Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Бердянського міжрайонного прокурора Запорізької області в інтересах держави до Бердянської міської ради, ОСОБА_4, реєстраційної служби Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, третя особа - Державна інспекція сільського господарства у Запорізькій області, про визнання незаконним та скасування рішення Бердянської міської ради, визнання недійсним договору оренди землі, повернення земельної ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Запорізької області від

08 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року Бердянський міжрайонний прокурор Запорізької області, звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що Бердянською міською радою при прийнятті рішення від 31 травня 2013 року №33 «Про передачу в оренду земельних ділянок», а саме в частині п. 19 рішення, та в подальшому при укладенні 20 вересня 2013 року договору оренди землі порушено положення ст. ст. 79, 79-1, 123, 124 ЗК України, ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації».

Зазначеним пунктом рішення Бердянської міськради затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передано в короткострокову оренду ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,1575 га, яка розташована по АДРЕСА_1, для створення озеленених територій загального користування.

За результатами проведеного геодезичного дослідження встановлено, що за затвердженою документацією змінено межі земельної ділянки, яка орендувалась ОСОБА_4 на підставі договору оренди землі від 26 жовтня 2010 року та фактично сформовано нову земельну ділянку, яка відноситься до земель рекреаційного призначення, без розробленого проекту землеустрою щодо її відведення та без проведення обов'язкової державної експертизи.

Беручи до уваги зазначене, позивач просив: визнати незаконним та скасувати п. 19 рішення Бердянської міської ради Запорізької області від

31 травня 2013 року № 33 «Про передачу в оренду земельних ділянок»; визнати недійсним договір оренди землі від 20 вересня 2013 року, укладений між Бердянською міською радою та ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,1575 га, зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10 січня 2014 року; скасувати рішення державного реєстратора № 9940468 від 15 січня 2014 року про державну реєстрацію договору оренди землі від 20 вересня 2013 року між Бердянською міською радою та ОСОБА_4; зобов'язати ОСОБА_4 повернути територіальній громаді м. Бердянська в особі Бердянської міської ради земельну ділянку вартістю 682 863 грн 86 коп., площею 0,1575 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від

10 вересня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 08 грудня

2015 року рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнано незаконним та скасовано п. 19 рішення Бердянської міської ради Запорізької області від 31 травня 2013 року № 33 «Про передачу в оренду земельних ділянок».

Визнано недійсним договір оренди землі від 20 вересня 2013 року, укладений між Бердянською міською радою та ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,1575 га, зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10 січня 2014 року.

Зобов'язано ОСОБА_4 повернути територіальній громаді

м. Бердянська в особі Бердянської міської ради земельну ділянку вартістю 682 863 грн 86 коп., площею 0,1575 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено за їх необґрунтованістю.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних у кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірна земельна ділянка була надана ОСОБА_4 в оренду на підставі договору оренди від 26 жовтня 2010 року, який прокурором не оскаржувався. При цьому при прийнятті Бердянською міською радою оскаржуваного рішення від 31 травня 2013 року ОСОБА_4 було передано в оренду ту ж саму земельну ділянку, а тому не потрібно було проводити землевпорядну експертизу. Присвоєння такій земельні ділянці іншого кадастрового номеру відбулось в результаті помилки, допущеної розробниками програмного забезпечення Національної кадастрової карти.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що при наданні ОСОБА_4 в оренду спірної земельної ділянки змінено конфігурацію і розташування межових знаків земельної ділянки, яка була передана йому в оренду за договором від 26 жовтня 2010 року, чим фактично сформовано нову земельну ділянку та передано її в користування за відсутності розробленого проекту землеустрою щодо її відведення. При цьому судом було зазначено про те, що прокурором не було пропущено строку позовної давності, оскільки з позовом він звертався в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та без пропуску встановленого

15-денного строку.

Даний висновок суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам та вимогам закону.

Частиною 1 ст.122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно з ч. 1 ст. 186 ЗК України схеми землеустрою і техніко-економічні обґрунтування використання та охорони земель села, селища, міста затверджуються відповідною сільською, селищною або міською радою.

Відповідно до ст. 123 ЗК України, ст. 50 Закону України «Про землеустрій» розроблений проект відведення земельної ділянки погоджується з територіальним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів, органом містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі, зокрема: формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання).

За положеннями ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» обов'язковій державній експертизі підлягають проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок особливо цінних земель, земель лісогосподарського призначення, а також земель водного фонду, природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення.

Враховуючи, що при прийнятті оскаржуваного рішення та укладенні на його підставі оспорюваного договору оренди землі рекреаційного призначення, не було розроблено проекту землеустрою щодо її відведення з проведення його обов'язкової державної експертизи, правильним є висновок суду апеляційної інстанції щодо порушення порядку надання в оренду земель рекреаційного призначення. При цьому судом встановлено, що при наданні ОСОБА_4 вказаної земельної ділянки в оренду змінились межі земельної ділянки, яка орендувалась останнім на підставі договору оренди від

26 жовтня 2010 року та фактично було сформовано нову земельну ділянку з іншим кадастровим номером.

Доводи касаційної скарги, що земельна ділянка, яка була надана

ОСОБА_4 за договором оренди від 26 жовтня 2010 року є тією ж самою земельною ділянкою, що передана за оспорюваним договором оренди від

20 вересня 2013 року є безпідставними. Суд апеляційної інстанції дослідив надані сторонами докази та дійшов обґрунтованого висновку, що при передачі в оренду спірної земельної ділянки у 2013 році було змінено конфігурацію та розташування земельних знаків земельної ділянки, яка була надана ОСОБА_4 в 2010 році, у зв'язку із чим присвоєно новосформованій ділянці новий кадастровий номер. Доводи ОСОБА_4 про технічну помилку, допущену при внесенні інформації до кадастрової карти, є безпідставними, оскільки відсутні докази про її виправлення в порядку п. 157 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1051 від 17 жовтня 2012 року.

Необґрунтованими є також доводи касаційної скарги щодо пропуску прокурором строку позовної давності при зверненні до суду із даним позовом, оскільки останній звертався до суду в порядку ч. 6 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, після внесення відповідного подання до Бердянської міської ради, рішення щодо якого не було прийнято при подачі даного позову.

Суд апеляційної інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, законно та обґрунтовано дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків суду не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про те, що судом апеляційної інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 08 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

Л.М.Мазур

Т.О.Писана