АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Пікуль А.А., Гаращенка Д.Р.

секретар: Пузикова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5, Головного управління державної казначейської служби України в м. Києві на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Генеральної прокуратури України, Київської місцевої прокуратури № 10, Головного слідчого управління фінансових розслідувань Державної Фіскальної Служби України, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2017 року ОСОБА_5 звернулася з позовом до Генеральної прокуратури України, Київської місцевої прокуратури №10, Головного Слідчого Управління фінансових розслідувань ДФС України, Державної Казначейської Служби України, Головного управління Державної Казначейської Служби України у місті Києві про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. На обґрунтування позовних вимог зазначала, що постановою старшого слідчого з ОВС Головного слідчого управління ДПС України від 04 жовтня 2011 року відносно неї було порушено кримінальну справу за ознаками вчинення злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191 та ч. 2 ст. 366 КК України, та в той же день затримано як підозрювану у вчиненні вказаних злочинів, про що складено відповідний протокол затримання підозрюваного у вчиненні злочину від 04 жовтня 2011 року. Згідно з постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2011 року їй було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в подальшому постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 березня 2013 року було змінено на підписку про невиїзд із звільненням з під варти в залі суду. Постановою старшого прокурора прокуратури Шевченківського району м. Києва від 16 вересня 2014 року кримінальне провадження за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України відносно неї було закрито у зв'язку з відсутністю в діяннях складу кримінальних правопорушень та вирішено питання щодо скасування арешту належного їй рухомого та нерухомого майна, а також скасовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Внаслідок неправомірних дій Головного слідчого управління фінансових розслідувань ДФС України, Київської місцевої прокуратури №10, Генеральної прокуратури України щодо звинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України, а також застосування до неї запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою та підписки про невиїзд, їй завдано моральну шкоду, оскільки, незаконне перебування під слідством в період з 04 жовтня 2011 року по 16 вересня 2014 року, з яких 17 місяців 12 днів - утримання під вартою в Київському СІЗО, завдало їй значних душевних страждань, які виразилися, зокрема, в погіршенні стану здоров'я, руйнуванні професійних планів, а також в негативному впливі на честь, гідність та ділову репутацію, призвело до порушення нормальних її життєвих та соціальних зв'язків, адже обвинувачення у вчиненні злочину негативно вплинуло на стан здоров'я її матері, яка через сильні хвилювання отримала інфаркт головного мозку, внаслідок чого настала смерть останньої. Посилаючись на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», з урахуванням тривалості душевних страждань, яких вона зазнала внаслідок перебування під слідством в період з 04 жовтня 2011 року по 16 вересня 2014 року, просила суд стягнути з Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на її користь 3 000 000,00 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 вересня 2017 року позов ОСОБА_5 до Генеральної прокуратури України, Київської місцевої прокуратури № 10, Головного Слідчого Управління фінансових розслідувань ДФС України, Державної Казначейської Служби України, Головного управління Державної Казначейської Служби України у місті Києві, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління Державної Казначейської Служби України у місті Києві за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_5 115 200,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, ОСОБА_5, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, подала апеляційну скаргу. Просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Зазначала, що в порушення роз'яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд першої інстанції не урахував всіх обставин та не надав належної правової оцінки характеру та обсягу страждань, яких вона зазнала, зокрема, тому, що внаслідок затримання, тримання під вартою та тривалого періоду перебування під слідством, було втрачено професійні, соціальні, життєві стосунки, які неможливо буде відновити у майбутньому.

Не погоджуючись із рішенням суду, Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві також подало апеляційну скаргу. Просило скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та відмовити у цій частині повністю. Посилається на те, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та неправильно застосовано норм матеріального і процесуального права. Звертає увагу на те, що, відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади. А відтак стягнення відповідної шкоди у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_5 має здійснюватися з державного бюджету України через Державну казначейську службу України, а не з Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві шляхом списання з рахунку призначеного для відшкодування шкоди.

У судовому засіданні ОСОБА_5 та її представники просили задовольнити її апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, а апеляційну скаргу Головного управління державного казначейства України у м. Києві відхилити, посилаючись на її безпідставність.

Представник Головного управління державного казначейства України у м. Києві просив задовольнити подану ним апеляційну скаргу, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Представники Генеральної прокуратури України та Київської місцевої прокуратури № 10 просили апеляційні скарги відхилити, вважали, що спір судом вирішений правильно.

Представники Державної казначейської служби України та Головного Слідчого Управління фінансових розслідувань ДФС України у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать зворотні повідомлення про вручення поштових відправлень, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою старшого слідчого з ОВС Головного слідчого управління ДПС України від 04.10.2011 р. відносно ОСОБА_5 було порушено кримінальну справу за ознаками вчинення злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191 та ч. 2 ст. 366 КК України, а саму ОСОБА_5 в той же день було затримано як підозрювану у вчиненні вказаних злочинів, про що складено відповідний протокол затримання підозрюваного у вчиненні злочину від 04.10.2011 р.

Згідно з постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 07.10.2011 р. ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту та тримання в Київському СІЗО, який в подальшому постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 04.03.2013 р. було змінено на підписку про невиїзд із звільненням ОСОБА_5 в залі суду.

Постановою старшого прокурора прокуратури Шевченківського району м.Києва від 16.09.2014 року кримінальне провадження за ознаками вчинення ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України було закрито у зв'язку з відсутністю в діянні складу кримінальних правопорушень та вирішено питання щодо скасування арешту належного ОСОБА_5 рухомого та нерухомого майна, а також скасування запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд.

Суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходив з мінімального розміру заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування (3 200,00 грн.) за кожен місяць перебування позивача під слідством та судом.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції в повному обсязі.

За змістом ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

У статті 23 ЦК України наведено визначення моральної шкоди, у який спосіб вона відшкодовується, та з урахуванням яких обставин і вимог визначається розмір грошового відшкодування моральної шкоди.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції згідно з положеннями ч. 3 ст. 13 «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» виходив із мінімального розміру заробітної плати, що діяв на час розгляду справи.

На думку колегії, визначений судом розмір відшкодування не в повній мірі відповідає принципу справедливості та розумності, не відповідає обставинам справи та дійсному розміру завданої моральної шкоди.

Законом встановлено мінімальний розмір відшкодування, з якого має виходити суд, разом з тим суд не позбавлений можливості збільшити цей розмір ураховуючи обставини справи.

Згідно з ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Особливість моральної шкоди полягає в тому, що вона має немайновий характер та може полягати у фізичному болі та/або стражданнях фізичної особи, а також інших негативних наслідках немайнового характеру, які було спричинено внаслідок приниження честі, гідності фізичної особи та ділової репутації фізичної та юридичної особи, а також інших протиправних діянь.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 перебувала під слідством та судом з 04.10.2011 р. по 16.09.2014 р., тобто 35 повних місяців.

Згідно протоколу затримання підозрюваного у вчиненні злочину від 04.10.2011 р. ОСОБА_5 була затримана в порядку ст. 115 КПК України.

Відповідно до постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 07.10.2011 р. ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 04.03.2013 р. підсудній ОСОБА_5 змінено міру запобіжного заходу з тримання під вартою на підписку про невиїзд.

Тобто, позивачка, перебувала під вартою у Київському СІЗО 17 місяців та ще протягом 18 повних місяців до неї було застосовано міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

За змістом ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також урахування інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_5 є жінкою та перебувала під вартою півтора роки, при цьому маючи малолітнього сина, хворого на діабет, та непрацездатних батьків - ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які потребували її допомоги та нагляду, крім того, невдовзі після звільнення позивачки з під варти її матір померла. Під час перебування під вартою, позивачка сама хворіла, неодноразово зверталась за медичною допомогою, про що в матеріалах справи є відповідні докази. Тривале перебування під вартою та слідством мало наслідком утрату нею соціальних зв'язків.

Враховуючи вказані обставини, виходячи із засад справедливості та розумності, а також усталеної практики Європейського суду з прав людини з приводу відшкодування шкоди унаслідок незаконного тримання під вартою, колегія суддів вважає, що за час тримання під вартою моральна шкода має бути обрахована в розмірі чотирьох розмірів мінімальної заробітної плати за місяць, за інший період незаконного перебування під слідством колегія суддів вважає за можливе визначити розмір відшкодування, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць.

Відповідно, розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_5, має складати 275 200,00 грн. ((3 200 х 4 х 17) + (3 200,00 х 18)), що буде становити, на думку суду, достатньо-справедливу сатисфакцію за отриману позивачем моральну шкоду.

Також, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві щодо безпідставного стягнення шкоди за його рахунок.

Згідно п.п. 1 п. 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 р. № 845, казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

Згідно п.п. 3 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 р. № 215, казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законом порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

З наведеного вбачається, що безспірне списання коштів державного бюджету на підставі рішення суду здійснюється саме Державною казначейською службою України.

Зазначеного суд першої інстанції не урахував, а відтак помилко стягнув на користь позивачки моральну шкоду з Головного управління Державної Казначейської Служби України у місті Києві за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

При цьому, колегія суддів враховує, що позивачкою було визначено відповідачем в справі також і Державну казначейську службу України.

Відтак, враховуючи законність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_5, суд мав зазначити про стягнення завданої позивачці моральної шкоди з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України.

В частині наявності підстав для відшкодування за рахунок Держави України моральної шкоди на користь позивачки рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 вересня 2017 року сторонами не оскаржене.

Таким чином, вказане рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_5 та стягнення з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь позивачки у відшкодування моральної шкоди 275 200, 00 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України , колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Головного управління державної казначейської служби України в м. Києві задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 вересня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_5 275 200, 00 грн. (двісті сімдесят п'ять тисяч двісті грн.) на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 26 грудня 2017 року.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко А.А. Пікуль