Номер провадження: 22-ц/785/7006/17
Головуючий у першій інстанції Ільченко Н. А.
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Черевка П.М.,

при секретарі судового засідання Бахірко А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2017 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Макаренка Валерія Михайловича, Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та визнання права власності,

ВСТАНОВИЛА:

01 грудня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до нотаріуса Київського міського нотаріального округу Макаренка В.М., ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та визнання права власності (т. 1, а.с. 3-8).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено (т. 1, а.с. 253-257).

Не погоджуючись з вказаним рішенням, 28 липня 2017 року ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_5 засобами поштового зв'язку направила до суду апеляційну скаргу. Зокрема, апелянт вважає, що оскаржуване рішення ухвалено передчасно, з порушенням вимог чинного законодавства, за неповного з'ясування фактичних обставин справи, що призвело до необґрунтованості ухваленого рішення. Зокрема апелянт посилалась на що було порушено процедура звернення стягнення на спірне майно, зокрема повідомлення іпотекодавця про наступне звернення стягнення на предмет іпотеки було підроблено, що при перереєстрації права власності було порушено права неповнолітньої дитини. Крім того, посилався на невірне визнання розміру судових витрат тощо (т. 1, а.с. 275-284).

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав. Представник відповідача апеляційну скаргу проти задоволення апеляційної скарги заперечував. Інші учасники в судове засідання не з'явились, про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. Згідно з ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи скарги, пояснення представника відповідача та представника позивача, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2017 рокузміні в частині стягнення судових витрат, виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Приймаючи рішення в справі суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ «ПУМБ» було дотримано вимоги законодавства щодо надання вичерпного переліку документів, необхідних для реєстрації права власності на підставі іпотечного застереження в іпотечному договорі, що надавало підстави для прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ПАТ «ПУМБ», а приватний нотаріус Макаренко В.М., виконуючи повноваження державного реєстратора виходив з того, що з урахуванням чинних на момент прийняття рішення норм права існує можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього. А отже, як зазначив суд першої інстанції, всі дії, які вчинялись приватним нотаріусом Макаренком В.М. у процесі здійснення державної реєстрації у спірних правовідносинах, були вчинені відповідно до законодавства України, а безпосередньо державна реєстрація прав на нерухоме майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 була здійснена приватним нотаріусом Макаренком В.М. з дотриманням всіх норм чинного законодавства України. Тому в задоволенні позовних вимог суд вирішив відмовити та разом з тим стягнути з позивача на корить ПАТ «ПУМБ» понесені ним і документально підтверджені судові витрати у розмірі 148 270,00 грн., пов'язані з оплатою правової допомоги.

Колегія суддів з висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 погоджується, однак, в частині стягнення судових витрат колегія суддів вважає за необхідне оскаржуване рішення змінити враховуюче наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції згідно кредитного договору № 5053847 від 25.10.2006 року ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 250 000,00 дол. США, із сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 11,40 % річних, з погашенням кредиту та сплатою процентів за користування кредитними коштами шляхом внесення щомісячних платежів у розмірі, строки і на умовах визначених цим договором, з кінцевою датою повернення кредиту та усіх нарахувань за ним - 25.10.2026 року (т. 1, а.с. 142-150). В забезпечення виконання ОСОБА_2 своїх грошових зобов'язань за цим кредитним договором, 25.10.2006 року між ЗАТ «ПУМБ» (ПАТ «ПУМБ») та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М. за р. № 21471, за умовами якого ОСОБА_2 надала банку в іпотеку належну їй на праві приватної власності п'ятикімнатну квартиру під № 5, загальною площею 164,8 кв.м., яка знаходиться у будинку АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 15-22).

ПАТ «ПУМБ» в січні 2012 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 5053847 від 25.10.2006 року, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_2 не виконувала свої зобов'язання, справа № 522/3881/13-ц. 09 жовтня 2014 року Приморським районним судом м. Одеси було ухвалене рішення в цій справі, яким суд стягнув з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором № 5053847 від 25.10.2006 року в розмірі 143415,66 дол. США та 68806,84 грн. Разом з тим, рішенням апеляційного суду Одеської області від 02 червня 2015 року та додатковим рішенням апеляційного суду Одеської області від 18 серпня 2015 року було змінено рішення суду першої інстанції від 09 жовтня 2014 року та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором № 5053847 від 25.10.2006 року в сумі 133805,72 дол. США, що складається із основного боргу по кредиту у розмірі 113690,61 дол. США та боргу по процентам у розмірі 20215,11 дол. США, неустойку у загальному розмірі 125381,89 грн та штраф у розмірі 2500,00 дол. США, що складає 19939,25 грн. (по курсу НБУ станом на 20.10.2011 року) (т. 1, а.с. 31-38).

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно з ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до положень ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 2 ст. 590 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з ст. 36 ЗУ «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 р. №1127, а саме п. 57 встановлено додаткові вимоги для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Так, державному реєстратору потрібно надати завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов'язання, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги; документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 24 даного Закону, відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі державної реєстрації права власності на нерухоме майно з відкриттям розділу в Державному реєстрі прав та перенесенням щодо такого права власності обтяження, державну реєстрацію якого проведено у спеціальному розділі Державного реєстру прав.

З аналізу зазначених норм діючого цивільного законодавства та наявних в матеріалах справи документів колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 4.1.1. договору іпотеки від 25.10.2006 року за р. № 21471 Іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки та одержати задоволення своїх вимог з вартості предмету іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця у разі невиконання чи неналежного виконання основного зобов'язання. Відповідно до п. 4.2. вказаного договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється одним з таких способів за вибором іпотекодержателя, зокрема, на підставі виконавчого напису нотаріуса.

За обставинами даної справи, оскільки боржник - ОСОБА_2 зобов'язання за кредитним договором та, в свою чергу, рішення суду щодо стягнення з неї заборгованості за цим договором не виконала іпотекодержатель - ПАТ «ПУМБ» вирішив звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити свої вимоги в позасудовий спосіб, звернувшись до державного реєстратора щодо реєстрації права власності на спірний предмет іпотеки. При цьому ПАТ «ПУМБ» було надано відповідний перелік документів, серед яких: вимога про усунення порушення основного зобов'язання вих № 1280 від 26 лютого 2016 року, вимога достроково повернути всю суму кредиту та проценти за користування кредитом вих № 1279 від 26 лютого 2016 року, адресовані ОСОБА_2; рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, а також звіт про оцінку майна вих. № 0606/16 від 07 червня 2016 року (т. 1, а.с. 82-89). Так, приватним нотаріусом Київського МНО Макаренко В.М., який на момент вчинення реєстраційних дій, виконував повноваження не нотаріуса, а державного реєстратора, була проведена реєстрація права власності на спірний предмет іпотеки за ПАТ «ПУМБ», про що свідчить рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також інформація з відповідного реєстру. При цьому необхідно відмітити, що під час здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно реєстратором було відкрито розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу на об'єкт нерухомого майна, та перенесено інформацію щодо обтяження до відкритого розділу (т. 2, а.с. 141-145).

Отже, дослідивши нормативно-правову базу, якою встановлена законодавча процедура здійснення державної реєстрації права власності на відповідне майно, враховуючи наявність переліку документів, які містяться в матеріалах справи та були надані державному реєстратору колегія суддів приходить до висновку, що «ПАТ «ПУМБ» були дотримані вимоги діючого законодавства щодо надання вичерпного переліку документів, необхідних для реєстрації права власності на підставі іпотечного застереження в іпотечному договорі, а тому порушень при проведенні державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно не було допущено, оскільки за встановленими обставинами в державного реєстратора були всі підстави провести таку реєстрацію, про що, в свою чергу, правильно зазначав суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення.

Разом з тим, відхиляючи доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Щодо порушення прав малолітньої особи, як підстави для скасування реєстрації права власності.

Апелянт-позивач посилається на те, що договором іпотеки за р. № 21471 від 25.10.2006 року, а саме пунктом 1.7.4. відповідно до якого без письмового погодження іпотекодержателя, іпотекодавець зобов'язаний не надавати дозвіл на реєстрацію третіх осіб на житловій площі, що входить до складу предмету іпотеки «ПАТ «ПУМБ» змушує іпотекодавців або до порушення норм законодавства, або до порушень норм іпотечного договору, що, як наслідок, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду іпотекодавця. При цьому апелянт зазначає, що відповідно до положень діючого законодавства позивач повинна була здійснити реєстрацію місця проживання своєї дитини, яка не досягла 10 років, за місцем свого проживання. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відтак, вказані посилання не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, оскільки відповідно до норм діючого цивільного законодавства встановлена свобода сторін в укладенні договору, а позивач, в свою чергу, добровільно підписала договір іпотеки та не оскаржувала його у відповідній частині. Крім цього, будь-яких доказів того, що позивач направляла до іпотекодержателя вимоги щодо реєстрації третіх осіб та отримала відмову на таку вимогу в матеріалах справи не міститься.

Окрім цього, необхідно зазначити, що донька апелянта - ОСОБА_7 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження (т. 1, а.с. 43). Іпотечний договір було укладено 25.10.2006 року, тобто ще до народження дитини, тому не було необхідності в отриманні дозволу органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки. Так само наступне користування житлом дитиною не може вплинути на правовідносини, які виникли до її народження та бути підставою для відмови в позові. Такий висновок колегії суддів базується на механізмах напрацьованих в постановах ВСУ від 9 листопада 2016 року у справі 6-930цс16, та від 10 липня 2017 року у справі № 6-1002цс17, зокрема того, що в кожному конкретному випадку суди повинні: 1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Щодо наведеного та відхиленого доводу колегія суддів зауважує, що закон не пов'язує, навіть з протилежною оцінкою доводів, аніж зроблено судом апеляційної інстанції, правових наслідків у вигляді скасування права власності на іпотечне майно, оскільки за умови порушення прав малолітньої особи оспорюється договір іпотеки з цих мотивів, а не реєстрація права власності.

Відхиляючи інші доводи апелянта щодо порушення процедури та підробки повідомлення колегія судді вважає за необхідне зазначити, що дійсно, як вже вище зазначалося, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання в не менш як 30-деннийвимоги про виконання порушеного зобов'язання та надання державному реєстратору документу, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем такої вимоги. Здійснюючи перереєстрацію права ПАТ «ПУМБ», посилався на те, що надсилав ОСОБА_2 вимогу про усунення порушення основного зобов'язання вих. № 1280 від 26 лютого 2016 року та вимогу достроково повернути всю суму кредиту та проценти за користування кредитом вих. № 1279 від 26 лютого 2016 року, про що свідчило надане реєстратору рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, які, за твердженням відповідача, були нею отримані 09 березня 2016 року. Оскільки у встановлений термін вимога не була виконана іпотекодержатель звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом реалізації майна. Апелянт посилається на те, що вказане рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення було підробленим, та надає на підтвердження цього відповідні документи (копія заяви про вчинення кримінального правопорушення від 10.02.2017 року, копія витягу з кримінального провадження № 0000380 від 14.02.2017 року та ряд інших документів). Не запечеруючи щодо можливості підробки вказаного повідомлення, що повинно бути предметом відповідного дослідження в межах кримінального провадження, колегія суддів, тим не менш, вважає за необхідне вказати на наступне. Встановлений законом 30 денний термін щодо повідомлення сторони - іпотекодавця про необхідність усунення порушень договору замість боржника передбачений для того, щоб надати іпотекодавцю виконати зобов'язання, яке на той момент вже порушено стороною. Таким чином стороні позивача звертаючись до суду слід було довести не тільки факт порушення процедури повідомлення, але готовність протягом 30 днів виконати порушене зобов'язання. Зокрема, в сторони позивача була можливість внести відповідні кошти, які стягувалися в рахунок неналежного виконаного зобов'язання, на депозитний рахунок суду, тим самим довівши свою готовність виконати вимоги кредитодавця. В цьому випадку факт внесення відповідної суми коштів на депозит суду автоматично продемонструвало би добросовісність сторони позивача та обумовило задоволення позовних вимог. На даний момент в суду наявні документи, які підтверджують факт звернення позивача до правоохоронних органів з відповідною заявою про вчинення кримінального правопорушення за фактом підроблення документів та відкриття провадження за цією заявою. Однак, рішення за розглядом вчинення цього кримінального правопорушення, яке б дійсно підтверджувало факт підроблення документів в суду немає, так само і доказів здатності усунути допущені порушення зобов'язання.

При цьому, оскільки рішенням апеляційного суду Одеської області від 02 червня 2015 року та додатковим рішенням апеляційного суду Одеської області від 18 серпня 2015 року було змінено рішення суду першої інстанції від 09 жовтня 2014 року та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором № 5053847 від 25.10.2006 року в сумі 133805,72 дол. США, що складається із основного боргу по кредиту у розмірі 113690,61 дол. США та боргу по процентам у розмірі 20215,11 дол. США, неустойку у загальному розмірі 125381,89 грн та штраф у розмірі 2500,00 дол. США, що складає 19939,25 грн. (по курсу НБУ станом на 20.10.2011 року), яке набуло законної сили в момент оголошення (т. 1, а.с. 31-38), була визначена заборгованість, то з цього моменту слід визнати, що іпотекодавець, виходячи з прийнятих на себе зобов'язань за чинним іпотечним договором міг вже очікувати звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому повинен був приймати заходів щодо погашення заборгованості.

Знов таки, щодо наведеного та відхиленого доводу колегія суддів зауважує, що закон не пов'язує, навіть з протилежною оцінкою доводів, аніж зроблено судом апеляційної інстанції, правових наслідків у вигляді скасування права власності на іпотечне майно, оскільки лише здатність виконати вимогу іпотекодержателя (за умови дотримання всіх інших умов перереєстрації права власності) може мати наслідком скасування реєстрації права власності за іпотедержателем.

Щодо посилань в процесі розгляду справи сторони позивача-апелянта на те, що спірне нерухоме майно було реалізоване за значно заниженою ціною колегія суддів вказує, що в матеріалах справи міститься звіт про оцінку майна вих. № 0606/16 від 07 червня 2016 року відповідно до якого ринкова вартість квартири станом на 07 червня 2016 року без ПДВ складає 3 211 661,73 грн., який був наданий іпотекодержателем державному реєстратору. Вказаний звіт позивачем не оскаржувався, вимоги щодо проведення судової експертизи з визначення вартості предмета іпотеки в процесі розгляду справи не заявлялися. Оскільки позивач самостійно розпорядився своїми правами, суд першої інстанції прийняв відповідне рішення на основі доказів, які містяться в матеріалах справи.

Окремо колегія суддів зазначає, що спір щодо обсягу погашеної заборгованості за рахунок іпотечного майна може бути предметом самостійного судового розгляду.

Щодо витрат на правову допомогу. Колегія суддів дослідивши доводи апелянта та матеріали справи вважає за необхідне зменшити розмір судових витрат, які підлягають стягненню з огляду на таке.

11 липня 2017 року представником ПАТ «ПУМБ» ОСОБА_8 було подано до суду заяву про відшкодування судових витрат, якою просили стягнути з позивача на їх користь 148 270,00 грн - витрати на правову допомогу (т. 2, а.с. 224-225). На підтвердження своїх вимог ПАТ «ПУМБ» надали договір про надання юридичних послуг № 290/44 від 03 лютого 2017 року, укладений між ПАТ «ПУМБ» та Адвокатським об'єднанням «Право та закон», додаткову угоду № 1 до цього договору, рахунок № 03/02 від 03 лютого 2017 року на суму 148 270,00 грн, а також звіт про виконання робіт відповідно до договору № 290/44 від 03 лютого 2017 року та платіжне доручення про сплату відповідної суми коштів (т. 1, а.с. 226-238). Разом з тим, варто враховувати, що як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України в своїй постанові № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», а саме п. 47 розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Відповідно до ч. 1 закону № 4191-VI розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно зі ст. 7 ЗУ «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня 2017 року становить 1600 грн. Так, 40 % від 1600 грн дорівнює 640 грн. Отже, дослідивши звіт про виконання робіт відповідно до договору № 290/44 від 03 лютого 2017 року, враховуючи співмірність виконаної роботи та винагороду за таку роботу, а також положення чинного законодавства колегія суддів вважає за необхідне оскаржуване рішення змінити в частині стягнення витрат на правову допомогу, зменшивши розмір стягнення до 6 400 грн.

Таким чином, враховуючи те, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків при вирішенні спору між сторонами, правильно застосувавши норми матеріального та процесуального права, однак оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження (в частині судових витрат), то колегія суддів на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу, та змінює рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2017 року - в частині стягнення витрат на правову допомогу змінити, зменшивши розмір стягнення до 6 400 грн, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області А.І. Дрішлюк

П.М. Черевко

М.М. Драгомерецький

13.12.2017 року м. Одеса