Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05 квітня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КУШТАНА Б.П., СОБОСЛОЯ Г.Г.

при секретарі ТЕРПАЙ С.М.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 районної спілки споживчих товариств (ОСОБА_2 райспоживспілки) та Колективного підприємства «Промкомбінат ОСОБА_2 райспоживспілки» про стягнення вартості частки в майні, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 райспоживспілки на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22 лютого 2016 року, -

встановила:

03.12.2015 ОСОБА_1 звернувся до суду із указаним позовом, відповідачами за яким зазначив Середнянський промкомбінат ОСОБА_2 райспоживспілки та ОСОБА_2 райспоживспілку. Мотивував позов наступним. 20.12.2002 позивач уклав із Промкомбінатом ОСОБА_2 райспоживспілки договір про сплату пайового внеску для участі в Програмі завершення розмежування і закріплення власності у споживчій кооперації України, метою договору було закріплення частки позивача у майні підприємства. Відповідно до умов договору, позивач 19.12.2002 і 19.04.2003 сплатив у касу підприємства пайові внески у розмірі 190,00 грн і 50,00 грн, всього 240,00 грн. 31.12.2002 позивача було повідомлено про задоволення його заяви щодо набуття прав співвласника Промкомбінату, його частку в майні було визначено в розмірі 1909,90 грн. У 2010 році було проведено індексацію пайових внесків на 122,3%, внаслідок чого вартість частки позивача як співвласника Середнянського промкомбінату зросла до 2335,80 грн.

Згідно із договором, Промкомбінат повинен був щорічно нараховувати на частку позивача в майні підприємства дивіденди від розподілюваного прибутку, а на бажання пайовика підприємство зобовязане достроково повернути йому пайовий внесок та несплачені дивіденди (п.п. 2.2.2., 2.2.4.). Утім, дивідендів від Промкомбінату позивач не отримував.

28.07.2015 позивач у звязку із продажем ОСОБА_2 райспоживспілкою майнового комплексу Середнянського промкомбінату предявив до Промкомбінату та до засновника підприємства ОСОБА_2 райспоживспілки претензію щодо повернення належної йому частки у майні Промкомбінату в розмірі 2335,80 грн. Промкомбінат на претензію не відповів, а ОСОБА_2 райспоживспілка визнала, що є єдиним засновником Промкомбінату, проте, претензію щодо виплати коштів не задовольнила.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив стягнути на його користь із Правління ОСОБА_2 райспоживспілки як із засновника Середнянського промкомбінату частку в майні Середнянського промкомбінату з урахуванням індексації в сумі 2335,80 грн шляхом перерахування на картковий рахунок за відповідними реквізитами, а також просив вирішити питання про судові витрати.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 22.02.2016, з урахуванням ухвали цього ж суду від 25.08.2016 про виправлення описки в рішенні суду, позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 райспоживспілки як із засновника Середнянського промкомбінату на користь ОСОБА_1 належну йому як співвласнику Середнянського промкомбінату частку в майні Середнянського промкомбінату, з урахуванням індексації, в сумі 2335,80 грн, а також стягнуто з ОСОБА_2 райспоживспілки на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 487,20 грн.

ОСОБА_2 райспоживспілка оскаржила рішення суду як незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Сторона посилається, зокрема, на те, що: договір, з якого виник спір, був укладений із Середнянським промкомбінатом, який припинив діяльність 19.09.2016, а не з райспоживспілкою, яка не була у договірних стосунках із позивачем і не має перед ним ніяких зобовязань; керівними органами споживчої кооперації України у березні 2009 року призупинено Програму, на яку посилався позивач, майновий сертифікат на право на пай (частку) в майні підприємства позивачу не видавався, тобто, Програма не виконана і передбачених законом підстав для виплати коштів у якості повернення паю (частки в майні) немає. Відповідач просить рішення суду скасувати, у позові відмовити.

У письмових запереченнях на апеляцію позивач вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Вказує, зокрема, на те, що зупинення дії відповідної Програми не є перешкодою для повернення позивачу його частки в майні підприємства та захисту його майнових прав, оскільки відповідне майно було продане, а кошти були отримані саме ОСОБА_2 райспоживспілкою.

Після зміни складу суду у звязку з виходом судді-доповідача та члена колегії суддів у даній справі у відставку ухвалою апеляційного суду від 16.01.2017 справу було призначено до судового розгляду новим складом суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 райспоживспілки ОСОБА_3, яка апеляцію підтримала, позивача ОСОБА_1, який скаргу не визнав, обговоривши доводи сторін, оглянувши справу № 308/9163/14-ц, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Суд першої інстанції задовольнив позов вважаючи його обґрунтованим і доведеним. Однак, погодитись із таким рішенням не можна, оскільки своїх висновків суд дійшов із порушенням норм процесуального права.

Встановлено, що 20.12.2002 Промкомбінат ОСОБА_2 районної спілки споживчих товариств уклав із ОСОБА_1 договір про сплату пайового внеску для участі в Програмі завершення розмежування і закріплення власності у споживчій кооперації України (а.с. 3 справи № 308/9163/14-ц). Пунктом 2.1.1. договору передбачалося, що пайовик вносить до 31.12.2004 в касу чи на рахунок підприємства пайовий внесок у сумі 240,00 грн, в т.ч., за визначені розміри часток у майні основну 190,00 грн, додаткову 50,00 грн. Позивач сплатив зазначені кошти, його частку в майні підприємства було визначено в розмірі 1909,90 грн. За умовами договору, Промкомбінат повинен був: щорічно нараховувати дивіденди від розподілюваного прибутку на пайовий внесок і частку позивача в майні підприємства (п. 2.2.2.); за бажанням пайовика достроково повернути йому пайовий внесок та несплачені дивіденди в порядку, встановленому вищеназваною Програмою, у разі, якщо пайовик не має бажання брати участь у Програмі (п. 2.2.4.). Ці обставини ніким не заперечуються.

Заявою від 03.04.2014 ОСОБА_1 повідомив ОСОБА_2 райспоживспілку та Промкомбінат ОСОБА_2 райспоживспілки про небажання бути співвласником Промкомбінату, просив повернути пайовий внесок у сумі 240,00 грн і виплатити частку в майні підприємства на суму 1900,90 грн (а.с. 4, а.с. 8 справи № 308/9163/14-ц).

16.07.2014 ОСОБА_1 предявив до Промкомбінату ОСОБА_2 райспоживспілки позов, яким просив зобовязати відповідача повернути йому пайовий внесок у сумі 293,52 грн і оплатити (викупити) його частку в майні підприємства у сумі 2335,80 грн, а також сплатити пеню в сумі 113,06 грн (а.с. 1-2 справи № 308/9163/14-ц). Позов мотивувався, зокрема, тим, що на заяву від 03.04.2014 позивач відповіді не отримав, тому вимагає повернення відповідних коштів, з яких вартість належної до повернення частки в майні підприємства визначалася з урахуванням індексації на 122,3%, проведеної у 2010 році, і складала 2335,80 грн.

14.08.2014 ОСОБА_1 подав суду датовану цим днем заяву про залишення позову без розгляду, якою повідомив, що «після подання позову відповідач погасив борг добровільно в звязку з чим відпала необхідність утримувати з відповідача суму боргу в судовому порядку», на цій підставі просив суд згідно з п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України позов залишити без розгляду (а.с. 10 справи № 308/9163/14-ц).

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 18.08.2014 позов ОСОБА_1 до Промкомбінату ОСОБА_2 райспоживспілки про зобовязання вчинити дії залишено без розгляду з підстави, передбаченої ст. 207 ч. 1 п. 5 ЦПК України (а.с. 13 справи № 308/9163/14-ц). Ухвала набрала законної сили.

03.12.2015 ОСОБА_1 предявив до ОСОБА_2 райспоживспілки та КП «Промкомбінат ОСОБА_2 райспоживспілки» позов про стягнення вартості частки в майні із викладених вище мотивів, просив стягнути на свою користь із ОСОБА_2 райспоживспілки як із засновника указаного Промкомбінату 2335,80 грн (а.с. 1-2). У заяві позивач не вказав про факт звернення до суду по стягнення цієї ж суми коштів, що мав місце раніше, та про ухвалене за результатом першого звернення судове рішення, не вказував на ці обставини і в запереченнях на апеляційну скаргу (а.с. 79-81).

Обставини, повязані з попереднім зверненням до суду, зясувалися лише в судовому засіданні під час розгляду справи апеляційним судом 05.04.2017. Тобто, обставини, що мають істотне значення в справі, були замовчані позивачем. У цьому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 визнав, що 240,00 грн пайових внесків йому були повернуті, однак, факт повернення 2335,80 грн заперечив, а свою заяву про залишення попереднього позову без розгляду пояснив тим, що до її подання до суду мав усне запевнення від керівництва райспоживспілки про повернення зазначених коштів, яке в подальшому не було виконане, тому він знову звернувся до суду по ці кошти.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, особа на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами і здійснює своє право на захист (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України (2003 р.), ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України); сторони зобовязані належно довести обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень; обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-61 ЦПК України).

Здійснюючи свої права на власний розсуд і виконуючи цивільні обовязки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, особа повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи відповідні наслідки (ст.ст. 11-14, 202, 509, інші норми ЦК України (2003 р.)); при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, повинна додержуватися моральних засад суспільства; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ст. 13 ч.ч. 1-4 ЦК України (2003 р.)). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені ч.ч. 2-4 ст. 13 ЦК України (2003 р.), суд може зобовязати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ст. 13 ч. 6 ЦК України (2003 р.)).

Як випливає зі змісту договору від 20.12.2002 про сплату пайового внеску для участі в Програмі завершення розмежування і закріплення власності у споживчій кооперації України, із зазначеною Програмою повязується саме виплата пайового внеску. Порядок і умови повернення майна та/або виплати вартості частки в майні підприємства цим договором не врегульовані. Програма завершення розмежування і закріплення власності у споживчій кооперації України була затверджена Постановою XVIII (позачергового) зїзду споживчої кооперації України від 19.12.2000, однак, Постановою ХХ зїзду споживчої кооперації України від 18.03.2009 на період фінансової нестабільності в державі та до внесення ВР України змін і доповнень до Закону України «Про споживчу кооперацію» призупинено дію Положення про майнові сертифікати на право на пай (частки) в майні споживчого товариства системи Центральної спілки споживчих товариств України (Укоопспілки), затвердженого постановою шостих зборів Ради Укоопспілки ХVII скликання, та Розділу «Порядок розпорядження паями (частками) в майні споживчого товариства, підприємства споживспілки» вищеназваної Програми, затвердженої Постановою XVIII (позачергового) зїзду споживчої кооперації України зі змінами і доповненнями. Отже, реалізацію Програми зупинено.

ОСОБА_2 райспоживспілка була засновником КП «Промкомбінат ОСОБА_2 райспоживспілки», що випливає з реєстраційних даних Промкомбінату (а.с. 49-52), інших матеріалів справи і не заперечується сторонами. КП «Промкомбінат ОСОБА_2 райспоживспілки» ліквідовано, запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено 19.09.2016 за № 8007145 (а.с. 51).

У цьому звязку колегія суддів констатує, що припинення (в т.ч., ліквідація) підприємства споживчої кооперації, а відтак, і майнові розрахунки у звязку з припиненням підприємства із засновниками, пайовиками, власниками майна (часток у ньому) тощо провадяться за загальними правилами, встановленими законом для таких процедур, з урахуванням особливостей, що можуть встановлюватися законом. За змістом положень ЦК Української РСР (ст.ст. 37, 39, 40), Закону України «Про споживчу кооперацію» (ст. 18), що були чинними на момент укладання між сторонами договору, з якого виник спір, цього Закону та ЦК України (2003 р.) (ст.ст. 104-111), Закону України «Про кооперацію» (ст.ст. 28, 29), які є чинними на час предявлення позову та вирішення спору, відповідно до інших нормативних актів, майно юридичної особи, що залишилося після виконання всіх ліквідаційних процедур і розрахунків, передається засновникам, учасникам юридичної особи, зокрема, членам кооперативу, пайовикам і винятків із такого порядку для кооперативних підприємств закон не містить.

Тому міркування відповідача ОСОБА_2 райспоживспілки про начебто неможливість повернення позивачу коштів, які складають вартість частки в майні Середнянського промкомбінату, ліквідованого засновником, через повязаність зі згаданою вище Програмою, не ґрунтуються на законі. Програма, на яку вказує сторона, сама по собі не є перешкодою для розрахунків у звязку з припиненням підприємства споживчої кооперації, що, власне, підтверджує й сам факт проведення такого припинення підприємства, при якому розрахунки здійснюються з інших, аніж передбачені Програмою, підстав.

Водночас встановлені під час апеляційного розгляду обставини виключають можливість задоволення позову, що розглядається, про стягнення з єдиного наразі відповідача, яким є ОСОБА_2 райспоживспілка, на користь позивача ОСОБА_1 2335,80 грн вартості частки в майні Середнянського промкомбінату.

Беручи до уваги наведені вище норми закону та положення ст. 12 ч. 5 ЦК України (2003 р.), ст. 27 ч. 3, ст. 61 ч. 1, ст. 89 ч. 1, ст. 131 ч. 3, ст. 178 ЦПК України, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом; особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки, зловживання процесуальними правами недопустиме; обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню; відмова від визнання певних обставин може мати місце саме в тому процесі (в тій справі), в якому ці обставини визнавалися, відповідне питання вирішується ухвалою суду і в разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку; сторони до початку розгляду справи по суті зобовязані повідомити суд про всі відомі їм рішення судів, що стосуються предмету спору, а також про всі відомі їм незавершені судові провадження, що стосуються предмету спору; позивач управі не підтримувати своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після предявлення позову.

У справі № 308/9163/14-ц ОСОБА_1 визнав, що 2335,80 грн вартості частки в майні підприємства йому виплачені, предявлений до стягнення борг відповідачем добровільно погашено повністю. У цій справі не було встановлено недобросовісності дій позивача, саме виходячи із визнання відповідних обставин позивачем, його письмового підтвердження та відмови позивача від підтримання предявлених вимог суд залишив позов без розгляду з підстави, передбаченої ст. 207 ч. 1 п. 5 ЦПК України. Оскільки позивач подав заяву про залишення позову без розгляду навівши для цього конкретну підставу (погашення боргу), від визнання цієї обставини не відмовлявся і відповідне питання судом не вирішувалося, правова ситуація, що виникла, не належить до тих, які уможливлюють повторне звернення до суду після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду (ст. 207 ч. 2 ЦПК України). Ухвалу суду, якою позов із указаної підстави було залишено без розгляду, ОСОБА_1 не оскаржував.

Натомість у справі, що наразі розглядається, дії ОСОБА_1 щодо предявлення позову про стягнення тієї самої суми коштів, що і в першій справі, без повідомлення суду про обставини, повязані з розглядом першої справи, мають ознаки недобросовісності та зловживання цивільними і процесуальними правами. Відмова в справі, що розглядається, від визнання обставин, що визнавалися в іншій справі, розгляд якої завершився ухваленням відповідного такому визнанню судового рішення, що є чинним, процесуально недопустима і означає, окрім іншого, спробу фактичної ревізії чинного судового рішення у спосіб, не передбачений цивільним процесуальним законом. Такі дії сторони у жодному разі не можуть розглядатися як усунення в законний спосіб умов, що були підставою для залишення без розгляду позову в першій справі.

Розпорядившись своїми цивільними і процесуальними правами на власний розсуд таким чином, ОСОБА_1 позбавив себе можливості обґрунтувати і довести в належний процесуальний спосіб вдруге предявлений позов про стягнення указаних коштів. З тих підстав, з яких позов був предявлений, він не міг бути задоволений, а з інших підстав не предявлявся.

Суд першої інстанції не зясував належним чином обставини справи та необґрунтовано визнав позов доведеним, тому ухвалив рішення із порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Саме через це рішення суду не відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України і не може залишатися чинним, тому заслуговують на увагу доводи апеляції щодо порушення судом норм процесуального права та необхідності у звязку з цим скасування рішення із відмовою в позові.

Відтак, на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України апеляцію єдиного відповідача ОСОБА_2 райспоживспілки слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, у позові відмовити.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст.ст 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 районної спілки споживчих товариств задовольнити, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22 лютого 2016 року скасувати, у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 районної спілки споживчих товариств про стягнення вартості частки в майні відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді