Ухвала

іменем україни

05 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Луганської області від 06 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 29 січня 2014 року № 500453170 у розмірі 104 408 грн 03 коп. та судовий збір у сумі 1 566 грн 12 коп.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 29 січня 2014 року між ним і відповідачем було укладено кредитний договір № 500453170, за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 86 240 грн строком до 30 січня 2019 року. Відповідно до умов договору відповідач зобов'язався у порядку та на умовах, що визначені договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком № 1 до нього - графіком погашення кредиту. Позивач свої зобов'язання за договором виконав, надавши відповідачу кредит у сумі 86 240 грн, що підтверджується випискою з особливого рахунку відповідача. На порушення умов договору відповідач своїх зобов'язань належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 11 листопада 2015 року утворилася заборгованість за кредитом у сумі 77 277 грн 56 коп., за процентами - 9 441 грн 51 коп.; із комісії - 17 688 грн 96 коп. На вимоги банку відповідач боргу не сплатив.

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 31 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Луганської області від 06 вересня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитом, яка утворилася станом на 11 листопада 2015 року, в загальній сумі 104 408 грн 03 коп., із яких: заборгованість за кредитом - 77 277 грн 56 коп.; заборгованість за процентами за користування кредитом - 9 441 грн 51 коп.; заборгованість із комісії - 17 688 грн 96 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Проте рішення суду апеляційної інстанції не відповідає наведеним нормам процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач станом на 11 листопада 2015 року порушив умови кредитного договору і мав прострочену заборгованість на загальну суму 104 408 грн 03 коп., але відповідно до наданої відповідачем довідки ПАТ «Альфа-Банк» від 23 травня 2016 року № 44056-150-58 за договором від 29 січня 2014 року № 500453170, банк не має претензій до ОСОБА_3 (а. с. 105), у зв'язку з чим суд вважав, що відповідач сплатив суму заборгованості.

Проте з такими висновками не погодився апеляційний суд та ухвалюючи рішення про задоволення позову виходив із того, що вищевказана довідка не свідчить про повне виконання відповідачем умов кредитного договору і припинення зобов'язань. Також суд зазначив, що згідно з поясненнями відповідача він лише з січня 2014 року по вересень 2014 року частково сплачував заборгованість за кредитним договором, крім того, згідно з матеріалами справи відповідач у рахунок заборгованості за кредитом 10 травня 2016 року сплатив 5 тис. грн, а 12 травня 2016 року - 5 001 грн.

Враховуючи невиконання умов договору без поважних причин, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі і стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості, яка утворилася станом на 11 листопада 2015 року, в загальній сумі 104 408 грн 03 коп., із яких: заборгованість за кредитом - 77 277 грн 56 коп.; заборгованість за процентами за користування кредитом - 9 441 грн 51 коп.; заборгованість із комісії - 17 688 грн 96 коп.

Разом із тим апеляційний суд у рішенні зазначив, що відповідач не заперечував розміру вказаного у розрахунку позивача заборгованості, відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України свого розрахунку не надав та не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження належного виконання зобов'язання.

Однак із вказаними висновками неможливо погодитися виходячи з наступного.

Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Зокрема, згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Однак на порушення вищевказаних норм процесуального права апеляційний суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не перевірив належним чином заперечень відповідача проти позову та не надав належної оцінки зібраним у справі доказам.

Вказавши у рішенні, що відповідач не заперечував розміру вказаного у розрахунку позивача заборгованості, відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України свого розрахунку не надав та не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження належного виконання зобов'язання, апеляційний суд усупереч вимог ст. ст. 212, 303, 304 ЦПК України залишив поза увагою те, що відповідач взагалі заперечував будь-яку заборгованість перед банком, про що надав вищевказану банківську довідку, а також банківську квитанцію про сплату 75 грн за видання банком цієї довідки, і квитанції про сплату заборгованості на виконання досягнутих із представником банку домовленостей щодо акційної пропозиції банку для відповідача у частині визначеного банком на той час розміру заборгованості.

Апеляційний суд не перевірив обставин видання ПАТ «Альфа-Банк» довідки від 23 травня 2016 року № 44056-150-58 за договором від 29 січня 2014 року № 500453170, згідно з якою банк не має претензій до ОСОБА_3

При цьому заслуговують на увагу доводи касаційної скарги відповідача про те, що суд не прийняв від нього як докази квитанції про сплату кредитних коштів та диск із записом телефонних переговорів сторін щодо акційної пропозиції для відповідача.

Статтею 57 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Загальні вимоги процесуального права, закріплені у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначають обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Крім того, стягуючи з відповідача заборгованість із комісії у сумі 17 688 грн 96 коп., апеляційний суд не врахував наступного.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочини, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин вважається правомірним не лише тоді, коли не визнаний судом недійсним, але й у тому випадку, коли його недійсність прямо не встановлена законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені в ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Разом із тим згідно із ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19 грудня 2012 року у справі № 6-87цс12, правочин, недійсність якого прямо встановлена законом, є нікчемним. Визнання нікчемного правочину судом недійсним законом не вимагається, тобто для сторін правочину він не спричиняє правових наслідків, крім наслідків його недійсності.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 положення п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, з наступними змінами, у взаємозв'язку положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно зі ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтами регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Так, відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Апеляційний суд не врахував зазначених положень закону, не дослідив належним чином умов кредитного договору, не перевірив правових підстав та законності нарахування вищевказаної комісії, у результаті чого дійшов передчасного висновку про стягнення заборгованості із комісії.

Усупереч вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України суд апеляційної інстанції не звернув достатньої уваги на заперечення відповідача проти позову та надані ним докази, не перевірив законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору, чим порушив норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи; рішення суду не відповідає вимогам ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до апеляційного суду з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Луганської області від 06 вересня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак