АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1639/17 Головуючий 1 інст. Губська Я.В.
Категорія: право власності
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року м.Харків
Апеляційний суд Харківської області в складі:
головуючого Кружиліної О.А.
суддів Кіся П.В., Хорошевського О.М.
за участю секретаря Сементовської О.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2
на рішення Київського районного суду міста Харкова від 19 грудня 2016 року
за позовом Заступника Генерального прокурора України Головного військового прокурора в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 , треті особи Фонд державного майна України, Товариство з обмеженою відповідальністю «Підприємство матеріального забезпечення «Райвел», про визнання права власності та витребування майна з чужого володіння, -
в с т а н о в и в:
02 серпня 2016 року заступник Генерального прокурора України Головного військового прокурора в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України (далі по тексту КМУ), Міністерства оборони України (далі по тексту Міноборони України), ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) звернувся з позовом до відповідача ОСОБА_1 , треті особи: Фонд державного майна України, товариство з обмеженою відповідальністю «Підприємство матеріального забезпечення «Райвел» (надалі ТОВ «ПМЗ «Райвел»), в якому просив: визнати за державою Україна в особі Міноборони України право власності на будівлі та споруди, що розташовані по АДРЕСА_1 , а саме: нежитлову будівлю літ. А-4 загальною площею 722,7 кв.м, нежитлову будівлю літ. Б-1 загальною площею 1,9 кв.м, нежитлову будівлю В-1 загальною площею 48,8 кв.м, нежитлову будівлю літ. Д-2 загальною площею 158,4 кв.м, нежитлову будівлю літ. Г-1 загальною площею 3,0 кв.м; витребувати у ОСОБА_1 в державну власність вищезазначені будівлі та споруди та передати їх військово-медичному клінічному центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ); сплачений судовий збір у розмірі 22500 грн. стягнути з відповідача на користь Генеральної прокуратури України.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що на підставі розпорядження Харківського міського голови «Про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно» від 10 грудня 2008 року №2776, видано свідоцтво серії НОМЕР_2 та Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії НОМЕР_3 , в яких міститься запис про реєстрацію права державної власності на нерухоме майно військового містечка № НОМЕР_4 по АДРЕСА_1 , у тому числі на нежитлові будівлі літ. А-4 загальною площею 722,7 кв. м; літ. Б-1 загальною площею 1,9 кв. м; літ. В-1 загальною площею 48,8 кв. м; літ. Д-2 загальною площею 158,4 кв. м; літ. Г-1 загальною площею 3,0 кв. м.
У подальшому рішенням Міністра оборони України від 23 січня 2009 року № 655 та розпорядженням начальника Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління від 28 січня 2009 року № 303/22/1/34 будівлі і споруди військового містечка № НОМЕР_4 передані на баланс військово-медичному клінічному центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ).
Разом з тим, колишній директор Департаменту охорони здоров`я Міноборони України Мельник П.С., діючи від імені Міноборони України, уклав з ТОВ «ПМЗ «Райвел» договір «Інвестування реконструкції та модернізації матеріально-технічної бази військового шпиталю» від 27 березня 2007 року № 1. Також, вказані вище особи уклали додаткові угоди від 03 жовтня 2008 року № 4 та 09 жовтня 2008 року № 7, якими фактично змінено істотні умови договору інвестування та передбачено відчуження військового майна, що перебуває на обліку у підрозділах військово-медичної служби ЗС України в обмін на суму інвестиційних внесків.
Також додатковими угодами передбачено одноосібну передачу ОСОБА_3 у власність ТОВ «ПМЗ «Райвел»» нерухомого військового майна військових містечок, у тому числі військового містечка № НОМЕР_4 .
Станом на теперішній час спірне майно перебуває у власності фізичної особи ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 26 лютого 2009 року № 230, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «ПМЗ «Райвел»».
Однак, рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна, приймає КМУ за поданням Міноборони України. Вказана норма кореспондується із змістом пункту 6 Положення про порядок відчуження та реалізації військового майна ЗС України, затвердженого постановою КМУ від 28 грудня 2000 року № 1919 (редакція чинна на момент відчуження військового майна), згідно з якою рішення про відчуження військового майна, зазначеного у пунктах 3 і 4 цього Положення, приймає КМУ із затвердженням за пропозицією Міноборони погодженого з Мінекономіки переліку такого майна.
Обставини нікчемності інвестиційної угоди від 27 березня 2007 року та додаткових угод встановлені під час розгляду Харківським апеляційним господарським судом у справі № 60/158-08 за позовом ТОВ «Союз-Метал» до ТОВ «ПМЗ «Райвел»» про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном, серед іншого, і майна військового містечка № НОМЕР_4 , та зустрічним позовом ТОВ «ПМЗ «Райвел»» про визнання права власності на вказане нерухоме майно.
Постановою суду апеляційної інстанції від 28 березня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції, яким частково задоволено зустрічні позовні вимоги щодо визнання права власності на спірне майно, та в цій частині прийнято нове рішення, яким у задоволені позову відмовлено.
Позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на вимоги статті 121 Конституції України, статтю 45 ЦПК України, статтю 23 Закону України «Про прокуратуру», статті 216, 228, 328, 330, 386, 387, 388 ЦК України.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2016 року позовні вимоги заступника Генерального прокурора України Головного військового прокурора в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) задоволені.
Визнано за державою Україна в особі Міністерства оборони України право власності на будівлі та споруди, що розташовані по АДРЕСА_1 , а саме: нежитлову будівлю літ. А-4 загальною площею 722,7 кв.м, нежитлову будівлю літ. Б-1 загальною площею 1,9 кв.м, нежитлову будівлю В-1 загальною площею 48,8 кв.м, нежитлову будівлю літ. Д-2 загальною площею 158,4 кв.м, нежитлову будівлю літ. Г-1 загальною площею 3,0 кв.м.
Витребувано у ОСОБА_1 в державну власність будівлі та споруди, що розташовані по АДРЕСА_1 , а саме: нежитлову будівлю літ. А-4 загальною площею 722,7 кв.м, нежитлову будівлю літ. Б-1 загальною площею 1,9 кв.м, нежитлову будівлю В-1 загальною площею 48,8 кв.м, нежитлову будівлю літ. Д-2 загальною площею 158,4 кв.м, нежитлову будівлю літ. Г-1 загальною площею 3,0 кв.м та зобов`язано передати їх військово-медичному клінічному центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ).
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Генеральної прокуратури України понесені витрати по оплаті судового збору в розмірі 22500 грн.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального та процесуального права.
Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Перевіряючи доводи сторін, суд першої інстанції забезпечив сторонам рівні можливості щодо надання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи і вирішив справу на засадах змагальності.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні дані та відповідні їм правовідносини, розглянув справу в межах заявлених позовних вимог і ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Задовольняючи позовні вимоги заступника Генерального прокурора України, суд першої інстанції виходив з положень статей 216, 228, 328, 330, 386, 387, 388 ЦК України, Закону України «Про оборону України», Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», Положення про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил України, затвердженого постановою КМУ від 28.12.2000 року № 1919 з врахуванням роз`яснень, які містяться у пункті 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України від 07.02.2014 року № 14 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» та тих обставин, що декларовані в інвестиційній угоді від 27 березня 2007 року та додаткових угодах до неї, мета і предмет прямо суперечать створеним наслідкам вибуття майна з державної власності та втраті його спеціального статусу. Відчуження майна відбулось не уповноваженим суб`єктом та в обхід визначеного законом порядку, внаслідок відчуження цього майна можливість його використання за функціональним призначенням оборонним відомством втрачена, а отже ускладнено виконання останнім завдань із забезпечення на належному рівні оборони держави та її територіальної цілісності. Отже, характер угод, на підставі яких було відчужено спірне майно, є антипублічним та протиправним, тому в силу статті 228 ЦК України ці угоди є нікчемними. Суд дійшов висновку про те, що у Держави Україна в особі Міністерства оборони України виникло право власності на будівлі та споруди, що розташовані по АДРЕСА_1 , а саме: нежитлову будівлю літ. А-4 загальною площею 722,7 кв.м, нежитлову будівлю літ. Б-1 загальною площею 1,9 кв.м, нежитлову будівлю В-1 загальною площею 48,8 кв.м, нежитлову будівлю літ. Д-2 загальною площею 158,4 кв.м, нежитлову будівлю літ. Г-1 загальною площею 3,0 кв.м. з 11.12.2008 року, тобто з моменту реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Спірні будівлі є військовим майном та перебували на балансі Військово-медичного клінічного центру Північного регіону з 29.01.2009 року. Оскільки підставою вибуття зазначеного майна з володіння Держави Україна в особі Міністерства оборони України стало рішення господарського суду Харківської області від 15.12.2008 року у справі № 60/158-08, яке в подальшому було скасовано постановою Харківського апеляційного господарського суду від 28.03.2016 року, суд вважав, що речове право Держави Україна в особі Міністерства оборони України на зазначену нежитлову будівлю підлягає захисту шляхом витребування майна у набувача цього нерухомого майна на підставі купівлі-продажу від 26.02.2009 року ОСОБА_1 відповідно до вимог частини 1 статті 388 ЦК України.
З таким висновком суду першої інстанції, апеляційний суд погоджується, вважає його правильним, обґрунтованим, та таким, що ґрунтується на достатньо повно встановлених обставинах справи, доказах, які містяться в матеріалах справи та відповідає вимогам статті 213 ЦПК України.
Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що на підставі розпорядження Харківського міського голови «Про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно» від 10 грудня 2008 року № 2775 було видано свідоцтво серії НОМЕР_2 та Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії НОМЕР_3 , в яких міститься запис про реєстрацію права державної власності за Державою Україна на нерухоме майно військового містечка № НОМЕР_4 по АДРЕСА_1 , у тому числі на нежитлові будівлі літ. А-4 загальною площею 722,7 кв. м; літ. Б-1 загальною площею 1,9 кв. м; літ. В-1 загальною площею 48,8 кв. м; літ. Д-2 загальною площею 158,4 кв. м; літ. Г-1 загальною площею 3,0 кв. м (а.с. 18, 34-35).
У подальшому рішенням Міністра оборони України від 23 січня 2009 року № 655 та розпорядженням начальника Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління від 28 січня 2009 року № 303/22/1/34 будівлі і споруди військового містечка № НОМЕР_4 передані на баланс Військово-медичному клінічному центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) (а.с. 19-24).
Листом т.в.о. начальника КЕВ м. Харкова від 29 січня 2009 року № 256 скеровано командиру військової частини НОМЕР_1 акти прийому-передачі основних засобів (форма 03-1), відомості зносу основних засобів та свідоцтва про право власності на нерухоме майно військового містечка № НОМЕР_4 (а.с. 25).
Начальник військово-медичного клінічного центру Північного регіону 30 січня 2009 року направив на адресу Харківського бюро технічної інвентаризації правовстановлюючі документи на спірне майно. Таким чином, вчинення вказаних дій свідчить про реалізацію установами та організаціями Міноборони України повноважень з оперативного управління спірним майном.
Крім цього, судом першої інстанції встановлено, що 27 березня 2007 року директор Департаменту охорони здоров`я Міноборони України Мельник П.С., діючи від імені Міноборони України, уклав з ТОВ «ПМЗ «Райвел» договір № 1 Інвестування реконструкції та модернізації матеріально-технічної бази військового шпиталю (а.с. 9-13).
Метою зазначеного договору є підвищення рівня матеріально-технічного, технологічного та медичного оснащення військового шпиталю, розташованого на земельній ділянці, яка перебуває у державній власності, площею 3,59 га по АДРЕСА_2 . Пунктом 1.2 договору визначено, що предметом договору є правове регулювання участі сторін у складанні, корегуванні проекту, реконструкції, модернізації, технологічному оснащенні матеріально-технічної бази військового шпиталю, а також здійснення будівельних робіт та введення об`єкта в експлуатацію.
03 жовтня 2008 року та 09 жовтня 2008 року були укладені додаткові договори до договору № 1 Інвестування реконструкції та модернізації матеріально-технічної бази військового шпиталю від 27 березня 2007 року, якими фактично змінено істотні умови договору інвестування та передбачено відчуження військового майна, що перебуває на обліку у підрозділах військово-медичної служби ЗС України в обмін на суму інвестиційних внесків. Також, цими додатковими угодами було передбачено одноосібну передачу ОСОБА_3 у власність ТОВ «ПМЗ «Райвел» нерухомого військового майна військових містечок, у тому числі військового містечка № НОМЕР_4 (а.с. 14-15).
Рішенням Господарського суду Харківської області від 15 грудня 2008 року у справі №60/158-08 за ТОВ «ПМЗ «Райвел» визнано право власності на нерухоме майно, розташоване в м. Харкові, в тому числі і на майно: - нежитлову будівлю літ. А-4 загальною площею 722,7 кв.м (поліклініка), нежитлову будівлю літ. Б-1 загальною площею 1,9 кв.м. (технічна будівля), нежитлову будівлю В-1 загальною площею 48,8 кв.м. (склад), нежитлову будівлю літ. Д-2 загальною площею 158,4 кв.м. (склад), нежитлову будівлю літ. Г-1 загальною площею 3,0 кв.м. (технічна будівля).
Як встановлено судом першої інстанції на теперішній час спірне майно перебуває у власності фізичної особи ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 26 лютого 2009 року № 230, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «ПМЗ «Райвел» та зареєстрованого в Реєстрі 04 березня 2009 року.
У цьому договорі зазначено, що нерухоме майно, яке відчужується, належить продавцю на підставі рішення господарського суду Харківської області за справою № 60/158-08 від 15 грудня 2008 року та ухвали господарського суду Харківської області за справою № 60/158-08 від 26 грудня 2008 року, які зареєстровані в Електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 21458587 від 30 грудня 2008 року (а.с. 17).
Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 28 березня 2016 року рішення господарського суду Харківської області від 15 грудня 2008 року у справі № 60/158-08 скасовано в частині задоволення вимог про визнання за ТОВ «ПМЗ «Райвел» права власності на нерухоме майно та в задоволенні вимог про визнання за ТОВ «ПМЗ «Райвел» права власності на нерухоме майно, розташоване в м. Харкові, в тому числі і на майно: нежитлову будівлю літ. А-4 загальною площею 722,7 кв.м (поліклініка), нежитлову будівлю літ. Б-1 загальною площею 1,9 кв.м (технічна будівля), нежитлову будівлю В-1 загальною площею 48,8 кв.м (склад), нежитлову будівлю літ. Д-2 загальною площею 158,4 кв.м (склад), нежитлову будівлю літ. Г-1 загальною площею 3,0 кв.м (технічна будівля) відмовлено (а.с. 36-51).
Постановою Вищого господарського суду України від 09 серпня 2016 року постанова Харківського апеляційного господарського суду від 28 березня 2016 року залишена без змін (а.с. 179-193).
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до вимог статті 1 Закону України «Про оборону України», Збройні Сили України це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладається оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності. Статтею 3 передбачено, що Міноборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління.
Згідно з частиною 2 статті 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» Міноборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами на праві оперативного управління. З моменту надходження майна до ЗСУ і закріплення його за військовою частиною воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням (ч. 2 ст. 3 цього Закону). Протиправне відчуження військового майна, яке забезпечує життєдіяльність ЗСУ, ставить під загрозу виконання останнім завдань із підтримання бойової, мобілізаційної готовності та боєздатності військових формувань, а також забезпечення Міноборони України ефективного адміністративного управління, чим порушуються інтереси держави.
Згідно із статтею 6 вказаного Закону, відчуження військового майна здійснюється Міноборони України через уповноважені КМУ підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання, за винятком майна, визначеного частиною другою цієї статті. Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає КМУ за поданням Міноборони України.
Вказана норма кореспондується із змістом пункту 6 Положення про порядок відчуження та реалізації військового майна ЗСУ, затвердженого постановою КМУ від 28 грудня 2000 року № 1919 (редакція чинна на момент відчуження військового майна), згідно з якою рішення про відчуження військового майна, зазначеного у пунктах 3 і 4 цього Положення, приймає КМУ із затвердженням за пропозицією Міноборони погодженого з Мінекономіки переліку такого майна.
Апеляційний суд приходить до висновку про те, що відчуження спірного майна директором структурного підрозділу Міноборони України на підставі наведених вище угод було проведено не уповноваженим суб`єктом та з порушенням спеціального порядку реалізації такого майна.
При цьому, інвестиційна угода та додатки до неї за своєю правовою природою є угодами про відчуження нерухомого майна, а відсутність рішення КМУ про розпорядження спірним майном свідчить про те, що зазначені правочини укладені поза волею компетентного органу державної влади, а отже без належних повноважень з боку відчужувача спірного майна.
Встановлені обставини судом очевидно вказують на антипублічний та протиправний характер угод, на підставі яких було відчужено спірне майно, а отже в силу статті 228 ЦК України вони є нікчемними.
Згідно зі статтею 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Отже, наявність не скасованого правочину, на підставі якого з володіння Держави вибуло спірне майно, не може бути перепоною у витребуванні такого майна.
Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребувано у нього.
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Оскільки уповноважений орган Міністерство оборони України рішення про відчуження спірного нерухомого військового майна не приймав та не виражав в інший спосіб волевиявлення, тому наявні підстави для його витребування згідно статей 387, 388 ЦК України.
Посилання представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що позивач Військово-медичний клінічний центр Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) не відповідає статусу військової частини ЗСУ та спірне нерухоме майно не закріплено за цим позивачем та не є військовим майном, судовою колегією не приймаються, як такі, що не відповідають обставинам справи та спростовуються наявними у справі доказами.
З огляду на викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Згідно з частиною 1 статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, 315, 317, 319, ЦПК України,-
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилити.
Рішення Київського районного суду міста Харкова від 19 грудня 2016 року залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.
Касаційна скарга на ухвалу апеляційного суду може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.А. Кружиліна
Судді П.В. Кісь
О.М. Хорошевський