РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2017 року Дзержинський міський суд Донецької області у складі : судді Скиба М.М., за участю секретаря Панаслюк Є.В., розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Торецька у режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив наступне.

30.08.2016 року був укладений договір купівлі-продажу квартири, а саме 1/4 частки квартири, що розташована в АДРЕСА_1. Правочин був укладений з його боку представником - ОСОБА_2 (далі - Відповідач-1), яка діяла від його імені на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Третьяковим А.С. від 03.09.2013 року за реєстром 1223. За укладений правочин 30.08.2016 року ОСОБА_2 як його представник отримала від покупця грошові кошти в розмірі 24355 грн. Правочин зареєстрований в місті Дружківка, приватним нотаріусом Гнатенко В.Л.

Про те, що цей правочин відбувся, йому стало відомо 18.10.2016 року, лише тоді, коли він самостійно звернувся до нотаріуса з метою уточнення строків дії виданих ним довіреностей та відомостей стосовно його нерухомості, що є в реєстрі. Також він дізнався, що строк дії довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Третьяковим А.С. від 03.09.2013 року за реєстром 1223 закінчився 03.09.2016 року. Отже, на той момент, коли він дізнався про здійснений правочин, його довіреність стосовно повноважень ОСОБА_2 не діяла. За весь цей час ОСОБА_2 жодного разу і ніяким чином не повідомила йому про те, що продала його нерухомість, що в неї знаходяться належні йому гроші від продажу його нерухомості та не спробувала передати належні йому кошти.

18,19,20.10.2016 року він декілька разів телефонував ОСОБА_2, але не зміг з нею поспілкуватися. Як виявилося, відомий йому її номер був вимкнений. Також він телефонував ОСОБА_3 та її чоловіку. ОСОБА_3 не відповідала на її дзвінки, а її чоловік ОСОБА_6 повідомив йому, що він не може нічого зробити в цій ситуації і попросив більше йому не дзвонити.

ОСОБА_2 це його рідна мати, якій він видав довіреність в вересні 2013 року за її проханням. Тоді у його матері були скрутні часи і вона попросила його відкрити для неї рахунок в «Актив-банку» м. Донецька. Для того, щоб його мати мала змогу вільно розпоряджатися цим рахунком, за її проханням, він дав їй довіреність. Тоді він з матір'ю пішли до її знайомого приватного нотаріуса і він підписав довіреність. Він детально не вивчав текст цієї довіреності, тому що давав своїй матері і був впевнений, що вона ніколи не заподіє йому шкоди. До того, як підписати довіреність, він з матір'ю усно домовились, що ця довіреність буде використовуватися нею лише для розпорядження рахунком і вона буде знаходитись у нього разом з іншими документами стосовно відкриття цього рахунку.

Останній раз поміж своїх документів він бачив цю довіреність взимку 2015 року, тоді, коли його мати жила разом з ним в м. Харкові в одній квартирі. Після того, як його мати поїхала, в травні 2015 року, присутність довіреності серед своїх документів він не перевіряв і був впевнений, що вона знаходиться у нього. Те, що довіреності немає в нього вдома він зрозумів 18.10.2016 року, коли перевірив присутність всіх своїх документів.

Покупець по цьому правочину ОСОБА_3, яка теж діяла через представника ОСОБА_7, яка діяла від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Дубровою Т.І. від 29.08.2016 року за реєстром 370. ОСОБА_3 це його рідна сестра і рідна донька ОСОБА_2 - його представника.

До 30.08.2016 року він, його мати ОСОБА_2 та її сестра ОСОБА_3 були співвласниками квартири, що розташована в АДРЕСА_1. ОСОБА_2 належала 1/2 частка, ОСОБА_3 належала 1/4 частка і йому належала 1/4 частка цієї квартири.

Він вважає, що його представник - його мати ОСОБА_2 в результаті зловмисної домовленості з покупцем - своєю рідною донькою ОСОБА_3, яка теж є співвласником цієї квартири, уклали цей правочин на вкрай невигідних для нього умовах, тому що ціна, за яку ОСОБА_3 отримала у власність 1/4 частку квартири, фактично не відповідає її дійсній вартості і була занижена в декілька разів Він вважає, що вартість 1/4 частки аналогічної квартири становить 100000 грн. Враховуючи те, що його нерухомість була передана у власність ОСОБА_3 її матір'ю ОСОБА_2 за дуже низькою ціною, і навіть ці кошти вони не повернули, він вважає, що фактично під час вчинення правочину від дочки до матері кошти не передавались, тобто нерухомість була отримана ОСОБА_3 безоплатно.

Також разом з правочином цієї квартири відбувся ще один правочин, за яким 17.08.2016 року ОСОБА_2 передала у власність своєї доньки ОСОБА_3 його 1/4 частку чотирикімнатної квартири загальною площею 83,7 кв.м., в АДРЕСА_3. Обидва правочини відбулися на аналогічних умовах і за дуже низькою ціною.

ОСОБА_1 також зазначає, що відповідачки є переселенцями, на даний час ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є боржниками «Райффайзен банк Аваль» і стосовно них відкрите виконавче провадження у зв'язку з чим, вся нерухомість, що належить його матері і сестрі знаходиться під арештом. Вважає, що ОСОБА_2 як його представник, вчиняючи вищезазначені правочини, мала за мету задоволення власних інтересів та інтересів своєї доньки ОСОБА_2 і замість договору купівлі-продажу реально відбулося дарування його нерухомості.

ОСОБА_1 просить визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/4 частки трикімнатної квартири, що розташована в АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2, яка діяла від його імені на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Третьяковим А.С. від 03.09.2013 року за реєстром 1223, та ОСОБА_7, яка діяла від імені ОСОБА_3, на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Дубровою Т.І. від 29.08.2016 року за реєстром 370 і зареєстрований 30.08.2016 року в місті Дружківка, приватним нотаріусом Гнатенко В.Л.; зобов'язати ОСОБА_3 повернути йому у власність 1/4 частку трикімнатної квартири, що розташована в АДРЕСА_1, загальною площею 80,1 кв.м., житловою площею 46,3 кв.м.; зобов'язати ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за свій кошт оформити всі документи пов'язані з поверненням йому його права власності на вказану нерухомість; покласти на ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відшкодування йому всіх його витрат, які виникли у нього під час подачі та розгляду цього позову в суді.

Також позивач зазначив, що в результаті правочину були порушені права його малолітнього сина - ОСОБА_9

Згодом ОСОБА_1 уточнив свої позовні вимоги, просив витребувати на користь ОСОБА_1 1/4 частку трьохкімнатної квартири загальною корисною площею 80,1 кв.м., житловою площею 46,3 кв.м., що розташована в АДРЕСА_1; виключити з реєстру прав власності запис № 3527 від 30.08.2016 року про реєстрацію права власності на 1/4 частку трьохкімнатної квартири загальною корисною площею 80,1 кв.м., житловою площею 46,3 кв.м., що розташована в АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_3; визнати право власності 1/4 частки трьохкімнатної квартири загальною корисною площею 80,1 кв.м., житловою площею 46,3 кв.м., що розташована в АДРЕСА_1 за ОСОБА_1.

В судовому засіданні позивач та його представник наполягали на задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_2 в суді проти позову заперечувала, зазначила, що ОСОБА_1 уповноважив її на здійснення продажу 1/4 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, тому вважає, що правочин був здійснений за його згодою та бажанням. Крім того, останній отримав авансом усі обумовлені угодою кошти. ОСОБА_1 вказану довіреність не оскаржував, спірна квартира не була йому потрібна, оскільки він з 2002 року мешкав з дружиною в іншому місті.

Щодо оцінки майна, ОСОБА_2 зазначає, що у зв'язку з ситуацію в м. Донецьку ціни на житло у рази зменшилася, то вона з ОСОБА_1 визначилися з ціною на квартиру, крім того, квартира на час продажу потребувала капітального ремонту. ОСОБА_2 вказує, що за ініціативою ОСОБА_1 був виписаний з квартири його син - ОСОБА_9, вказане рішення було прийнято лише батьками дитини, тому вона не має ніякого відношення до цього.

Відповідач ОСОБА_3 (далі - Відповідач-2) надала суду заяву з проханням розглянути справу без її участі, проти позову заперечує.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 30.08.2016 року ОСОБА_2, діюча по довіреності від імені ОСОБА_1, та ОСОБА_7, діюча по довіреності від імені ОСОБА_2, уклали договір купівлі-продажу 1/4 частки квартири, що розташована в АДРЕСА_1, загальною корисною площею 80,1 кв.м., житловою площею - 46,3 кв.м. Ціна договору - 24355,00 грн. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Дружківського міського нотаріального округу Донецької області Гнатенко В.Л. (а.с. 3-4 т. 2).

Згідно свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) № 5180 від 18.09.2001 року , виданого представництвом Фонду державного майна України в м. Донецьку, квртира за адресою : АДРЕСА_1, належить на праві спільної часткової по 1/4 частки кожному ОСОБА_11, ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3 (а.с. 5 т.2).

Згідно звіту про незалежну оцінку трьохкімнатної квартири, загальною площею 80,10 кв.м., розташованої АДРЕСА_1, ринкова вартість оціночного майна складає 97420,0 грн., в тому числі 1/4 частка - 24355,0 грн. (а.с. 6-18 т.2).

Довіреністю від 03.09.2013 року, ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 бути його представником з усіма необхідними повноваженнями з питань продажу, здачі в найом (оренду) а також вчинення для нього та/чи в його інтересах будь-яких дій щодо належного йому на праві приватної власності рухомого та нерухомого майна, визначаючи в усіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно ч. 1 ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до законодавства має вчинятися правочин.

Частина 1 статті 316 ЦК України передбачає, що правом власності є право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з вимогами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі-купівлі-продажу.

Законом передбачені певні вимоги щодо укладання договорів нерухомого майна (будинку, квартири), а саме: договір купівлі-продажу будинку укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (ст. 657 ЦК України), договір підлягає державній реєстрації (ст.182 ЦК України).

Згідно з вимогами ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Позивач просить визнати правочин недійсним посилаючись на ст. 232 ЦК України, ч. 3 ст. 238 ЦК України, ст. 241 ЦК України.

А також стверджує, укладанням оспорюваного правочину було порушено права на житло малолітнього сина позивача - ОСОБА_9

Згідно ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним

Відповідно до п. 22 ППВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», № 9 від 16.11.2009 року, для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.

При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Так «зловмисна домовленність», що використовується в ст. 232 ЦК України, акцентує саме на навмисних діях представника. Саме тому для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також існує домовленість представника однієї сторони з іншою стороною, через що виникають несприятливі наслідки для довірителя.

Відповідно до положень ст. ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України).

Твердження позивача щодо видачі довіреності ОСОБА_2 лише на розпорядження банківським рахунком спростовується самою довіреністю, з якої вбачається, що вона підписана ОСОБА_1, в ній очевидно зазначено, який саме правочин може вчиняти його представник ОСОБА_3 - продати нерухоме майно, визначаючи в усіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд.

Отже вчинення правочину, щодо продажу нерухомого майна, жодним чином не свідчить про його вчинення всупереч інтересам довірителя, оскільки останній сам передбачив такі повноваження свого представника за довіреністю.

Також позивач зазначає, що відчуження нерухомого майна відбулося за значно нижчою ціною ніж ринкова, що, на його думку, свідчить про дію його представника не в його інтересах.

При оцінці доводів позивача щодо значно заниженої ціни майна суд звертає увагу на ту обставину, що вартість майна на момент продажу встановлювалась не Відповідачем-1, як представником позивача, а відповідно до звіту про незалежну оцінку №1240372_02082016_903 від 02.08.2016 р. (а.с. 6, т.2).

З огляду на те, що відповідно до ст. 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, суд вважає, що доведення умисного заниження Відповідачем-1 вартості нерухомого майна, відчуженого за спірним правочином є обов'язком позивача.

Позивачем до суду надано висновок про вартість майна б/н від 12.12.2016 р. (а.с. 82) в якому вартість нерухомого майна - квартири за адресою: АДРЕСА_1 становить 349 678,00 грн. та є значно вищою ніж у звіті про незалежну оцінку №1240372_02082016_903 від 02.08.2016 р.

При оцінці цих доказів суд звертає увагу на ту обставину, що звіт про вартість майна №1240372_02082016_903 складений станом 02.08.2016 р. тобто безпосередньо перед укладанням правочину. В той же час висновок наданий відповідачем складений станом на 12.12.2016 р. тобто майже через чотири місяці після дати укладання правочину.

Оскільки нерухоме майно знаходиться в зоні проведення антитерористичної операції, його вартість може змінюватись в залежності від багатьох факторів, в тому числі і від загострення ситуації, проведення військових дій, збільшення обстрілів і інших обставин.

Суд не володіє спеціальними знаннями необхідними для визначення вартості нерухомого майна станом на дату укладання спірного правочину, а Позивачем не надано доказів на підтвердження іншої вартості ніж зазначена у звіті про незалежну оцінку №1240372_02082016_903 від 02.08.2016 р. станом саме на момент укладання спірного правочину.

Також жодною стороною не заявлено клопотання про призначення експертизи для визначення вартості майна на момент вчинення спірного правочину.

Таким чином позивачем не надано доказів заниження Відповідачем-1 вартості нерухомого майна при укладанні спірного правочину.

Щодо доводів позивача, що набувачем за спірним правочином є рідна дочка його представника (Відповідач-2), суд зазначає, що сама лише наявність родинних зв'язків між представником однієї сторони та іншою стороною правочину не свідчить про наявність домовленості між ними, спрямованої на виникнення несприятливих наслідків для довірителя.

Інших доказів на підтвердження існування домовленості представника однієї сторони з іншою стороною, через що виникають несприятливі наслідки для довірителя позивачем не надано.

Отже позивачем не доведено ні наявності умислу в діях свого представника (Відповідача-1), відповідно до якого представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, ні існування домовленості між своїм представником та іншою стороною (Відповідачем-2), через що виникають несприятливі наслідки для довірителя.

Відповідно до ч. 3 ст. 238 Цивільного кодексу України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

З матеріалів справи вбачається, що при укладанні спірного правочину Відповідач діяла, як представник Позивача, а представником Відповідача-2 була ОСОБА_7

З огляду на наведене суд не вбачає порушення ч. 3 ст. 238 ЦК України при укладанні спірного правочину.

Відповідно до ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Як вже зазначалось судом раніше право Відповідача-1 учиняти правочин від імені та в інтересах Позивача прямо передбачено дорученням виданим останнім. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку , що при укладанні спірного правочину Відповідачем-1 не було перевищено свої повноваження, як представника Позивача.

Щодо твердження позивача, що в результаті правочину було порушено право на житло малолітньої особи - сина позивача ОСОБА_9 суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1-3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Передбачене ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення.

Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Проте позивачем не доведено, що малолітній син Позивача - ОСОБА_9 проживав, користувався, або мав інші майнові права щодо нерухомого майна, відчуженого за спірним правочином, станом на момент його укладення.

Позивач також вказував, що на даний момент відповідачем не передано йому кошти за відчужене нерухоме майно.

Відповідач-1 зазначала, що розрахунок з Позивачем було проведено шляхом внесення нею на депозитних рахунок відкритий на ім'я Позивача.

Проте суд не може погодитися з такими твердженнями відповідача-2, оскільки ці кошти були нею внесені, як представником позивача, який діє від імені в інтересах та за рахунок Позивача.

Разом з тим, невиконання повіреним його обов'язку передачі коштів від правочину учиненого в інтересах довірителя та від його імені не є підставою визнання такого правочину недійсним.

Окрім того, на підтвердження своїх доводів Позивач зазначив, що відповідачки є переселенцями, на даний час ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є боржниками «Райффайзен банк Аваль» і стосовно них відкрите виконавче провадження.

Щодо цього суд зазначає, що саме лише існування виконавчих проваджень щодо стягнення з Відповідача-2 коштів за рішенням суду не свідчить про неможливість укладання останньою правочинів, в тому числі і спірного правочину та, так само, не є підставою для визнання спірного правочину недійсним.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги є необґрунтованими та не підтвердженими відповідними доказами, а тому задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10,11,60,212 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочину недійним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Донецької області через Дзержинський міський суд Донецької області. Апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя :