дочки ОСОБА_6, із котрою вона проживала до смерті доньки 06.10.2013 року. Донька хворіла шизофренією протягом 27 років та з 1990 року періодично перебувала на стаціонарному лікуванні у Львівській обласній психіатричній лікарні; із 1999 року їй було встановлено 2-гу групу інвалідності. 1975 року померла рідна сестра позивачки, 1980 року померла їхня мати, у 1987 році - рідний брат, у 1990 році батько, у 2000 році внаслідок онкологічного захворювання помер чоловік позивачки ОСОБА_7. Від 2006 року не має відомостей про сина ОСОБА_8, котрий влаштувався кухарем на одне із суден у м. Севастополі. Вказує, що в неї загострилося гіпертонічне захворювання, яке діагностовано як гіпертонія 2-го ступеня, та в 2007 році лімфостаз нижніх кінцівок. Із 1995 року перебуває на обліку у Львівському психоневрологічному диспансері. Фактично не виходить із депресивного стану. Враховуючи різке погіршення незадовільного стану здоровя, відсутність достатнього матеріального забезпечення, викликали у неї думку про потребу в опікуні. З відповідачем ОСОБА_2 знайома із 2006 року, оскільки та періодично приходила до ОСОБА_1 та за плату допомагала у прибиранні квартири та пранні речей. Маючи потребу у догляді та матеріальній підтримці, погодилась на угоду запропоновану ОСОБА_2, котра пообіцяла підтримку та повноцінний догляд взамін на переписання на неї квартири. За змістом домовленості напередодні укладення оспорюваного правочину було погоджено, що відповідач мала надавати їй щомісячно допомогу у спосіб забезпечення за нею догляду, придбання ліків, оплати за комунальні послуги і таке інше, за що позивачка передавала квартиру у власність відповідача. За домовленістю ОСОБА_1 залишалася проживати у квартирі, а після її смерті відповідач вільно могла нею розпорядитися. Зазначає, що не мала сумніву в тому, що між ними буде укладено договір довічного її утримання відповідачем ОСОБА_2 Будь-якого іншого правочину стосовно свого єдиного житла вона не мала наміру укладати. В нотаріальній конторі під час укладення правочину їй пояснили та вона зрозуміла, що квартира переходить безоплатно у власність відповідача натомість остання їй надає щомісячну підтримку до смерті і вона залишається довічно проживати у квартирі. При цьому, їй не було вручено примірника договору. Протягом перших місяців після укладення договору ОСОБА_2 підтримувала її морально, вносила частину сум, нарахованих за використання газу, інколи давала кошти на оплату комунальних послуг, приносила у невеликій кількості продукти. Наприкінці 2015 року відповідачка стала проживати у спірній квартирі. У 2016 році відношення відповідачки до неї змінилося, оскільки та стала пропонувати поселення її брата. Згодом ОСОБА_2 перестала допомагати позивачці. У квітні 2017 року звернулася до Пятої Львівської державної нотаріальної контори про надання інформації стосовно договору від 17.11.2015 року, та 27.04.2017 року за №1340/01-16 отримала відповідь про те, що 17.11.2015 року за реєстровим №3-2094 був посвідчений договір дарування квартири на імя ОСОБА_2, а договір від її імені довічного утримання нотаріальна контора не посвідчувала. Укладення договору дарування на користь сторонньої особи лише з обумовленням права її проживання у квартирі не є в її інтересах, як особи похилого віку, котра залишилась самотня, з рядом важких хвороб, без достатнього матеріального утримання, з незначною пенсією та потребою у матеріальній підтримці, догляді й постійному підтримуючому лікуванні. З огляду на зазначене вказує, що при укладенні договору допустила помилку щодо природи договору, тому такий договір повинен бути визнаний судом недійсним. Відповідно до заяви позивачки в пор. ст. 31 ЦПК України від 09.10.2017 р., в подальшому вона дізналася, що вже через місяць після укладення з нею договору, а саме 22.12.2015 року, відповідачка ОСОБА_2 ? частку спірної квартири відчужила шляхом дарування ОСОБА_5, про що свідчить відповідна інформаційна довідка, згідно якої 22.12.2015 року Пятою львівською державною нотаріальною конторою був посвідчений договір дарування ? ідеальної частки квартири №5 в будинку №23 на вулиці Шептицьких в м. Львові. За таких обставин слід витребувати в ОСОБА_5 на користь позивачки ? квартири, яку останній набув за безвідплатним договором у відповідача ОСОБА_2, котра не мала права на відчуження з огляду на набуття нею права на це майно за договором, укладеним із позивачем внаслідок помилки. Відтак, з огляду на зазначене, просить задоволити позов повністю.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та представник позивача - адвокат ОСОБА_9 позов підтримали у повному обсязі із підстав, викладених у фабулі позовної заяви. Просили позов задоволити повністю.

Відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх представник - адвокат ОСОБА_10 у судовому засіданні проти позову заперечили із підстав, викладених у письмових запереченнях на позовну заяву. Зазначили, що 17.11.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири, посвідчений державним нотаріусом Пятої Львівської Державної нотаріальної контори ОСОБА_11, за яким дарувальник ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_12 прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1, що складається із двох житлових кімнат та кухні, житловою площею 18,9 кв.м., загальна площа квартири становить 32,1 кв.м. з коморою у підвалі пл. 9,8 кв.м. Ознайомившись із матеріалами уточненого позову вважає, що позивачем одночасно заявлено первісно негаторний позов, котрий доповнено віндикаційним позовом. Вказує, що одночасне предявлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (позову власника, позбавленого володіння майном, про витребування майна від його володільця) та негаторного позову про визнання правочину недійсним із застосуванням реституції (позову про захист права від порушень, не повязаних із позбавленням володіння), тобто одночасне застосування статей 216 і 388 ЦК України, є помилковим, оскільки віндикаційний та негаторний позови вважаються взаємовиключними. Разом із тим, вважає викладені у позовній заяві доводи необґрунтованими й безпідставними, а позовні вимоги такими, що не підлягають до задоволення з огляду на наступне. ОСОБА_2 познайомилася із позивачкою ОСОБА_1 відбулось 2006 року. У 2000 році помер чоловік позивачки ОСОБА_7, проте разом вони не проживали, оскільки були розлучені із 1986 року. Позивачка та відповідачка проживали недалеко одна від одної, дочка ОСОБА_1 хворіла шизофренією та потребувала постійного догляду і допомоги. Тому ОСОБА_2 добровільно й безоплатно систематично прибирала у квартирі, купала хвору дочку, виносила сміття, переодягала та прала одяг. До сьогодні відвідує та доглядає за могилою ОСОБА_6, оскільки позивачці достовірно невідомо, де похована її донька. ОСОБА_2 матеріально та морально підтримувала ОСОБА_1, їхні відносини переросли у родинні, поєднуючи спільні інтереси, побут, бюджет. Квартира АДРЕСА_4 належала на праві власності дочці позивачки ОСОБА_6 З огляду на необізнаність ОСОБА_1 у процедурі оформлення спадщини та відсутність у неї необхідних на те фінансів, 04.09.2015 року ОСОБА_1 оформила на імя ОСОБА_2 довіреність, якою уповноважила її подавати й отримувати заяви, довідки та інші документи, розписуватись, сплачувати необхідні платежі, повязані із оформленням документів. Таким чином, оформленням спадщини після смерті ОСОБА_6 займалась ОСОБА_2, котра звернулась за допомогою до брата свого покійного чоловіка ОСОБА_3. Беручи до уваги зазначені обставини, позивачка ОСОБА_1 в розмові зазначала, що хоче подарувати ОСОБА_2 квартиру, щоб така не дісталась державі, котра їй нічого не дала. Зазначає, що укладення договору дарування квартири відповідало інтересам позивачки, її волевиявлення було свідомим, вільним і відповідало внутрішній волі, умови договору були розяснені нотаріусом, були зрозумілими і відповідали реальній домовленості сторін. Даний договір дарування не приховував іншого правочину і був спрямований на реальне настання наслідків, які були обумовлені у ньому. З огляду на фінансову допомогу ОСОБА_3 в оформленні спадщини, 22.12.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування ? частки квартири АДРЕСА_5, посвідчений державним нотаріусом Пятої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 Після укладення договору дарування ОСОБА_2 остаточно поселилась та зареєструвала свої постійне місце проживання у спірній квартирі, спільно проживаючи разом із ОСОБА_1 однією сімєю, повязаною спільним побутом та бюджетом, зробила ремонт, переоформила на себе усі комунальні платежі та здійснювала їх оплату, продовжувала прибирати у квартирі, доглядати й готувати для ОСОБА_1 й себе. На підтвердження довірливих та фактично родинних стосунків із позивачкою вказує на заповіт від 27.12.2016 року, згідно якого ОСОБА_1 на випадок своєї смерті заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, ОСОБА_2 Зазначає, що позивачці було достовірно відомо, який правочин вона вчиняє; зміст даного правочину було розяснено державним нотаріусом у приміщенні Пятої державної нотаріальної контори; волевиявлення позивачки було вільним і відповідало її внутрішній волі та вимогам чинності правочину. Також звертає увагу, що у своїх поясненнях позивач не вказала, які істотні умови договору довічного утримання були узгоджені сторонами. Зауважує, що за станом здоров'я в період укладення договору дарування позивач не потребувала догляду та сторонньої допомоги, незважаючи на її вік, самостійно писала й читала, гуляла без сторонньої допомоги. Подарована квартира справді є єдиним житлом позивача, проте згідно договору дарування від 17.11.2015 року позивачу залишено право пожиттєвого проживання у вищезазначеній квартирі, а обдарований проти цього не заперечує. Зазначила, що наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача (постанова Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі №6-3104цс16). У даному випадку майно, а саме квартири АДРЕСА_5 вибуло від ОСОБА_1 за її волею, вона знала й розуміла різницю між договором дарування, заповітом і договором довічного утримання. Відтак, просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник третьої особи Пятої Львівської державної нотаріальної контори - ОСОБА_13 у судовому засіданні проти позову заперечив. Зазначив, що посвідчення оспорюваного договору дарування квартири АДРЕСА_5 від 17.11.2015 року здійснене у відповідності до вимог Закону України «Про нотаріат», «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, «Правил ведення нотаріального діловодства», затверджених наказом Міністерства юстиції України від 22.12.2010 року №3253/5, Розяснення Міністерства юстиції України від 16.03.2011 року «Договір дарування», «Положення про Пяту львівську державну нотаріальну контору», «Функціональних обовязків нотаріуса Пятої Львівської державної нотаріальної контори», затверджених наказом №928/К від 28.10.2015 року в.о. начальника Головного територіального управління юстиції у Львівській області, за присутності Дарувальника ОСОБА_1 у приміщенні Пятої Львівської державної нотаріальної контори, дійсних її намірів і волевиявлення укласти саме договір дарування, розуміння нею значення, умов та правових наслідків указаного договору, особистого/власноручного поставлення нею підпису у графі «Підписи» у двох примірниках оригіналу зазначеного Договору дарування квартири та реєстрі нотаріальних дій. Дарувальником вказаний договір був прочитаний особисто, окрім того, текст такого їй було зачитано нотаріусом. Також державним нотаріусом було розяснено Дарувальнику зміст даного правочину та зазначених у ньому статей ЦК України. Відтак, просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що даний позов задоволенню не підлягає, виходячи із наступних підстав.

Судом установлено, що 04.09.2015 року ОСОБА_1 видано на імя ОСОБА_2 довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_14 та зареєстровану в реєстрі за №257, якою довіритель уповноважила повірену представляти її інтереси в ЛКП «Айзберг» та будь-яких інших установах, підприємствах та організаціях, незалежно від їх підпорядкування і форм власності з питань отримання будь-яких документів на її імя.

17 листопада 2015 року між ОСОБА_1 («Дарувальник») та ОСОБА_2 («Обдаровувана») було укладено договір дарування квартири, посвідчений державним нотаріусом Пятої львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за №3-2094, за яким Дарувальник ОСОБА_1 подарувала, а Обдаровувана ОСОБА_2 прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1, яка в цілому складається із двох житлових кімнат та кухні, житловою площею 18,9 кв.м., загальна площа квартири 32,1 кв.м., комора в підвалі пл. 9,8 кв.м.

22 грудня 2015 року між ОСОБА_2 («Дарувальник») та ОСОБА_3 («Обдаровуваний») було укладено договір дарування частки квартири, посвідчений державним нотаріусом Пятої львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за №3-2388, за яким Дарувальник подарувала, а Обдаровуваний прийняв у дар ? частку квартиру АДРЕСА_1, яка в цілому складається із двох житлових кімнат та кухні, житловою площею 18,9 кв.м., загальна площа квартири 32,1 кв.м., комора в підвалі пл. 9,8 кв.м.

07.12.2016 року державним нотаріусом Пятої львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №3-2324 заповіт, згідно з яким ОСОБА_1 на випадок своєї смерті заповідала все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що мало б належати їй на момент її смерті і на що б вона за законом мала право, ОСОБА_2.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати у майбутньому іншій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (п. 1 ст. 717 ЦК України).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат», посвідчення правочинів (договорів) віднесено до нотаріальних дій, що вчиняють нотаріуси.

Згідно п. 2 гл. 1 розд. І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 (далі - Порядок), нотаріальні дії вчиняються у приміщенні державної нотаріальної контори.

Відповідно до вимог гл. 3 розд. І зазначеного Порядку, при вчиненні нотаріальної дії нотаріус установлює особу, що звернулась за вчиненням нотаріальної дії (п. 1). Встановлення особи здійснюється нотаріусом за документами, передбаченими Законом (п. 2).У разі якщо за фізичну особу, яка внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати правочин і заяву або інший документ підписує інша фізична особа, нотаріус установлює особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього (п. 6).

В силу вимог гл. 4 розд. І вказаного Порядку, дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону, що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз'яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз'яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії (п. 1). У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов'язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою (п. 2).

Згідно вимог гл. 6 розд. І Порядку, нотаріус зобов'язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії (п. 1). Нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину (п. 2). Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони (п. 3). Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині (п. 4).

Суд вважає, що посвідчення договору дарування квартири АДРЕСА_5 від 17.11.2015 року здійснене у відповідності до вимог Закону України «Про нотаріат», «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, «Правил ведення нотаріального діловодства», затверджених наказом Міністерства юстиції України від 22.12.2010 року №3253/5, Розяснення Міністерства юстиції України від 16.03.2011 року «Договір дарування», за присутності Дарувальника ОСОБА_1 у приміщенні Пятої Львівської державної нотаріальної контори, дійсних її намірів і волевиявлення укласти саме договір дарування, розуміння нею значення, умов та правових наслідків указаного договору, особистого/власноручного поставлення ОСОБА_1 підпису у графі «Підписи» у двох примірниках оригіналу зазначеного договору дарування квартири та реєстрі нотаріальних дій. Згідно пояснень представника держнотконтори, дарувальником вказаний договір був прочитаний особисто, окрім того, текст такого їй було зачитано нотаріусом; також державним нотаріусом було розяснено дарувальнику зміст даного правочину та зазначених у ньому статей ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до ч. ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України), є однією з вимог, необхідних для чинності правочину. Таким чином відсутність вільного вираження внутрішньої волі особи є підставою для визнання недійсним правочину.

Волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складання правочину; бажання настання наслідків, що обумовлені правочином; можливість ознайомитися зі змістом складено правочину; підписання правочину. Всі ці складові становлять повноцінний вияв волевиявлення особи.

За змістом ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Із розяснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа, на підтвердження своїх вимог по визнання правочину недійсним, повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом помилки, є саме помилка в природі правочину, а не помилка в розрахунку одержання користі від правочину.

Із матеріалів справи слідує, що обставини, на котрі покликається позивачка не існували на момент вчинення правочину, а виникли після укладення такого чи стосуються її можливих розрахунків одержання користі від укладеного правочину.

Крім цього, сторона, яка посилається на ст. 229 ЦК України, як на підставу для визнання договору дарування недійсним, повинна довести, що фактично укладено інший правочин і досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, і що вона помилково вважала один правочин за інший, тобто допустила істотну помилку - помилку в природі правочину.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договори дарування належать до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов'язань матеріального характеру.

Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь яку дію майнового чи немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ст. 774 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Позивачем не зазначено конкретних умов домовленостей між нею та відповідачем, котрі б визначали саме договір довічного утримання, а не договір дарування.

Позивачем належним чином не доведено тієї обставини, що не відбулося фактичної передачі квартири (майнових прав на квартиру) згідно умов договору дарування, не доведено, що вона дійсно не мала на меті безоплатної передачі квартири у власність відповідача. Натомість, обставинами переоформлення угод про використання й оплату житлово-комунальних послуг на імя відповідача, укладення із відповідачем договору доручення та видачі довіреності на її імя, оформлення згаданого заповіту, - вказані твердження позивача повною мірою спростовуються. ОСОБА_1 не доведено відсутності у неї волевиявлення на безоплатну передачу у власність відповідача належної їй квартири. Позивачем не доведено її захворювання тяжкою хворобою чи інших обставин та наявності пропозиції відповідача щодо надання у звязку з цим допомоги за умови переоформлення на неї квартири.

На переконання суду, укладаючи зазначений договір дарування квартири, сторони договору мали повну уяву про предмет договору та досягли згоди щодо всіх істотних умов, а твердження позивачки, про те, що вона помилялася щодо правової природи правочину, оскільки мала намір укласти договір довічного утримання, є її особистим баченням, сформованим за певний період часу після укладення вказаного правочину.

Позивачкою, всупереч вимогам норм цивільно-процесуального закону, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які вона покликається у позовній заяві, як на підстави для задоволення позову; відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що укладаючи договір дарування обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховували іншу волю учасників цієї угоди, враховуючи, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, твердження позивачки є необґрунтованими та спростовуються дійсними істотними обставинами справи.

Згідно Розяснення Міністерства юстиції України від 16.03.2011 року «Договір дарування» розяснено серед прав дарувальника вчинення на користь третьої особи (передати грошову суму чи інше майно у власність, сплачувати грошову ренту, надати право довічного користування дарунком чи його частиною, не пред'являти вимог до третьої особи про виселення тощо).

Ч. 2 ст. 717 ЦК України вказує, що договір, який установлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Тому право дарувальника на проживання у відчужуваному житлі може визнаватися зустрічним наданням у разі, якщо сама передача майна в дарунок поставлена у залежність від цього надання. У такому разі вказаний договір не буде вважатися даруванням. Але якщо в договорі міститься вказівка на його безвідплатність, то право дарувальника на проживання у відчужуваній нерухомості може являтися елементом іншого договору (договору про встановлення сервітуту), що не є при цьому зустрічним наданням. Сторони можуть укладати договори, в яких є елементи різних договорів, передбачених чинним законодавством (змішані договори). У такому випадку має місце ситуація, коли в одному договорі містяться елементи двох договорів. Тому цей правочин не суперечить вимогам закону, і право власності за ним має бути зареєстроване.

Згідно тексту договору дарування квартири від 17.11.2015 року, «сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому Дарувальник не має права вимагати від Обдаровуваної вчинення на її користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру», при цьому, «Дарувальник ОСОБА_1 залишає за собою право по життєвого проживання у вищезазначеній квартирі, а Обдаровувана не заперечує», відтак,передача квартири в дарунок не поставлена у залежність від надання проживання у відчужуваному житлі, не являється зустрічним наданням.

Таким чином, зясувавши характер, суть та підстави заявлених позивачем вимог, норми права, якими вони регулюються, давши належну правову оцінку зібраним у справі доказам та поясненням сторін у їх сукупності, суд приходить до переконання про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, тому підстав для задоволення позову не вбачає.

Керуючись ст.ст. 10, 58. 59, 60, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 215, 216, 316-319, 321, 328, 330, 386, 387, 388 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в:

в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа державний нотаріус П'ятої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним та витребування майна - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення

Суддя І.Р.Волоско.