У Х В А Л А

13 вересня 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Романюка Я.М. Лященко Н.П.,

розглянувши заяву фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 травня 2017 року в справі за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Верона Груп», ОСОБА_8, про витребування майна з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 4 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 22 червня 2016 року, в задоволенні позовних вимог фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 травня 2017 року касаційні скарги фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 відхилено, рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін.

У серпні 2017 року до Верховного Суду України надійшла заява фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, подана представником ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 травня 2017 року з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини 1 статті 355 ЦПК України, - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На обгрунтування зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення суду касаційної інстанції заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2016 року та від 15 липня 2015 року й постанову Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року (№ 6- 2233цс16) в яких, на його думку, зазначена норма права застосована по-іншому.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодилися й суди апеляційної та касаційної інстанцій, на підставі оцінених доказів, поданих сторонами виходив з того, що спірне майно було продано у порядку, встановленому для виконання судових рішень, тому відповідно до частини 2 статті 338 ЦК України позивач як власник майна, переданого на примусову реалізацію, не має права віндикаційної вимоги до набувача цього майна як і до наступних набувачів.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2016 року, суд касаційної інстанції погодився з висновком суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог про витребування майна на підставі статті 388 ЦК України, виходячи з того, що позивачів, які були власниками майна протиправно позбавлено такого права на підставі судового рішення, яке скасовано, а тому вони мають право витребувати це майно у добросовісного набувача.

Отже, порівняння зазначеного судового рішення, наданого заявником на підтвердження неоднакового застосування судом касаційної інстанції зазначених норм матеріального права, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Надана для порівняння ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року не може бути прикладом неоднакового застосування норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України у зв'язку з порушенням судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року (справа № 6-2233цс16), Верховний Суд України відмовляючи в задоволенні заяви про перегляд судового рішення суду касаційної інстанції зазначив, що суд правильно застосував положення статті 388 ЦК України, оскільки спірне майно вибуло без волі її власника, тому він має право витребувати це майно від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України.

Отже, порівняння наданої постанови Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року зі змістом судового рішення, про перегляд якого подано заяву не дає підстав для висновку про те, що судове рішення суду касаційної інстанції не відповідає викладеному у постанові висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За викладених обставин вважати заяву фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 обгрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Верона Груп», ОСОБА_8, про витребування майна з чужого незаконного володіння за заявою фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 травня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

Я.М. Романюк

Н.П. Лященко