АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6235/17 Справа № 205/8894/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргуМаксименко ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 липня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи Дніпропетровська міська рада, Друга дніпропетровська державна нотаріальна контора, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, про усунення від права на спадкування, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування, мотивуючи тим, що ОСОБА_4 ухилявся від надання допомоги спадкодавцю ОСОБА_5, яка через тяжку хворобу перебувала у безпорадному стані.

Зазначала, що допомогу, яку повинен був надавати ОСОБА_4 ОСОБА_5, вона надавала сама, проживаючи разом з нею з 2005 року у спірній квартирі.

Вказувала, що 06 липня 2008 року ОСОБА_5 померла, у звязку з чим вона понесла повністю усі витрати на її поховання.

Посилаючись на те, що 02 квітня 1997 року ОСОБА_5 склала заповіт на імя ОСОБА_4, розраховуючи на те, що він буде її доглядати та піклуватися про неї, чого останнім зроблено не було через відсутність взаєморозуміння, а тому просила суд ухвалити рішення, яким усунути від права на спадкування за заповітом ОСОБА_4 квартири №86 у м.Дніпропетровську по проспекту Калініна, будинок 74.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 липня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового про задоволення її позову, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_6 підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі та просили її задовольнити з підстав, які в ній викладені.

Представник ОСОБА_4 ОСОБА_7 та представник Дніпровської міської ради в судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 не визнали і просили залишити її без задоволення.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 06 серпня 2008 року померла ОСОБА_5 (а.с.64).

Померлій ОСОБА_5 належала квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07 червня 1996 року.

За життя, а саме 02 квітня 1998 року, ОСОБА_5 склала нотаріально посвідчений заповіт, яким все своє майно, де б воно не було та з чого б не складалося, заповіла ОСОБА_4 (а.с.4).

Залишаючи позовні вимоги ОСОБА_3 без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 за заповітом, а тому положення ч.5 ст.1224 ЦК України не можуть бути застосовані до даних правовідносин, та усунення ОСОБА_4 не може вплинути на пов'язані зі спадкуванням права та обов'язки ОСОБА_3, оскільки остання не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 ні за заповітом, ні за законом.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно з ч.5 ст.1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.6 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення породжує пов'язані зі спадкуванням права та обов'язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України.

Виходячи із наведених норм та розяснень Верховного Суду України, для усунення спадкоємця від спадкування необхідно встановити факт ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцю. Тобто ухилення має бути повязане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обовязок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій для цього. Крім того, суд має встановити, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкодавця за умови у отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну або фізичну змогу надавати таку допомогу.

Тобто для задоволення позову у справі необхідна сукупність обстави: ухилення особи від надання спадкоємцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця у безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настання наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Колегія суддів наголошує на тому, що відповідач є спадкоємцем за заповітом (а.с.4), а не за законом, заповіт є чинним, а отже його не може бути усунено від права на спадкування саме за заповітом.

Крім того, позивач не є спадкоємцем за законом, яка має право на обовязкову частку у спадщині, а вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути предявлена особою, для якої таке усунення породжує повязані зі спадкуванням права та обовязки.

У звязку з наведеним доводи апеляційної скарги стосовно того, що відповідач залишив ОСОБА_5 у безпорадному стані та є негідним спадкоємцем не можуть слугувати підставою для задоволення позову.

Посилання апеляційної скарги на сумісне проживання разом із спадкодавцем у спірній квартирі з 2005 року також не дає право на спадкування цієї квартири, оскільки навіть у разі проживання право на спадщину вона не отримує так як право на спадщину має особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом).

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обовязки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенні, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_8