Справа № 199/3705/17
РІШЕННЯ

Іменем України

26.09.2017 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Руденко В.В.,

при секретарі Куземі О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача з даним позовом, зазначивши, що 25 березня 1950 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали між собою шлюб про в книзі запису актів громадянського стану зроблено відповідний запис №557. Після одруження подружжю було присвоєно прізвища: чоловікові ОСОБА_2, дружині ОСОБА_3. В період знаходження у шлюбі народились діти: син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_5. ІНФОРМАЦІЯ_2. У 1984 році на підставі Рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровськ Дніпропетровської обл. ОСОБА_2 було надано у користування для нього особисто та членів його сім'ї квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 27,9 кв. м., де останній був зареєстрований разом з усіма членами своєї родини.

29 серпня 1980 року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уклав шлюб з ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3, яка після укладення шлюбу залишила собі прізвище ОСОБА_6. 19 січня 1980 року ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 уклала шлюб з ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка після укладення шлюбу отримала прізвище ОСОБА_5.

Від спільного проживання у ОСОБА_5 та ОСОБА_7 народилась позивач, яка після шлюбу отримала прізвище ОСОБА_1.

З огляду за родинні стосунки позивач являється: онукою для ОСОБА_2 та ОСОБА_5 та відповідно племінницею ОСОБА_4 та ОСОБА_6.

У 1993 році в зв'язку зі смертю ОСОБА_2, на підставі Рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровськ Дніпропетровської обл. №134 від 19 березня 1993 року квартира за вищевказаною адресою була надана в користування ОСОБА_9 - як основному наймачеві та ОСОБА_4 - як сину основного квартиронаймача.

01 вересня 1998 році ОСОБА_6 була у встановленому чинним законодавством України порядку зареєстрована (прописана) за вищевказаною адресою: квартира АДРЕСА_1.

Так станом на 01 вересня 1998 року правом користування квартирою АДРЕСА_1 мало три особи: ОСОБА_9 - основний квартиронайма, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 - користувачі житлового приміщення. ІНФОРМАЦІЯ_7 помер ОСОБА_4, а ІНФОРМАЦІЯ_8 померла ОСОБА_9 (основний квартиронаймач).

Починаючи з ІНФОРМАЦІЯ_8 єдиним зареєстрованим у встановленому чинним законодавством України порядку користувачем квартири за вищевказаною адресою залишилась ОСОБА_6. В квітні 2012 року в зв'язку похилим віком та складними сімейними обставинами, смерть чоловіка у 2010 році та смерть свекрухи у 2011 році, у ОСОБА_6 різко погіршилось хронічне захворювання, ішемічна хвороба серця з гіпертонічною хворобою. Погіршення стану здоров'я ОСОБА_6 призвело до виникнення необхідності постійного догляду за останньою. На дату виникнення вищевказаних обставин з родини у останньої залишилась лише племінниця - позивач по справі.

Позивач зазначає, що з квітня 2012 року вона за погодженням з ОСОБА_6 переїхала на постійне проживання до квартири АДРЕСА_1. З моменту початку спільного користування (проживання) позивача та ОСОБА_6 квартирою АДРЕСА_1 між ними було укладено усний договір про спільне ведення господарства та порядок спільного проживання за умовами якого кожному мешканцю квартири було виділено по 1-й кімнаті для проживання, розміщення власних речей та проведення особистого часу. Крім того, мешканці квартири домовились про спільну оплату житлових комунальних послуг, спільне придбання необхідних предметів харчування, предметів побутової хімії та інших речей необхідних для спільного користування квартирою, співкористувачі квартири разом проводили вільний час при знаходженні в приміщенні квартири та спільно виконували домашні роботи. Також, позивач зазначає, що вона доглядала за ОСОБА_6 в період коли та лікувалась, виконувала обов'язки по придбанню ліків, необхідних для лікування останньої, виконувала всі інші необхідні обов'язки для нормального її існування.

ІНФОРМАЦІЯ_9 в результаті загострення своїх хронічних захворювань ОСОБА_6 померла. Після смерті ОСОБА_6, ОСОБА_1 виконала та оплатила вартість всіх обов'язків, пов'язаних зі смертю ОСОБА_6 та оплатила вартість поховання останньої.

Залишившись єдиним користувачем зазначеної квартири ОСОБА_1 продовжила виконувати всі пов'язані з її користуванням обов'язки: догляд за станом квартири, сплату комунальних послуг, тощо. У зв'язку з чим позивач просить суд визнати за нею право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1.

У судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги, надали пояснення аналогічні викладеним у позові, просили суд задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача Дніпропетровської міської ради в судовому засіданні заперечувала проти позову посилаючись на те, що у позивача відсутні законні підстави користування спірною квартирою.

Вислухавши пояснення представників сторін, свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що в 1984 році на підставі Рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровськ Дніпропетровської обл. ОСОБА_2 було надано у користування для нього особисто та членів його сім'ї квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 27,9 кв. м., де останній був зареєстрований разом з а членами своєї родини, дружиною, ОСОБА_9 та сином, ОСОБА_4.

29 серпня 1980 року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 уклав шлюб з ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3, яка після укладення шлюбу залишила собі прізвище ОСОБА_6.

У 1993 році в зв'язку із смертю ОСОБА_2, на підставі Рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровськ Дніпропетровської обл. №134 від 19 березня 1993 року договір найму спірної квартири було змінено, а саме договір найму було укладено з ОСОБА_9, як основним квартиронаймачем.

01 вересня 1998 році ОСОБА_6 була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1.

Таким чином станом на 01 вересня 1998 року правом на користування квартирою АДРЕСА_1 мало три особи: ОСОБА_9 - основний квартиронаймач, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 - користувачі житлового приміщення. Зазначений факт підтверджується долученою до матеріалів справи довідкою з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію виданою 27 серпня 2012 року КЖЕП-43.

ІНФОРМАЦІЯ_7 помер ОСОБА_4, а ІНФОРМАЦІЯ_8 померла ОСОБА_9 (основний квартиронаймач). Таким чином починаючи з ІНФОРМАЦІЯ_8 єдиним зареєстрованим у встановленому чинним Законодавством України порядку користувачем квартири за вищевказаною адресою залишилась ОСОБА_6.

Позивач є онукою основних квартиронаймачів, та племінницею ОСОБА_4, що підтверджується відповідними доказами, що підтверджують кровне споріднення вказаних осіб..

ІНФОРМАЦІЯ_9 ОСОБА_6 померла.

Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно

Крім того, відповідно до п. 9 ППВСУ № 2 від 12.04.85 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати: чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Проте, позивач не надала суду належних та допустимих доказів тому, що на її вселення у 2012 році була згода наймача ОСОБА_6, судом безспірно не встановлено ведення позивачем спільного господарства разом з наймачем, а також суду не доведено, що спірне житлове приміщення було постійним місцем проживання позивача. Натомість позивач сама зазначає, що вже має у користуванні квартиру за адресою: АДРЕСА_3, і вона не бажає там втратити право користування.

Отже, в даному випадку, позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження та законного обґрунтування, а тому задоволенню не підлягають.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України, з урахуванням результату розгляду справи, суд вважає, що судові витрати необхідно віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 11, 60, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст.ст. 64,65 ЖК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У позовних вимогах ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням,- відмовити.

Судові витрати,понесені позивачем, віднести за його рахунок.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги у десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Суддя