Справа № 156/1028/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Нєвєров І.М.
Провадження № 22-ц/773/1100/17 Категорія: 47 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Стрільчука В.А.,

суддів Карпук А.К., Киці С.І.,

секретар судового засідання Галицька І.П.,

з участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, Поромівської сільської ради Іваничівського району, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_5 регіональна філія Іваничівського районного відділу «Центр ДЗК» в Іваничівському районі, про визнання недійсними рішення сільської ради та державного акта на право приватної власності на землю за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на рішення Іваничівського районного суду від 13 червня 2017 року,

встановила:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що рішенням Бужанківської сільської ради Іваничівського району від 25 вересня 1991 року № 7/2 йому було надано в постійне користування земельну ділянку площею 0,10 га для ведення особистого підсобного господарства. Даною земельною ділянкою він користується у відповідності до її цільового призначення, загородив парканом та побудував тимчасові споруди для утримання особистого підсобного господарства.

У 2013 році він звернувся до міської влади із заявою про приватизацію вищевказаної земельної ділянки.

27 травня 2013 року згідно з рішенням Бужанківської сільської ради Іваничівського району Волинської області йому було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність для ведення садівництва орієнтовною площею до 0,12 га в межах населеного пункту села Шахтарське по вул. Дубинській, яка межує зі східної сторони - Сидорук, з північної сторони - Сідловський, із західної сторони - ОСОБА_4, з північної сторони - землі загального користування.

Для отримання технічної документації він звернувся до Іваничівського відділу Волинського РФ ЦДЗК, яким був розроблений план відведення земельної ділянки. Йому також був наданий акт погодження меж із суміжними землекористувачами. Під час збору підписів йому стало відомо, що ОСОБА_4 відмовляється від підпису та не погоджується з приватизацією ним земельної ділянки. З метою вирішення конфлікту він звернувся в узгоджувальну комісію виконавчого комітету Бужанківської сільської ради, але питання вирішено не було.

Проведенням топографічної зйомки на земельній ділянці, яка перебуває у його постійному користуванні з 1991 року, виявлено, що вільна площа, яку він може отримати у власність, складає лише 0,045 га.

Тільки у 2013 році йому стало відомо, що приватизація земельної ділянки площею 0,25 га ОСОБА_4 проведена за рахунок частини земельної ділянки, що перебуває у його постійному користуванні, і рішенням Бужанківської сільської ради № 5/2 від 23 червня 1999 року була передана у приватну власність ОСОБА_4 13 липня 2000 року остання отримала Державний акт про право приватної власності на землю, зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 39, площею 0,25 га з цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства.

Враховуючи наявність межового спору між ним та ОСОБА_4 і бездіяльність Бужанківської сільської ради, він у 2014 році звернувся до Іваничівського районного суду з адміністративним позовом до цієї ради, треті особи ОСОБА_4, Волинське РФ Іваничівського районного відділу «Центр ДЗК» в Іваничівському районі, про визнання бездіяльності сільської ради неправомірною та зобовязання вчинити певні дії. Постановою Іваничівського районного суду 19 червня 2014 року у задоволенні адміністративного позову йому було відмовлено.

Починаючи з 1991 року, він продовжує користуватися земельною ділянкою. З 2000 року після отримання ОСОБА_4 Державного акта на право приватної власності на землю вона жодних претензій до нього не предявляла, а навпаки вимагала складання на неї заповіту, оскільки є його рідною дочкою.

Виходячи з викладеного, просив визнати недійсними рішення Бужанківської сільської ради Іваничівського району Волинської області від 23 червня 1999 року № 5/2 про передачу безкоштовно у приватну власність земельної ділянки площею 0,25 га для ведення особистого підсобного господарства ОСОБА_4 та Державний акт на право приватної власності на землю, виданий 13 липня 2000 року і зареєстрований у Бужанківській сільській раді в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 39.

Рішенням Іваничівського районного суду від 13 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням цього ж суду від 21 серпня 2017 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 551,20 грн.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 просять скасувати рішення Іваничівського районного суду від 13 червня 2017 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неналежну оцінку доказів та порушення норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

Судом встановлено, що обставини, викладені у позовній заяві ОСОБА_1, вже були предметом розгляду Іваничівського районного суду та Львівського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Постановою Іваничівського районного суду Волинської області від 19 червня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2015 року в адміністративній справі № 156/353/14-а за позовом ОСОБА_1 до Бужанківської сільської ради, треті особи ОСОБА_4, Волинська регіональна філія Іваничівського районного відділу «Центр ДЗК», про визнання бездіяльності сільської ради неправомірною та зобовязання вчинити дії в позові відмовлено (а. с. 38-40) Цими судовими рішеннями встановлено такі обставини.

Рішенням Бужанківської сільської ради Іваничівського району від 25 вересня 1991 року № 7/2 ОСОБА_1 було рекомендовано надати земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 0,10 га. (а. с. 5).

Рішенням тієї ж сільської ради від 27 травня 2013 року № 23/6 позивач позивачу надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність для ведення садівництва орієнтовною площею 0,12 га в межах населеного пункту села Шахтарське по вул. Дубинська, яка межує зі східної сторони - Сидорук, з північної сторони - Сідловський, з західної - ОСОБА_4, з північної - землі загального користування (а. с. 14).

В подальшому ОСОБА_1 звернувся до Іваничівського районного відділу Волинської регіональної філії «Центр ДЗК» для оформлення відповідної землевпорядної документації з метою подальшої приватизації його земельної ділянки. Для виготовлення даного проекту позивачу було запропоновано підписати акт погодження меж із суміжними землекористувачами (землевласниками) (а. с. 8), однак ОСОБА_4, яка межує з позивачем земельною ділянкою площею 0,25 га з 2005 року, відмовилася підписувати вказаний акт.

23 грудня 2013 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до постійно діючої комісії з питань земельних відносин при Бужанківській сільській раді про вирішення даного земельного спору.

При проведенні топографічної зйомки було встановлено, що частина земельної ділянки, якою користується ОСОБА_1 з 1991 року, йому не належить. Площа, вільна для отримання у власність, становить 0,045 га.

Рішенням Бужанківської сільської ради № 5/2 від 23 червня 1999 року ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку розміром 0,25 га для ведення особистого підсобного господарства. 13 липня 2000 року їй видано Державний акт на право приватної власності на землю. В даному акті вказані суміжні землекористувачі із земельною ділянкою ОСОБА_4, проте прізвища ОСОБА_1 як суміжного землекористувача, не значиться (а. с. 70, 71).

При оформленні даного акта ОСОБА_1 приймав безпосередню участь та вказував прізвища суміжних користувачів земельних ділянок, а тому до місця розташування та розміру земельної ділянки своєї доньки ОСОБА_4 претензій не мав і розумів, що їй у приватну власність передається земельна ділянка, якою він користувався з 1991 року.

Рішення Бужанківської сільської ради № 23/6 від 27 травня 2013 року про надання дозволу ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність для ведення садівництва орієнтовною площею 0,12 га в с. Шахтарське по вул. Дубинській за рахунок земельної ділянки, якою він користувався відповідно до рішення Бужанківської сільської ради № 7/2 від 25 вересня 1991 року, прийняте всупереч ст. 118 Земельного кодексу України, а саме - при винесенні даного рішення не було взято до уваги інформацію в. о. начальника Державної інспекції сільського господарства у Волинській області від 20 вересня 2012 року про те, що в натурі по місцевості площа земельної ділянки, щодо якої ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою, становить лише 0,045 га, що додатково стверджується і проведеною топографічною зйомкою місцевості.

З огляду на викладене судом першої інстанції не прийнято до уваги твердження позивача про те, що тільки у 2013 році йому стало відомо про приватизацію ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,25 га за рахунок частини земельної ділянки, яка перебувала у його користуванні.

Відмовляючи в задоволенні даного позову, суд виходив з того, що доводи ОСОБА_1 про порушення сільською радою при прийнятті рішення № 5/2 від 23 червня 1999 року порядку припинення права користування земельною ділянкою не підтверджені доказами, а рішення Бужанківської сільської ради № 7/2 від 25 вересня 1991 року носило рекомендаційний характер і не створило для позивача права користування спірною земельною ділянкою. Отже на момент передачі ОСОБА_4 у приватну власність частини земельної ділянки, якою з 1991 року користувався ОСОБА_1, право на цю ділянку у нього було відсутнє.

Такі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи і положенням ст. ст. 10, 11 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 з 1991 року користується земельною ділянкою площею 0,10 га, яку набув на підставі діючого на той час законодавства, не заслуговують на увагу.

Рекомендаційний характер рішення Бужанківської сільської ради № 7/2 від 25 вересня 1991 року випливає із самого його змісту. В п. 1.1 вказаного рішення зазначено «Дати згоду на надання земельних ділянок: рекомендувати для ведення особистого підсобного сільського господарства, городництва у розмірах згідно з додатком 1». Цим додатком є «Список громадян, яким намічено надати земельні ділянки для сільськогосподарського користування», зокрема ОСОБА_1 (а. с. 5).

Відповідно до ст. ст. 22, 23 Земельного кодексу Української РСР 1990 року в редакції, що діяла на час прийняття рішення Бужанківської сільської ради № 7/2 від 25 вересня 1991 року, право володіння або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступити до використання наданої земельної ділянки (в тому числі і на умовах оренди) до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право володіння або право користування землею, забороняється. Право володіння або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, районними, міськими Радами народних депутатів.

ОСОБА_1 не отримав державного акта на спірну земельну ділянку, а відтак не набув права користування нею. Тому безпідставними є і доводи апеляційної скарги про те, що надання цієї ділянки іншій особі у відповідності з ч. 5 ст. 116 нині чинного Земельного кодексу України можливе лише після припинення права власності чи користування нею в порядку, визначеному законом, і про підстави та порядок припинення такого права (глава 22 Земельного кодексу України). До того ж вказані правові норми не поширюються на спірні правовідносини, оскільки на час їх виникнення (1999-2000 роки) ці норми ще не діяли.

Крім того, як встановлено судом першої інстанції і підтверджено стороною позивача в судовому засіданні апеляційного суду, питаннями, повязаними з набуттям його дочкою ОСОБА_4 права власності на земельну ділянку площею 0,25 га та оформленням Державного акта на цю земельну ділянку, займався сам ОСОБА_1, а відтак він не міг не знати про передачу дочці у власність частини земельної ділянки, якою він користувався. Тобто фактично позивач погодився на таку передачу.

За наведених обставин визнання недійсним Державного акта про право власності на землю через сімнадцять років після його видачі суперечитиме принципу правової визначеності, що є складовою права на справедливий суд.

З огляду на викладене показання свідка колишнього голови Бужанківської сільської ради ОСОБА_6, а також акт обстеження земельної ділянки та акт узгоджувальної комісії щодо фактичного користування ОСОБА_1 спірною земельною ділянкою на місцевості та її загородження не мають правового значення для правильного вирішення даного спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Земельного кодексу України в редакції 1992 року сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами, зокрема для ведення особистого підсобного господарства.

Рішенням Бужанківської сільської ради № 5/2 від 23 червня 1999 року, прийнятим в порядку, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені земельним законодавством, ОСОБА_4 було передано у приватну власність земельну ділянку розміром 0,25 га для ведення особистого підсобного господарства, а 13 липня 2000 року їй видано Державний акт на право приватної власності на землю (а. с. 9-10).

Отже, відповідач ОСОБА_4 відповідно до чинного на той час законодавства (ст. ст. 19, 22, 23 Земельного кодексу України в редакції 1992 року, що діяла на час прийняття рішення ради та видачі Державного акта) набула право власності на вищевказану земельну ділянку. При цьому права та охоронювані законом інтереси позивача порушені не були. Тому підстави для визнання вказаних рішення ради і Державного акта недійсними відсутні.

Також не заслуговує на увагу і посилання в апеляційній скарзі на Рішення Конституційного суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 у справі про постійне користування земельними ділянками. В цьому рішенні йдеться про неконституційність пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.

Однак у даній справі судом встановлено, що ОСОБА_1 не набув у встановленому на час виникнення спірних правовідносин порядку право користування земельною ділянкою, а тому таке право у нього відсутнє незалежно від того, переоформив він його чи ні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами справи і не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, постановленого з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 відхилити, а рішення Іваничівського районного суду від 13 червня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді