АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Задерей І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника Київської міської ради - Хрущ Антоніни Павлівни на заочне рішення Шевченківськогорайонного суду м. Києва від 03 серпня 2017 року у справі за позовомОСОБА_3 до ОСОБА_4, Київської міської ради, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Куликовська Тетяна Вікторівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Федоришин Олег Петрович, про встановлення факту проживання однією сім'ю, визнання недійсним договору, скасування запису про реєстрацію речових прав, визнання права власності та виселення,-

В С Т А Н О В И Л А :

Заочним рішенням Шевченківськогорайонного суду м. Києва від 03 серпня 2017 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Київської міської ради, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Куликовська Тетяна Вікторівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Федоришин Олег Петрович, про встановлення факту проживання однією сім'ю, визнання недійсним договору, скасування запису про реєстрацію речових прав, визнання права власності та виселення - задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_7 однією сім'єю протягом останніх п'яти років до моменту відкриття спадщини.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 18.07.2008 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4.

Застосовано наслідки недійсності правочину: скасовано запис про реєстрацію речових прав на нерухоме майно № 18692916, вчинений Куликовською Тетяною Вікторівною, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, внесений до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 33551435 від 25.01.2017 року та скасовано Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 33551435 від 25.01.2017 року.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник Київської міської ради - Хрущ Антоніна Павлівна подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову в частині встановлення факту проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_7 однією сім'єю протягом останніх п'яти років до моменту відкриття спадщини.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 підтримав апеляційну скаргу.

Представник позивача заперечив проти апеляційної скарги.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_4, Київської міської ради, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Куликовська Тетяна Вікторівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Федоришин ОлегПетрович та з урахуванням зміни предмету позову просила:

- встановити факт проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_7 однією сім'єю протягом останніх п'яти років до моменту відкриття спадщини;

- визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 18.07.2008 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4;

- застосувати наслідки недійсності правочину: скасувати запис про реєстрацію речових прав на нерухоме майно № 18692916, вчинений Куликовською Тетяною Вікторівною, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, внесений до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 33551435 від 25.01.2017 року та скасувати Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 33551435 від 25.01.2017 року;

- визнати за позивачем право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7на квартиру АДРЕСА_1;

- усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення ОСОБА_3в квартиру АДРЕСА_1 та виселення з неї ОСОБА_4

Позивач посилається на те, що вона вважає себе спадкоємцем після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 і після її смерті відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1.

На звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, останній порадив позивачу звернутись до суду для встановлення факту проживання із спадкодавцем, оскільки ОСОБА_3 не є родичкою померлої ОСОБА_7

Позивач зазначала, що вона є племінницею покійного чоловіка ОСОБА_7 - ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Після смерті свого дядька, позивач доглядала ОСОБА_7, а починаючи з 2010 року - постійно проживала із померлою у квартирі АДРЕСА_1 та доглядала за нею.

Після смерті ОСОБА_7 позивачу стало відомо, що 25.01.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куликовською Т.В. було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 18.07.2008 року між померлою ОСОБА_7 та ОСОБА_4

Позивач зазначала, що померла ОСОБА_7 жодного договору дарування не укладала та у неї було відсутнє волевиявлення на його укладення, оскільки вона фактично продовжувала проживати у спірній квартирі до дня її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2, а також у позивача є підстави стверджувати, що договір дарування квартири є підробленим, оскільки він ніколи не реєструвався та не посвідчувався нотаріально.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що 04.06.2016року померла ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть, копія якого міститься в матеріалах справи (т.1 а.с. 102).

Відповідно до інформації Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 24.07.2017 року № 062/14-8884 (И-2017), згідно з даними реєстрових книг, квартира АДРЕСА_3на праві власності зареєстрована за ОСОБА_7 (т.1 а.с. 119), що також підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, оригінал якого наявний у позивача, а копія міститься в матеріалах справи (т.1 а.с. 24).

Таким чином, на момент смерті ОСОБА_7, відкрилась спадщина на вказану квартиру.

08.06.2016 року ОСОБА_3 звернулась до Першої Київської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (т.1 а.с. 101).

За заявою ОСОБА_3 було заведено спадкову справу № 709/2016.

Листом від 09.06.2016 року позивачу нотаріусом було рекомендовано звернутись до суду для встановлення факту проживання однією сім'єю з померлою не менше 5 років згідно із ст. 1264 ЦК України (т.1 а.с. 113).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Враховуючи вищевикладене, пояснення свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, судом першої інстанції встановлено факт проживання ОСОБА_3 з померлою ОСОБА_7однією сім'єю протягом останніх п'яти років до моменту відкриття спадщини, а тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в цій частині.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.07.2008 року між ОСОБА_7та ОСОБА_4 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, за яким ОСОБА_7 безоплатно подарувала, а ОСОБА_4 прийняв у дар спірну квартиру (т.1 а.с. 135).

Згідно із відміткою на договорі, вказаний договір було підписано сторонами в присутності нотаріуса Федоришина О.П. та ним же посвідчено 18.07.2008 року за реєстровим № 2633.

Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За умовами ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Позивач посилалась на те, що волевиявлення померлої ОСОБА_7 під час його укладення не було вільним, оскільки до нотаріуса вона не з'являлась та не було з'ясовано її намір про укладення спірного договору, а сам договір є підробленим, оскільки нотаріус нотаріальну дію з його посвідчення ніколи не здійснював.

В суді першої інстанції приватний нотаріус ФедоришинО.П. надав суду пояснення, що такої реєстраційної дії як посвідчення договору дарування від 18.07.2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 за реєстровим № 2633 ним не вчинювалось. У вказану дату ним було посвідчено інший правочин під іншим реєстраційним номером 18481 між ОСОБА_12 та ОСОБА_13 Крім того, бланк суворої звітності серії ВКО № 908181 був використаний ним також для іншого правочину, аніж спірний правочин. Та зазначав, що ані ОСОБА_4, ані ОСОБА_7за посвідченням договору дарування квартири до нього не з'являлись, їх дієздатність та воля на укладення спірного правочину ним не перевірялась.

Відповідно до копії реєстрів для реєстрації нотаріальних дій (справа № 2-27 том 12) за 2008 рік, вчинених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О.П., 18.07.2008 року під № 18481 значиться реєстраційна дія про посвідчення договору дарування між ОСОБА_12 та ОСОБА_13 для якої використано бланки суворої звітності ВКО № 908181 (а.с. 171-173, 176).

Оскільки законом встановлена обов'язкова письмова нотаріальна (складна) форма правочину, то тільки у випадку додержання вказаних вимог можливе вільне волевиявлення на укладення правочину, що передбачено ч. 3 ст. 203 ЦК України.

Судомвстановлено, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Федоришин О.П. нотаріальної дії з посвідчення спірного правочину не здійснював, що також вбачається з реєстрів для реєстрації нотаріальних дій за 08.07.2008 року та його особистих пояснень, наданих в судовому засіданні.

В суді першої інстанції встановлено відсутність нотаріального посвідчення спірного договору дарування, що є підставою для визнання такого договору нікчемним, разом із тим, оскільки де-факто наявний нотаріально посвідчений договір дарування, а тому визнання такого договору недійсним, на переконання суду, є належним способом захисту прав позивача як особи, інтересів якої стосується вказаний договір.

Оскільки судом було встановлено, що спірний договір дарування нотаріусом не посвідчувався та ним не перевірялась воля сторін щодо розпорядження спірною квартирою, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання спірного договору недійсним підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про застосування наслідків недійсності правочину та скасування запису про реєстрацію речових прав на нерухоме майно № 18692916, вчинений КуликовськоюТетяною Вікторівною, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, внесений до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 33551435 від 25.01.2017 року та скасування Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 33551435 від 25.01.2017 року підлягають задоволенню.

В іншій частині вимог судом відмовлено.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 213 ЦПК України рішення судуповинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторонипосилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказамивони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позовзадовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілитиміж сторонамисудові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 214 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення суду оскаржується Київською міською радою лише в частині встановлення факту проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_7 однією сім'єю протягом останніх п'яти років до моменту відкриття спадщини, а тому переглядається колегією суддів відповідно до положень ч.1 ст.303 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги, що Київська міська рада не мала можливості забезпечити участь свого представника у засіданні в суді першої інстанції та повідомити про це суд, у зв'язку з тим, що уповноважена особа на представництво інтересів Київської міської ради у даній справі з 03.07.2017 року перебувала у відпустці та судову повістку про розгляд справи на 03 серпня 2017 року отримано із запізненням, що позбавило можливості представника відповідача надати належні заперечення, колегія суддів не приймає до уваги.

Як вбачається з матеріалів справи, про дату, час та місце розгляду справи на 03.08.2017 року представник Київської міської ради судом першої інстанції повідомлявся належним чином та завчасно (т.1 а.с.89).

В Київській міській раді наявний юридичний відділ і доказів неможливості забезпечити явку в судове засідання іншого представника відповідно до приписів статей 58-59 ЦПК України суду не надано.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що представник Київської міської ради двічі підряд не з'явився до суду апеляційної інстанції посилаючись на перебування у відпустці.

Доводи апеляційної скарги щодо помилкового висновку суду про встановлення факту проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_7 однією сім'єю протягом останніх п'яти років до моменту відкриття спадщини, колегія суддів не приймає до уваги.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно п. 21 постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до інформації Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 24.07.2017 року № 062/14-8884 (И-2017), згідно з даними реєстрових книг, квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_7

В судовому засіданні в апеляційному суді встановлено, що оригінали всіх документів на квартиру на даний час знаходяться у позивача.

Як вбачається з довідки, виданої 06.06.2016 року ритуальною службою Спеціалізоване комунальне підприємство «Спецкомбінат ПКПО» м. Київ, міське кладовище, ОСОБА_3 здійснила поховання померлої ОСОБА_7 (т.1 а.с.127).

Крім того, з видаткової накладної та договору - замовлення від 06.06.2016 року, які містяться в матеріалах справи вбачається, що організацією та проведенням поховання померлої ОСОБА_7 займалася ОСОБА_3

Представник позивача пояснив, що ОСОБА_3 є племінницею покійного чоловіка ОСОБА_7 - ОСОБА_8 і починаючи з 2010 року проживала разом з покійною у квартирі АДРЕСА_1.

Вказані обставини підтвердили допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11

Доказів на спростування встановлених обставин відповідно до приписів статей 58-59 ЦПК України представником скаржника суду не надано.

Крім того, доводи апеляційної скарги, що вважаючи заявника членом своєї родини, спадкодавець мав можливість розпорядитися належним йому майном на випадок своєї смерті на користь заявника, проте вказаного розпорядження нею зроблено не було, колегія суддів оцінює критично, оскільки будь - яке розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті є правом, а не обов'язком.

Крім цього, колегія судів звертає увагу, що відповідач Київська міська рада посилаючись на порушення прав Київської міської ради, як відповідача, встановленням факту проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_7 протягом останніх п'яти років до відкриття спадщини, не оскаржує рішення суду в частині визнання недійсним договору дарування від 18.07.2008 року та застосування наслідків недійсності правочину, тобто в цій частині рішення суду права Київської міської ради не порушує.

Виходячи з вимог апеляційної скарги, оскарження даного рішення лише в частині позовних вимог колегія суддів оцінює критично.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника Київської міської ради - Хрущ Антоніни Павлівни - відхилити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 серпня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий Судді