Провадження №22-ц/772/3198/2017
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач :Шемета Т. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2017 рокуСправа № 127/21916/17м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючої судді Шемети Т. М.,

суддів: Голоти Л. О., Рибчинського В. П.

за участі: секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні Апеляційного суду Вінницької області в залі судових засідань № 4 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди батька,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 листопада 2017 року, ухвалене під головуванням судді Федчишена С. Ф. в залі суду о 09:29 год., повний текст складено 24.11.2017 року,-

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що в період перебування у шлюбі з відповідачем у них народилися діти сини ОСОБА_4 та ОСОБА_5. Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з нею, а її мати та старший син проживають в народній республіці Болгарія, а тому вона бажає щоб молодші діти також навчалися в Болгарії.

Посилаючись на те, що батько дітей заперечує проти надання дозволу на виїзд дітей за кордон, просила надати дозвіл ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 на тимчасові неодноразові виїзди за кордон у супроводі матері ОСОБА_2 без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 до народної Республіки Болгарія з 01.01.2018 року по 10.01.2019 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 листопада 2017 року позов задоволено частково. Надано дозвіл на одноразовий тимчасовий виїзд за межі України неповнолітніх дітей - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 у супроводі матері ОСОБА_2, без дозволу (згоди) і супроводу батька дітей - ОСОБА_3 у період з 01.07.2018 року по 15.08.2018 року включно до народної Республіки Болгарія. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким її позов задовольнити. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом не наведено обґрунтування щодо часткового задоволення позову, та в порушення норм процесуального права, суд вийшов за межі позовних вимог, звузивши можливість дітей втілити їх право на розвиток та відпочинок.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_8 подану апеляційну скаргу підтримала з викладених у ній підстав, відповідач ОСОБА_3 заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просить зважити що він добровільно надає дозвіл на виїзд дітей до Болгарію де проживає їхня бабуся та старший брат, на час канікул у школі, однак заперечує щоб такий дозвіл було надано на рік, оскільки тоді він взагалі буде позбавлений можливості спілкуватися з дітьми. Представник третьої особи ОСОБА_9 наголосила, що при прийнятті рішення суд повинен керуватися інтересами дітей.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції приходить до наступних висновків.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом статті 374 ЦПК України, апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і у відповідній частині ухвалює нове рішення або змінює рішення з підстав, передбачених статтею 376 ЦПК України.

По справі встановлено наступне:

- свідоцтвом про укладення шлюбу (НОМЕР_1 виданого 05.02.1997 Вінницьким МВ РАГС) доведено, що сторони з 05.02.1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.7);

- Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 15.04.2015 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 8);

- свідоцтвами про народження ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 (серія НОМЕР_2 дата видачі 21.07.2008) та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1(серія НОМЕР_3 дата видачі 21.07.2008) доведено, що батьками дітей є відповідач ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_2 (а.с.9, 10).

- З довідки управління соціального захисту населення (Правобережне), від 28.09.2017 №3588, слідує, що ОСОБА_2 включена до державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги, в Департаменті соціальної політики, як багатодітна сім'я, за адресою проживання: АДРЕСА_1 (а.с.21).

- Факт оформлення позивачем дозвільних документів на постійне поживання у народній республіці Болгарія, те, що її старший син ОСОБА_10 з бабусею - ОСОБА_11 постійно там мешкають, та, те що Костянтин навчається у технічному ліцеї в м. Санданські у Болгарії, сторонами не заперечується.

Спір виник з приводу надання дозволу на виїзд дітей за кордон у супроводі матері без згоди батька.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що чинним законодавством не передбачено надання дозволу на багаторазові тимчасові виїзди дитини без дозволу батька та без зазначення відповідного часового проміжку перебування у відповідній державі. Тому суд дійшов висновку про надання такого дозволу у період з 01.07.2018 по 15.08.2018 включно, ураховуючи навчальний період та канікули дітей в школі, те, що в Республіці Болгарія проживає бабуся малолітніх дітей та їх старший брат.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, колегія суддів Апеляційного суду Вінницької області виходить із такого.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні.

Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил).

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків у вихованні дитини, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуватися з нею.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України в Постанові від 12 квітня 2017 року в справі № 235/139-16-ц.

Отже, висновок суду про неможливість надання такого дозволу на неодноразові, без зазначення часового проміжку перебування у конкретній іноземній державі, є - вірним.

Разом з тим, суд першої інстанції самостійно визначив період, в якій матері надано дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дітей: з 01.07.2018 року по 15.08.2018 року включно. Такий висновок суду не відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 11 ЦПК України що був чинним на час ухвалення рішення), за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог.

За таких обставин колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд вийшов за межі заявлених вимог та не вправі був самостійно визначати часовий проміжок виїзду дітей за кордон без згоди батька.

Разом з тим, підстав для задоволення заявленого позову немає, оскліьки позивач заявила вимогу про надання дозволу на неодноразові виїзди дітей за кордон протягом більш як одного року ( з 01.01.2018 року по 10.01.2019 року), без зазначення конкретної поїздки та часового проміжку перебування в іноземній державі, оскаржує ухвалене по справі рішення суду першої інстанції повністю, тому, виходячи з положень статті 4 закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», задоволення позову суперечитиме чинному законодавству України, про що зазначено вище, унаслідок задоволення позову батько буде фактично позбавлений можливості брати участь у вихованні дітей та спілкуванні з ними.

Таким чином, з урахуванням положень пункту 1 частини 1 статті 374, пункту 4 частини 1, абзацу 2 частини 2 статті 376 ЦПК України, подану апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати як таке, що постановлене з порушенням норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове:

В задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча підпис Т. М. Шемета

Судді: підпис Л. О. Голота

підпис В. П. Рибчинський

Згідно з оригіналом

головуючий суддя: Т. М. Шемета