РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

04 жовтня 2017р. Хортицький районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Мурашової Н.А.

при секретарі Чалій Т.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що 23.01.2017р. між ним та відповідачем шляхом складання розписки був укладений договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від нього в борг гроші в сумі 1500 доларів США, що на момент подання позову еквівалентно 38622,60грн., які зобовязувався повернути в строк до 24.02.2017р. Однак до теперішнього часу відповідач добровільно суму боргу не повернув, у звязку з чим він вимушений звернутися до суду з цим позовом.

Просить стягнути з відповідача суму боргу за договором позики в розмірі 38622,60грн., інфляційні витрати у звязку з неповерненням боргу в розмірі 2278,73грн., 3% річних в розмірі 612,67грн. та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640,00грн.

Позивач в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує повністю, просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує.

Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача.

Відповідач в судове засідання не прибув за невідомими причинами, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем проживання, заяви про розгляд справи у його відсутність не подав.

Суд, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим відповідно до ст.224 ЦПК України провести заочний розгляд справи у відсутність відповідача.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню за такими підставами.

Відповідно до ст.11,14 ЦК України цивільні права та обовязки виникають, зокрема, із договорів. Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Зі змісту ст.3,6,627,629 ЦК України вбачається, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог ст.525-526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Правові наслідки порушення зобовязання передбачені ст. 611 ЦК України.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу (ч.1 ст.1050 ЦК України).

Суд встановив, що 23.01.2017р. між сторонами був укладений договір позики, відповідно до якого відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі 1500 доларів США, які зобовязувався повернути в строк до 24.02.2017р.

Факт укладання такого договору підтверджується наданою суду розпискою позичальника ОСОБА_2 (арк.7).

Крім того, суд враховує, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальника.

Саме така правова позиція викладена в постанові ВСУ від 18.09.2013р. №6-63цс13, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування усіма судами.

Таким чином, суд встановив, що договір позики є укладеним і відповідно створює для відповідача обовязок повернути позику в обумовлений сторонами строк до 24.02.2017р.

В той же час, судом встановлено, що до теперішнього часу відповідач ОСОБА_2 добровільно суму боргу не повернув.

Даний факт підтверджується оригіналом розписки від 23.01.2017р., який наданий суду позивачем і на якому відсутній напис про повернення боргу.

Відповідно до ст.545 ЦК України наявність боргового документу у кредитора, тобто позивача ОСОБА_1, свідчить про факт невиконання відповідачем ОСОБА_2 своїх зобовязань за вищевказаним договором позики.

Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Зясувавши повно, всебічно та обєктивно обставини даної справи, надані сторонами докази на підтвердження своїх доводів та заперечень, проаналізувавши вищевикладені вимоги діючого законодавства, суд вважає встановленим та доведеним, що відповідач в порушення вимог діючого законодавства та умов укладеного договору позики не виконав свого обовязку щодо повернення суми позики в обумовлений сторонами строк, чим порушив законні права позивача, які підлягають судовому захисту шляхом стягнення з відповідача суми боргу.

При цьому, суд виходить з того, що сума боргу визначена позивачем на власний розсуд в національній валюті гривні, що не суперечить вимогам ст.533 ЦК України, згідно з якою зобовязання має бути виконано в гривні, а сторони можуть передбачити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Отже, розглядаючи справу в межах заявлених вимог на підставі ст.11 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі38622,60грн.

Також, у звязку з прострочення сплати суми боргу, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, розглядаючи справу в межах заявлених вимог, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних від простроченої суми. Вказані вимоги ґрунтуються на вимогах закону. При цьому, суд враховує, що інший розмір процентів сторонами в укладеному договорі позики не встановлений.

При здійсненні розрахунку 3% річних суд виходить з того, що сторонами був визначений строк повернення позики 24.02.2017р. У встановлений строк відповідач суму боргу не повернув, тому період прострочки сплати суму боргу слід рахувати з 25.02.2017р. по 04.09.2017р.(дата, визначена позивачем в межах заявлених позовних вимог) і він становить 192 дні.

Розмір 3% річних, які підлягають стягненню, становить: 38 622,58грн. : 100% х 3% :365дн. х 192дн. = 609,50грн.

Розрахунок 3% річних, який наданий позивачем, суд вважає невірним і не приймає його при постановленні даного рішення.

Вирішуючи питання про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, суд виходить з того, що інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується зростанням цін на товари і послуги. Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін, який відображає зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення, невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні.

Застосування до простроченої суми грошового зобов'язання встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за своєю правовою природою є відшкодуванням збитків, завданих кредитору внаслідок знецінювання його грошових коштів у зв'язку зі зростанням загального рівня цін на товари і послуги протягом певного періоду часу.

Відповідно дост.192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим для приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця гривня. Іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Судом встановлено, що за умовами укладеного між сторонами договору отримана відповідачем сума позики була визначена в іноземній валюті 1500 доларів США, і саме цю суму в цій валюті він зобовязувався повернути позивачу.

Таким чином, укладаючи вказаний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладання договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане, оскільки діючим законодавством України не закріплена незмінність курсу гривні до іноземних валют.

Разом з тим, позивач звернувся до суду з позовом, в якому заявив вимогу про стягнення суми боргу за договором позики, визначивши її на власний розсуд в еквіваленті до національної валюти - гривні за офіційним курсом НБУ на певну дату (за доданим розрахунком позивача станом на 10.07.2016р.), що не суперечить вимогам діючого законодавства, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, повязаних зі знеціненням боргу, визначеного в еквіваленті до іноземної валюти.

Тому підстав для компенсації збитків позивача від прострочення повернення суми боргу, визначеного в договорі в іноземній валюті, за рахунок інфляційних втрат на підставі ч.2 ст.625 ЦК України суд не знаходить. В цій частині позовних вимог суд вважає необхідним відмовити.

На підставі вищевикладеного,позов слід задовольнити частково.

Відповідно до ст.88 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640,00грн.

Керуючись ст.3,6,11,14,15,16,525,526,530,545,610,611,625,627,629,1046-1051 ЦК України, ст.3,4,10,11,57-61,88,212-215 ЦПК України,суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, 17.05.1976р.н., РНОКПП НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, 22.11.1976р.н., РНОКПП НОМЕР_2, заборгованість за договором позики від 23.01.2017р. в сумі 38622,58грн. 3% річних в сумі 609,50грн. та в рахунок повернення судових витрат по сплаті судового збору в сумі 640,00грн., усього 39 872,08грн. (тридцять девять тисяч вісімсот сімдесят дві гривні 08 копійок).

В іншій частині вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення, особами, які приймали участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення, - в той же строк з моменту отримання копії рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою, поданою відповідачем протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Н.А. Мурашова