СЕМЕНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №547/193/17
Провадження №2/547/183/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2017 року смт Семенівка, Полтавська область

Семенівський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді В.Ф.Харченка,

за участі секретаря судового засідання Т.В.Зінченко,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 Семенівського районного суду Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2, обґрунтовуючи позовні вимоги належністю їй на праві власності житлового будинку у с. Заїченці, вул. Чапаєва, 4, зареєстрованому у будинку місця проживання відповідача, з яким позивач припинила фактичні шлюбні відносини. Відповідач не бажає знятися з реєстраційного обліку місця проживання, виїжджати із будинку. Відповідач систематично порушує правила суспільного співжиття, зловживає спиртними напоями, влаштовує сварки, у звязку із чим вона вимушена проживати у іншому будинку.

Надалі позовні вимоги змінено, вказано, що відповідач не був і не є членом сім"ї позивача, тому відповідно до ст.ст. 64, 158 ЖК УРСР відповідач може користуватися спірним будинком тільки на підставі договору найму жилого приміщення. Договір найму житлового приміщення не укладався.

Позивач позов підтримала, пояснила, що відповідача слід виселити, оскільки він не сплачує за електричну енергію та газопостачання, його реєстрація не дозволяє їй отримати субсидію. З відповідачем жили тривалий час як сім'я, вона зареєструвала його місце проживання у своєму будинку, шлюб вони не реєстрували. Відповідач ніде не працює, зловживає спиртним, вчиняє скандали. У травні 2016 року позивач виїхала зі свого будинку, почала жити з іншим чоловіком, забрала з будинку телевізор, антену тощо.

Після зміни позовних вимог позивач заперечувала проживання сім'єю із відповідачем. Підтвердила, що переїхала разом із дочкою проживати до відповідача у Долинський район Івано-Франківської області, потім усі разом повернулися у с. Заїченці, почали жити у будинку, який придбав батько позивача.

Представник позивача ОСОБА_3 позов підтримав, вказав, що відповідач створив умови, що є підставою для його виселення із будинку. У справі відсутні докази щодо обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, проте сторони не укладали письмовий договір найму жилого приміщення відповідачем, що є обовязковим. Зареєстроване місце проживання відповідача не є рівним праву на проживання у відповідному житлі. Відповідач проживає у будинку без достатньої правової підстави.

Відповідач проти позову заперечував, вказав, що тривалий час співмешкав із позивачем, у 2013 році продав будинок своєї матері у Долинському районі Івано-Франківської області, значну частину виручених коштів дав позивачеві для погашення кредиту. Двічі реєстрував своє місце проживання у будинку позивача, не бажає зніматися з обліку, оскільки не має де жити. Інколи вживав спиртне, силу до позивача не застосовував, готовий знятися з обліку, коли знайде інше житло. Відповідач стверджував, що із позивачем жив більш як 20 років разом, сторони вели спільне господарство, коли він, після однієї із суперечок, повернувся на батьківщину, позивач покликала його назад. Він повернувся, позивач знову зареєструвала його у спірному будинку. Зараз позивач живе з іншим чоловіком у сусідньому будинку.

Сторони ствердили, що разом із дочкою позивача переїхали жити на батьківщину відповідача у с. Слобода Долинська Долинського району Івано-Франківської області, зареєстрували там своє місце проживання. Коли батько позивача придбав будинок у с. Заїченці, сторони і дочка позивача повернулися та знову жили разом у с. Заїченці у придбаному батьком будинку. Дочка проживала переважно у будинку баби позивача.

Сторони підтвердили, що разом ходили до паспортної служби із домовою книгою, разом робили відповідні дії щодо реєстрації місця проживання відповідача у будинку позивача.

Вислухавши пояснення сторін, представника позивача, свідка, вивчивши матеріали справи, судом встановлено такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

ОСОБА_4Богомаз, яка є дочкою позивача, дала показання, що у дитинстві її мати разом із відповідачем і нею переїхали у Долинський район, потім у 2001 році повернулися жити у с. Заїченці. Мати представила їй відповідача як чоловіка, з яким вона буде жити. Майже весь час свідок жила у бабусі, оскільки відповідач поводився некоректно випивав, скандалив тощо. Свідок знає, що відповідач віддав частину коштів позивачеві за проданий у с. Слобода Долинська будинок, не бере участі у витратах на будинок матері.

Згідно договору купівлі-продажу від 03.10.2001 позивач є власником житлового будинку за адресою: Полтавська область, Семенівський район, с. Заїчинці, вул. Чапаєва, 4 (а.с. 5).

Сторони мають зареєстроване місце проживання у вказаному будинку, на що вказують їх паспорти та довідки Заїчинської сільської ради від 19.12.2016 № 02-27/414 (а.с. 4, 6, 7, 24). Із паспортів сторін вбачається, що сторони мали зареєстроване місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_1, з різницею у 2 дні знялися там з реєстраційного обліку (відповідно 24 і 26 липня 2001 року), через незначний проміжок часу і в один день 08.08.2001 зареєстрували місце проживання у спірному будинку. Відповідач 16.07.2008 знявся з реєстраційного обліку, але 10.10.2012 знову взятий на реєстраційний облік у спірному будинку з волі позивача.

Отже сторони тривалий час жили разом, вели спільне господарство, змінювали місце проживання із с. Заїченці Семенівського району Полтавської області на с. Слобода Долинська Долинського району Івано-Франківської області, відповідач двічі знімався з реєстраційного обліку та знову реєстрував своє місце проживання у спірному будинку з волі та за згоди позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу УРСР (далі ЖК) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ст. 150 ЖК громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 156 ЖК члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 ЖК).

Відповідно до ст. 157 ЖК членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно із ч. 1 ст. 116 ЖК якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 158 ЖК наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Суд зазначає, що ст. 158 ЖК вказує на наймачів, а не членів сім"ї власника будинку.

У справі встановлено, що відповідач вселився у спірний будинок саме як член сім"ї позивача вони близько 20 років проживали разом, перебували у фактичних шлюбних (сімейних) відносинах, вели спільне господарство, разом змінювали місце проживання тощо.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи зазначене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд робить висновок що у позові слід відмовити повністю за недоведеністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 57-60, 88, 208, 209, 212, 214, 215, 223, 228, 291, 292, 294, 296 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Відмовити у позові повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Полтавської області через Семенівський районний суд Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.Ф.Харченко