Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/2428/15-ц
Провадження № 2/376/11/2017
"06" червня 2017 р. Сквирський районний суд Київської області
у складі: головуючого судді - Ярошенко С.М.,
при секретарі Шумак Ю.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сквира цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Управління Державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області, Фермерського господарства «ТЕХНО-ФАРМ», Відділу Держгеокадастру у Сквирському районі про визнання наказу про затвердження проекту землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки недійсним, про визнання договорів оренди і суборенди землі недійсними, про визнання дій відповідача неправомірними, про скасування державної реєстрації земельної ділянки,
У грудні 2015 року позивач звернулася до суду з вказаним вище позовом.
В позовній заяві ОСОБА_1 вказує, що згідно рішення Сквирського районного суду від 14.10.2009 року за позивачем, в порядку спадкування за законом, визнано право на земельну частку (пай) у розмірі 4,3 в умовних кадастрових гектарах, в колективній власності колишнього КСП «Антонів» с.Антонів, Сквирського району, Київської області, із земель запасу Антонівської сільської ради Сквирського району Київської області, на яку мала право ОСОБА_3, яка померла 12.01.2009 року.
09.12.2009 року голова Сквирської районної державної адміністрації видав розпорядження №656, яким надав дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної частки (паю) з оформленням акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 із земель державної власності (землі запасу) Антонівської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Згідно укладеного 27.01.2010 року позивачем договору, ТОВ «Український проект» розробило відповідний проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1, згідно якого було складено кадастровий план земельної ділянки і акт встановлення на місцевості та погодження зовнішніх меж земельної ділянки ОСОБА_1
Інформація про дату державної реєстрації права, номер запису про право, орган, що здійснив державну реєстрацію права у ДЗК відсутня.
29.06.2011 року відділом Держгеокадастру у Сквирському районі складено висновок про наявні обмеження та використання земельної ділянки.
07.10.2011 року відділом містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства Сквирської РДА складений висновок про наявні обмеження на використання земельної ділянки.
16.05.2011 року ДЗ «Сквирська РайСЕС» МОЗ України склала акт санітарно-епідеміологічного обстеження земельної ділянки.
21.03.2014 року відділом Держгеокадастру у Сквирському районі складено висновок №04-51-199 про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки державної власності сільськогосподарського призначення (землі запасу) у власність позивачу.
На виконання вищевказаного наказу, 07 квітня 2014 року представник Головного управління Держземагентства у Київській області та ОСОБА_2 уклали договір оренди вищевказаної земельної ділянки строком на 27 років. Договір зареєстровано у Реєстраційній службі Сквирського районного управління юстиції, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 19 червня 2014 року за №6073394.
28.07.2014 року позивач, на подану заяву про порушення її прав, отримала невмотивовану відповідь від Головного управління Держгеокадастру у Київській області.
18 грудня 2014 року ОСОБА_2, як фізична особа, уклала договір суборенди зазначеної земельної ділянки з Фермерським господарством «ТЕХНО-ФАРМ» на 12 років.
Договір суборенди землі зареєстровано Реєстраційною службою Сквирського районного управління юстиції у Київській області 19 грудня 2014 року номер запису №8160571.
Вважає дії відповідачів неправомірними, оскільки не відповідають вимогам законодавства та порушили її право на набуття права власності на земельну ділянку згідно діючого законодавства.
Представник позивача в судове засідання не зявився, звернувся до суду з заявою, в якій просить ухвалити рішення в його відсутності, позов підтримує.
Відповідачі в судове засідання не зявилися, належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.
Згідно ч.2 ст.197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Суд, вивчивши письмові докази, надані сторонами в обґрунтування та заперечення позовних вимог, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом установлено, підтверджується наявними у справі доказами, що згідно рішення Сквирського районного суду від 14.10.2009 року за позивачем, в порядку спадкування за законом, визнано право на земельну частку (пай) у розмірі 4,3 в умовних кадастрових гектарах, в колективній власності колишнього КСП «Антонів» с.Антонів, Сквирського району, Київської області, із земель запасу Антонівської сільської ради Сквирського району Київської області, на яку мала право ОСОБА_3, яка померла 12.01.2009 року.
09.12.2009 року голова Сквирської районної державної адміністрації видав розпорядження №656, яким надав дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної частки (паю) з оформленням акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 із земель державної власності (землі запасу) Антонівської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Згідно укладеного 27.01.2010 року позивачем договору, ТОВ «Український проект» розробило відповідний проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1, згідно якого було складено кадастровий план земельної ділянки і акт встановлення на місцевості та погодження зовнішніх меж земельної ділянки ОСОБА_1
Інформація про дату державної реєстрації права, номер запису про право, орган, що здійснив державну реєстрацію права у ДЗК відсутня.
29.06.2011 року відділом Держгеокадастру у Сквирському районі складено висновок про наявні обмеження та використання земельної ділянки.
07.10.2011 року відділом містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства Сквирської РДА складений висновок про наявні обмеження на використання земельної ділянки.
16.05.2011 року ДЗ «Сквирська РайСЕС» МОЗ України склала акт санітарно-епідеміологічного обстеження земельної ділянки.
21.03.2014 року відділом Держгеокадастру у Сквирському районі складено висновок №04-51-199 про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки державної власності сільськогосподарського призначення (землі запасу) у власність позивачу.
На виконання вищевказаного наказу, 07 квітня 2014 року представник Головного управління Держземагентства у Київській області та ОСОБА_2 уклали договір оренди вищевказаної земельної ділянки строком на 27 років. Договір зареєстровано у Реєстраційній службі Сквирського районного управління юстиції, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 19 червня 2014 року за №6073394.
28.07.2014 року позивач, на подану заяву про порушення її прав, отримала невмотивовану відповідь від Головного управління Держгеокадастру у Київській області.
18 грудня 2014 року ОСОБА_2, як фізична особа, уклала договір суборенди зазначеної земельної ділянки з Фермерським господарством «ТЕХНО-ФАРМ» на 12 років.
Договір суборенди землі зареєстровано Реєстраційною службою Сквирського районного управління юстиції у Київській області 19 грудня 2014 року номер запису №8160571.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч.1 ст.3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
За змістом ч.2 ст.4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.
Відповідно до ст.15 ЗК України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.
Згідно ст.19, 31 ЗК України землі України за основними цільовими призначеннями поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі фермерського господарства можуть складатись із земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству, як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам-членам фермерських господарств на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.
За змістом ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідної орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності; відносини, повязані з орендою землі регулюються законом.
Відповідно до ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Згідно ст.124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу; передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.
Статтею 125 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав.
Частиною першою ст.134 ЗК України визначено, що права оренди на земельні ділянки державної власності підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, передбачених ч.2 цієї статті;.
За змістом ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюються шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Відповідно до ч.1 ст.193 ЗК України Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.
Згідно ч.1 ст.202 ЗК України державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку,встановленому Законом.
Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).
В силу п.17 Розділу Х Перехідні положення Земельного кодексу України сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок, та видачі їм державних актів на право власності на землю.
Згідно ст.16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки.
У статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» вказано, що державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності. При здійсненні державної реєстрації земельної ділянки їй присвоюється кадастровий номер.
Згідно ч.1 ст.1 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створення юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою.
За змістом ч.1 ст.2 Закону України «Про фермерське господарство» відносини, повязані із створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються Конституцією України, Земельним Кодексом України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами України.
Відповідно до ст.7 Закону України «Про фермерське господарство» для отримання в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства.
Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно до закону.
Земельні ділянки надаються громадянам для ведення фермерського господарства єдиним масивом з розташованими на них водними джерелами та лісовими угіддями, наближеними до існуючих шляхів, електро і радіотелефонних мереж, газо і водопостачальних систем та інших видів інженерної інфраструктури.
За змістом ст.8 цього Закону після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб.
Згідно п.в ч.1 ст.20 Закону України «Про землеустрій» землеустрій проводиться в обовязковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі надання, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок.
Відповідно до ст.21 Закону України «Про землеустрій» організацію і планування землеустрою на загальнодержавному і місцевому рівнях здійснюють Верховна Рада України, Кабінет Міністрів України, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, встановлених Конституцією України, Земельним кодексом України, цим Законом та іншими законами України.
Згідно ст.22 цього Закону землеустрій здійснюється на підставі: рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою; укладених договорів між юридичними чи фізичними особами (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою; судових рішень.
Відповідно до ст.30 Закону України «Про землеустрій» погодження і затвердження документації із землеустрою проводиться в порядку, встановленому Земельним кодексом України, цим Законом та іншими законами України.
Згідно ст.13 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок обовязково проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.
Відповідно до ст.20 Закону «Про оцінку земель» за результатами нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація.
Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.
За змістом ст.23 цього Закону технічна документація з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, затверджується районними радами.
Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Згідно ст.1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Відповідно до ст.2 Закону України «Про оренду землі» відносини, повязані з орендою землі регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
За змістом ст. 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.
Відповідно до ст.8-1 цього Закону право на оренду земельної ділянки державної або комунальної власності не може бути відчужено її орендарем іншим особам, внесено до статутного фонду, передано у заставу.
У Рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 року по справі №1-10/2004 розкрите поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
З огляду на викладене, дії відповідачів є неправомірними, як такі що не відповідають вимогам законодавства та порушили право позивача на набуття права власності на земельну ділянку згідно діючого законодавства.
Відповідно до ч.1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
З урахуванням зазначених вимог, обставини, встановлені рішенням Сквирського районного суду Київської області від 14.10.2009 року у справі №2-886/2009, преюдиційні.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до ст.ст. 57-60 ЦПК України.
Поряд з цим, відповідачі не довели, що їхні дії є правомірними та відповідають вимогам чинного законодавства і не порушують право позивача на набуття права власності на спірну земельну ділянку.
За ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.
В силу ст.88 ЦПК України суд вважає стягнути з відповідачів: Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_2, ФГ «ТЕХНО-ФАРМ» на користь позивача по 974,40 грн. документально підтверджених судових витрат.
Керуючись ст.19 Конституції України, ст.16 ЦК України, ст.3,4,15-1,19,93,116,124,125,135,152 Земельного Кодексу України, ст.13,23 Закону України «Про оцінку земель», ст.20-23,25,30 Закону України «Про землеустрій», ст.1,2,6,8-1 Закону України «Про оренду землі», ст.16,24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», ст.10,60,61,79,88,131,212-215,218,224-228 ЦПК України, суд, -
Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Київській області на користь ОСОБА_1 974,40 грн. судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 974,40 грн. судових витрат.
Стягнути з Фермерського господарства «ТЕХНО-ФАРМ» на користь ОСОБА_1 974,40 грн. судових витрат.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідачів.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя С.М. Ярошенко