Номер провадження: 22-ц/785/2026/17
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Драгомерецького М.М.

суддів: Черевка П.М.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Бахірко А.Г.,

за участю: представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 13 жовтня 2014 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_7 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И Л А:

26 листопада 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_7 про стягнення боргу.

Мотивуючи свої вимоги тим, що 11 червня 2008 року він надав ОСОБА_5 і ОСОБА_7 у борг грошові кошти в розмірі 13 500 доларів США, які боржники повинні булиповернути на протязі двох років, про що складено розписку.

До теперішнього часу боргові зобов'язання відповідачкою ОСОБА_5 не виконанні, тому ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом та просив стягнути 157 410 гривень, відповідно до офіційного курсу НБУ станом 26 травня 2014 року.

В судовому засіданні представник відповідача не визнала позовні вимоги просила відмовити в їх задоволені.

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 13 жовтня 2014 року позов задоволено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення норм права.

Під час розгляду апеляційної скарги відповідачка ОСОБА_5 23 липня 2014 року уклала шлюб, в зв'язку із чим змінила прізвище на Кузьміну.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 червня 2008 року ОСОБА_3 позичив ОСОБА_7 та ОСОБА_5 грошові кошти у іноземній валюті в розмірі 13 500 доларів США, що за курсом НБУ було еквівалентно 157 410,00 гривень, які позичальники зобов'язались повернути на протязі двох років, про що ними була складена письмова розписка (т.1, а.с.7).

У встановлений строк позичальники не повернули борг, тому позикодавець вимушений був звернутись до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики з відповідачки ОСОБА_5.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка ОСОБА_5 не повернула борг у вставлений строк, тому зобов'язана повернути його в сумі, яка на день подачі уточненого позову становить 270 745,20 гривень.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції в повному обсязі погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу сторони у справі був зобов'язаний довести в судовому засіданні обставини, на які позивачка посилається як на підставу своїх вимог, а відповідач - як на заперечення проти позову.

Однак в порушення положень ст. ст. 10, 60, 179, 212, 213, 214 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, та не надав правильної оцінки наявним справі доказам.

Частиною 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_5 та третя особа ОСОБА_7 перебували у шлюбі з 29 вересня 1995 року, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2013 року шлюб розірвано, про що свідчить повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 28 жовтня 2016 року (т.1, а.с. 230-231).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 березня 2014 року по справі №523/4433/13-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, первісний позов ОСОБА_5 задоволено частково, у задоволенні зустрічного позову відмовлено. Суд стягнув з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 1/2 частину грошових коштів у розмірі 175 846 гривень.

Отже, вказаний договір позики був укладений 11 червня 2008 року під час шлюбу позичальників відповідачки ОСОБА_5 та третьої особи ОСОБА_7, а позикодавець ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, інвалід І групи А (а.с.4, 8) є батьком ОСОБА_7.

Нормами Сімейного кодексу України передбачено, що майно, яке набуто подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст.60). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63). У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення (ч.ч. 1, 2 ст.70).

За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, але належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і фактом, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Згідно ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як роз'яснено у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Верховного Суду України, обставини, які мають значення для справи, надаючи оцінку наявним у справі доказам, а також доказам, наданим в суді апеляційної інстанції, колегія суддів приймає їх до уваги й вважає, що режим майна, а саме, боргу в сумі 13 500 доларів США регулюється положеннями Сімейного кодексу України (ст. ст. 60, 61, 71), вказані грошові кошти є спільною сумісною власністю подружжя й кожний з них має право на 1/2 частину цього майна.

Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 25 грудня 2013 року у справі №6-135цс13, який у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що у зв'язку з тим, що колишні подружжя не виконали свого обов'язку по поверненню боргу у встановлений строк, з відповідачки Ст урової О.М. на користь позивача підлягає стягненню 1/2 частина вказаного боргу в розмірі 6 750 доларів США, що на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції за курсом НБУ становить 184 072, 50 гривень (6 750 дол. США х 27, 2674 грн. : 100%), а також згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України стягненню підлягає три процента річних в розмірі 22 088,70 гривень.

Посилання відповідачки ОСОБА_5 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом не враховано, що вона не брала в борг у батька її колишнього чоловіка 13.500 доларів США й розписка є фальшивою, не приймається до уваги за таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частинами 3,4 ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.1 ст.64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу відповідач повинен був довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами обставини, на які посилалась як на підставу своїх заперечень проти позову, але не надала жодного доказу.

За клопотанням відповідачки ОСОБА_5 апеляційний суд неодноразово призначав судову технічно-почеркознавчу експертизу для ідентифікації виконавця підпису під рукописним текстом, але судова експертиза не була проведена з вини відповідачки у зв'язку з тим, що вона не надала експерту вільні зразки підпису, що підтверджується повідомленнями Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз (т. 1, а.с. 185-186, 269, т.2, а.с. 49-50).

Відповідно до ч.1 ст.146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Таким чином, колегія суддів вважає, що, оскільки відповідачка ухилилась від подання експертам необхідних матеріалів, тому є законні підстави вважати, що відповідачка не довела належним чином в судовому засіданні те, що вона не брала в борг у батька її колишнього чоловіка 13 500 доларів США й те, що розписка є сфальшованою.

До апеляційної скарги відповідачка не надала ніяких доказів, які спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи спростовують висновків суду і містять підстави для висновків про порушення та неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, є законні підстави для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково, рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 13 жовтня 2014 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_7 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 6 750 доларів США, що в еквіваленті складає 184 072,50 гривень, та 3% річних у сумі 22 088,70 гривень.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко

Р.Д. Громік