Провадження № 2/161/2865/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючої - судді Плахтій І.Б.,

з участю секретаря судових засідань - Стецюка Р.В.,

позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

представника відповідача - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

28.11.2016 позивач ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_4 про стягнення коштів. Вимоги позову мотивувала тим, що 02.06.2016 нею було надано ОСОБА_4 позику в розмірі 9 050 грн., про що остання склала боргову розписку. Дані кошти зобов'язувалася повернути до 05.06.2016. В порушення зобов'язань за договором позики, ОСОБА_4 суму боргу не повернула та прострочила виконання грошового зобов'язання.

А тому, позивач просила суд стягнути з відповідача в свою користь суму боргу за договором позики - 9 050 грн., 3% річних за користування коштами - 128,68 грн. та інфляційні нарахування - 416,30 грн., а також понесені судові витрати у справі та витрати на правову допомогу.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 вимоги позову підтримали з викладених у позовній заяві підстав. Просили позов задовольнити. Суду пояснили, що позивач ОСОБА_2 познайомилась з відповідачем ОСОБА_4 під час організації весілля останньої. Між сторонами був укладений договір позики. Договір укладався 02.06.2016 в офісі адвоката, який є представником позивача у даній справі. Договір підряду, виконання робіт між сторонами не укладався. Відповідач повинна була розрахуватися 05.06.2016 за рахунок весільних коштів. Сторони помилково записали слово «Завдаток 4000 грн.». Одночасно обговорювали договір позики і весілля. Після весілля чоловік відповідача відмовився проплачувати кошти, бо був незадоволений якістю весілля. На запитання суду позивач ОСОБА_2 відповіла, що була присутня на весіллі ОСОБА_4, не в якості запрошеної, а в якості позикодавця.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_5 в судовому засіданні позов не визнали. Суду пояснили, що між сторонами не існує правовідносин позики, ніяких коштів ОСОБА_4 від ОСОБА_2 не отримувала. Відповідач ОСОБА_4 в Інтернеті знайшла контакти ОСОБА_2, як особи, яка надає послуги з організації і проведення весіль, і зв'язалася з нею, щоб організувати весілля. Позивач займалася організацією і проводила весілля відповідача 05.06.2016. При обговоренні умов співпраці, відповідач ОСОБА_4 поставила перед позивачем питання про договір. ОСОБА_2 сказала, що з договору надання послуг треба платити податок, і запропонувала укласти договір позики. Відмовитись від запропонованого відповідач не змогла, оскільки до весілля залишилось дуже мало часу і не вже не було коли шукати іншого ведучого. Вартість послуги з проведення весілля оцінила в 9 050 грн. На вимогу позивача відповідач сплатила завдаток за організацію весілля в розмірі 4000 грн. Решту коштів повинна була віддати після весілля. Однак, в ході весілля ОСОБА_2 не виконала деяких домовлених обрядів і заходів. Просто на весіллі виник спір, що не будуть більше платити.

Заслухавши доводи сторони позивача, заперечення сторони відповідача, пояснення свідків, дослідивши докази в справі, суд дійшов висновку, що позов задоволення не підлягає.

Посилаючись на норми ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України, позивач вказує, що між ним та відповідачем виникли зобов'язання за договором позики.

Згідно зі ст. 1046ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі), що були передані йому у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з положеннями абзацу 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей.

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Отже, у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За такого, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13 та від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Судом встановлено, що 02.06.2016 в м. Луцьку було складено боргову розписку (ас. 15), відповідно до якої ОСОБА_4 отримала позику в розмірі 9050 грн. від ОСОБА_2 Розпискою встановлено обов'язок позичальника повернути позикодавцю суму позики до 05.06.2016.

З пояснень сторони позивача в судовому засіданні встановлено, що свідки, які зазначені в розписці, як такі, що підтвердили факт передачі суми позики ОСОБА_6, ОСОБА_7 є, відповідно, сестрою і матір'ю позикодавця ОСОБА_2

На розписці, крім того, міститься напис «Завдаток 4000 грн.» засвідчений підписом ОСОБА_4

Допитана в судовому засіданні в якості свідка позивач ОСОБА_2 суду пояснила, що з ОСОБА_4 познайомилися через світлини в соцмережах. ОСОБА_4 зателефонувала їй, бо побачила її виступи в конкурсних програмах. ОСОБА_4 задавала питання музичного характеру, періодично телефонувала по питаннях різного характеру. Можливо переписувалися в Інтернеті. Можливо надіслала ОСОБА_4 сценарій. 02.06.2016 надала ОСОБА_4 кошти на 3 дні. В день позики оформили розписку. Кошти передавались в офісі. На весіллі у ОСОБА_4 була присутня. Весілля не вела. Напис на розписці про завдаток 4000 грн. пов'язаний з тим, що вона намагалася поспілкуватися з ОСОБА_4 на весіллі 05.06.2016, бо до тієї дати домовлялися. На весіллі чекала, коли ОСОБА_4 зможе нормально підійти і повернути гроші. ОСОБА_4 підійшла, взяла в неї розписку, коли повернулася, запропонувала завдаток. Вона відмовилась.

Допитана в якості свідка в судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 суду пояснила, що в березні 2016 року шукала в Інтернеті тамаду для проведення власного весілля. Знайшла ОСОБА_2 Зідзвонилися. Прийшли в офіс з свекрухою. На першій зустрічі ОСОБА_2 розповіла, як вона проводить весілля, свої вимоги, сценарій. Обговорили суму послуг 9050 грн. Дали ОСОБА_2 600 грн. Домовились бути на зв'язку. При наступній зустрічі ближче до 02.02.2016 коригували сценарій. Свекруха видрукувала договір про надання послуг, але ОСОБА_2 відмовилась підписати, бо працює неофіційно, по розписках. Відмовлятися від її послуг вже було пізно. 3400 грн. передали ОСОБА_2, коли вона віддала сценарій. 02.06.2016 біля приміщення «Укрпошти» до них з чоловіком в машину підійшла помічниця ОСОБА_2 -- ОСОБА_9, яка принесла розписку, ОСОБА_4 спитала в ОСОБА_9 чи можна написати на розписці про завдаток 4000 грн., та погодилась. ОСОБА_2 була на весіллі 05.06.2016 в якості тамади. Весілля було проведено жахливо. Після весілля мали їй віддати 5050 грн., але вона швидко поїхала. Потім дзвонила, але чоловік сказав, що неналежна якість послуг.

Як вбачається з пояснень в судовому засіданні свідка ОСОБА_8 з позивачем ОСОБА_2 вона познайомилася перед одруженням дітей. Була присутня при обговоренні ОСОБА_4 з ОСОБА_2 послуг з проведення весілля. ОСОБА_2 відмовилась від підписання договору про надання послуг, сказала, що працює без податкової звітності. Була присутня при передачі ОСОБА_2 частини завдатку за послуги в розмірі 600 грн. Пізніше 3 400 грн. завдатку невістка віддала сама. Син був незадоволений якістю проведення весілля. Згідні були заплатити, але не за все, мінус дискотека, мінус деякі конкурси.

З відеозапису весілля ОСОБА_4, яке проходило 05.06.2016 в ресторані «Альтаміра» в с. Струмівка Луцького району, вбачається, що позивач ОСОБА_2 була присутньою в ресторані на весіллі в якості ведучої (тамади), вела весілля, надавала слово гостям, оголошувала та проводила конкурси і розваги.

Матеріали відеозапису спростовують доводи сторони позивача про те, що ОСОБА_2 не вела весілля відповідача, і навпаки об'єктивно підтверджують доводи сторони відповідача про наявність між сторонами правовідносин з надання ОСОБА_2 ОСОБА_4 послуг з організації та проведення весілля, що мало місце 05.06.2016.

За таких обставин суд вважає встановленим, що підставою для підписання боргової розписки 02.06.2016 стало саме те, що відповідач погоджувалася оплатити позивачу ОСОБА_2 послуги з організації та проведення весілля в загальному розмірі, вказаному у розписці як позичена сума, при цьому грошові кошти позивачем ОСОБА_2 відповідачу ОСОБА_4 не передавались.

Разом із тим не можна вважати, що даною розпискою відбулася новація боргу, оскільки умовами здійснення новації є, по-перше, двостороння угода (домовленість), по-друге, дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладання договору позики (ч. 2 ст.1053 ЦК України), а, по-третє, це дійсність первинного зобов'язання. Тобто для новації боргу має бути дійсним і встановленим попереднє зобов'язання -- договір підряду. А укладення такого договору стороною позивача заперечується.

Враховуючи дійсність змісту документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов - боргової розписки, в даному випадку має місце зобов'язання, яке виникло без фактичного вчинення особами будь-яких дій, визначених ст.1046 ЦК України і свідчить про те, що вказаний правочин є неукладеним, таким, що не створює будь-яких юридичних прав та обов'язків.

Тобто, оскільки дослідженими у справі доказами спростовується факт передачі позивачем коштів у борг відповідачу, то відсутні і правові підстави вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання.

Проаналізувавши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про безпідставність вимог позову в зв'язку з чим в задоволенні вимог позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 59, 60, 61, 88, 154, 197, 215 ЦПК України, на підставі ст.ст. 640, 1046, 1047, 1053 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги через Луцький міськрайонний суд Волинської області в десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду І.Б. Плахтій