22-ц/775/556/2017(м)
Головуючий у 1-й інстанції Хараджа Н.В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

Іменем України

10 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді Гаврилової Г.Л.

суддів Попової С.А., Лопатіної М.Ю.

за участю секретаря Сидельніковій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Комунального комерційного підприємства «Маріупольтепломережа», ОСОБА_3 міської ради про визнання договірних зобовязань, їх припинення, розірвання та визнання недійсними, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 червня 2017 року

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом, уточненим в ході розгляду справи, вказуючи, що він є власником квартири АДРЕСА_1, в якій зареєстрований та проживав до серпня 2015 року. З цього часу він проживає за іншою адресою, проте відповідач продовжує нараховувати за місцем його реєстрації платежі за поставлену теплову енергію, якою він фактично не користується, та стягує з нього заборгованість у судовому порядку. У свою чергу, на його звернення ККП « Маріупольтепломережа» відмовляє у припиненні подачі теплової енергії у квартиру та не відключає її від системи центрального опалення. Письмовий договір про надання послуг по центральному опаленню та поставки гарячої води між сторонами не укладався, проте відносини щодо надання вказаних послуг між сторонами фактично існують на підставі ст.ст. 712,714 ЦК України. Оскільки він не бажає користуватись послугами , які йому не потрібні, просить визнати сторони у цивільній справі такими, що перебувають у договірних відносинах на поставку енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу; припинити починаючи з 21.07.2015 р. (з моменту звернення позивача до відповідача за припиненням поставок теплової енергії), проте не менше ніж з 10.08.2016 р. (з моменту звернення позивача в суд з позовом у цивільній справі № 263/10023 / 16-ц) зобовязання фактично існуюче між сторонами в порядку, передбаченому ст.ст.712,714 ЦК України з постачання гарячої води та теплової енергії; розірвати дані зобов'язання щодо надання послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води, починаючи з 21.07. 2015 г. (від дня звернення ОСОБА_2 із заявою до ККП «МТС»), проте не пізніше ніж з 10.08.2016 р. (з дня звернення ОСОБА_2 в суд по цивільній справі № 263/10023/16-ц); визнати недійсним зобов'язання здійснюване в формі договору про надання послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води, що має місце між ККП «Маріупольтепломережа» та ОСОБА_2, починаючи з 21.07.2015 р. (з дня звернення ОСОБА_2 із заявою до ККП «Маріупольтепломережа»), проте не пізніше, ніж з 10.08.2016 р. (з дня звернення ОСОБА_2 в суд по цивільній справі № 263/10023/16-ц ); судові витрати по справі покласти на відповідача.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 червня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ККП «Маріупольтепломережа», ОСОБА_3 міської ради про визнання договірних зобовязань, їх припинення, розірвання та визнання недійсними, відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права,подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 червня 2017 року скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимогу у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник зазначає, що судом першої інстанції не в повному обсязі враховані докази по справі, оцінка доказів судом є помилковою та не послідовною. Зазначає, що судом не була надана правова оцінка, або надано невірна правова оцінка обставинам, які мають значення для вирішення спору, а саме: ККП «Маріупольтепломережа» при ОСОБА_3 міській раді здійснює діяльність по наданню тепла та гарячої води саме через приєднану мережу в порядку ст.ст.712,714 ЦК України та ніякої другої спеціальної норми цивільного законодавства діяльність ККП «Маріупольтепломережа» не регулюється; ніяких обґрунтованих цивільним законодавством доводів проти позовних вимог відповідач ККП « Маріупольтепломережа» не навів; обставини, встановлені рішенням суду по цивільній справі, не підлягають доказуванню знову, але це не виключає задоволення інших позовних вимог у іншій цивільній справі з урахуванням встановлених раніше судовим рішенням обставин.

Відповідно до положень ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутності представника відповідача ОСОБА_3 міської ради, який про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином та надав письмову заяву про слухання справи за його відсутність. (том 2 а.с.135-136)

Заслухавши суддю - доповідача, доводи позивача та його представника ОСОБА_4,які просили задовольнити апеляційну скаргу, судове рішення скасувати, визнати наявність договірних відносин позивача з ККП « Маріупольтепломержа» у порядку ст. 712,714 ЦК України, а за цим - припинити їх шляхом розірвання, заслухавши представника відповідача ККП «Маріупольтепломержа» ОСОБА_5,який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником квартири № 5, яка розташована в будинку № 78 по вулиці Італійської у місті Маріуполі та зареєстрований за даною адресою.

Згідно акту від 02 серпня 2016 року, складеного ЖКП «Жилкомплекс», ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2, в якій зареєстрований, проте в якій не мешкає.

Відповідно до довідки за №345 від 12 жовтня 2016 року, виданої КСН «Меотида», ОСОБА_2 фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.36 том1).

Судом також встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 грудня 2016 року було відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Комунального комерційного підприємства «Маріупольтепломережа» про визнання дій відповідача щодо відмови йому у відключенні квартири АДРЕСА_2 від централізованого водопостачання неправомірними та про зобовязання відповідача відключити квартиру АДРЕСА_2 від централізованого водопостачання (припинити подачу теплової енергії у вищевказану квартиру). ( том 1 а.с. 111-112)

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 07 лютого 2017 року за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 грудня 2016 року було залишено без змін.( а.с. 113-114 том 1)

При вирішенні даного спору, судом було встановлено, що у позивача відсутні документи, визначені у пунктах 2.1 та 2.2 Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4, який регулює процедуру відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання, та чинним законодавством передбачено можливість відключення від мереж центрального опалення та гарячого водопостачання цілих будинків, а не окремих квартир в цих будинках.

Заявляючи позовні вимоги про визнання договірних зобовязань між позивачем та ККП «Маріупольтепломережа», ОСОБА_2 стверджує, що письмового договору про надання комунальних послуг між сторонами не укладено, однак в судовому порядку з позивача ККП «Маріупольтепломережа» вимагає кошти на сплату комунальних послуг, які він не бажає отримувати, оскільки не проживає за місцем своєї реєстрації. А тому просив суд визнати сторони такими, що перебували у договірних відносинах на поставку енергетичними ті іншими ресурсами через приєднану мережу. Встановлення даного факту йому необхідно для подальшого оскарження даного предмету спору шляхом припинення даного зобовязання, його розірвання та визнання недійсним.

Перевіряючи апеляційні вимоги стосовно позовних вимог про визнання сторін такими, що перебували у договірних відносинах на поставку енергетичними ті іншими ресурсами через приєднану мережу, судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 1875 - IV від 24 червня 2004 року ) визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Водночас ч. 1 ст. 19 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Статті 20, 21 цього Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2009 р. № 933)

Однак за положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Серед способів захисту, передбачених ст. 16 ЦК України, не зазначено такого способу захисту, як установлення правовідносин.

Разом з тим виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов'язків (ст. ст. 3, 6, 12 - 15, 20 ЦК України, ст. ст. 3-5 ЦПК України) можна дійти висновку про те, що в разі невизнання виконавцем послуг право споживача на укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, який відповідає вимогам типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставіп. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії.

Отже у справі, що переглядається , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову в обраний позивачем спосіб захисту.

Крім того, представник відповідача ККП « Маріупольтепломережа» не заперечує, що між сторонами склались відносини щодо постачання теплової енергії, що регулюються , зокрема, и ст.714 ЦК України, як загальної норми, що регулює відносини,крім іншого, між теплопостачальною організацією, балансоутритмувачем та кінцевим споживачем.

У свою чергу, відповідно до статті 1, 3 ЦПК України, завданням суду є захист лише порушених,невизнаних або оспорюваних прав , свобод чи інтересів кожної особи.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги щодо припинення та розірвання договірних відносин щодо теплового постачання , судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобовязання передбачено Главою 50 ЦК України та судом встановлено, що жодні з перелічених та передбачених діючим законодавством підстав припинення зобовязання ( ст. 599-609 ЦК України) ,в ході розгляду справи встановлені не були.

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Як на підставу розірвання договору ,позивач посилається на обставини, згідно яких відповідач надає йому послуги, якими він не користується та не бажає отримувати.

Разом з цим, відповідно до статті 41 Конституції України та ст. 319 ЦК України власність зобовязує.

Опалювальна система квартири позивача взаємоповязана з внутрішньобудинковою системою ЦО усього будинку, отже позивач має нести тягар по її утриманню.

Процедура відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання регулюється Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року N 4.

Питання щодо правомірності відмови ОСОБА_2Ю від відключення від мереж централізованого опалення було предметом розгляду суду, за наслідком чого рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 26 грудня 2016 року було відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ККП «Маріупольтепломережа» про визнання дій відповідача щодо відмови йому у відключенні квартири АДРЕСА_2 від централізованого теплопостачання неправомірними та про зобовязання відповідача відключити квартиру АДРЕСА_2 від централізованого теплопостачання (припинити подачу теплової енергії у вищевказану квартиру).

Отже, правових підстав, для розірвання договору на теплопостачання у квартирі власника, яка є знаходиться у багатоповерховому будинку, без згоди всіх споживачів будинку від зазначених послуг, не має.

Згідно з вимогами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно ст. 215 ЦПК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-94цс13 однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог щодо визнання договору недійсним, суд першої інстанції правомірно виходив с того, що будь-яка з підстав, передбачена ст.ст. 203, 215 ЦК України, позивачем не доведена та в судовому засіданні не встановлена.

Отже, переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія погоджується з висновками суду щодо відмови у задоволенні позову у повному обсязі , а доводи апеляційної скарги про порушення норм матеріального права є безпідставними.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, та є безумовною підставою для скасування рішення у справі не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання чинності безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді Гаврилова Г.Л.

ОСОБА_6

ОСОБА_7