Справа № 206/4942/17
Провадження № 2/206/1253/17
08 грудня 2017 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська
головуючий суддя Маштак К.С.
секретаря Стахів О.О.
представника позивача ОСОБА_1
третьої особи ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_2, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про усунення перешкод у користуванні правом власності, -
15.09.2017 ОСОБА_3 звернулась до суду з даною позовною заявою (а.с.2-3).
В обґрунтування позову зазначила наступне. На підставі Договору довічного утримання від 08.04.2017 позивач є власником квартири № 162 у будинку № 8 по вул. 20-річчя Перемоги у м. Дніпро. На час укладання зазначеного договору та по сьогодні, за вказаною вище адресою зареєстровані: відчужувач квартири - ОСОБА_2, та відповідач, яка є членом сім'ї колишнього власника, тобто ОСОБА_2 Між тим, відповідач у вказаній квартирі з червня 2016 року не проживає, у зв'язку із переїздом до іншого місця проживання. Так, позивач вважала, що її права порушуються, оскільки у квартирі де вона є єдиним власником, зареєстрована стороння людина. Таким чином, так як відповідач не є членом сім'ї власника та вже понад один рік не проживає у згаданій вище квартирі, позивач просила усунути перешкоди у користуванні правом власності, шляхом зняття з реєстраційного обліку відповідача за даною адресою.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.
Відповідач в судове засідання не з'явилась, про час, місце та дату розгляду справи була повідомлена належним чином. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає судові підстави для застосування положень ч. 4 ст. 169, ст.ст. 224, 225 ЦПК України.
Третя особа ОСОБА_2 у судовому засіданні пояснила, що відповідач є її онукою, під час навчання останньої у школі вони проживали разом у даній квартирі, однак, згодом відповідач кудись переїхала, куди саме не відомо. Зі сторони відповідача були випадки крадіжки, остання могла не з'являтись тижнями, місяцями. Позов підтримала, просила задовольнити.
Представник третьої особи Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради надала заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с.43).
Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 показали, що відповідач є онукою третьої особи, останні півтора року за вказаною адресою не проживає, відповідач взяла кредит, кошти не повертає, через, що ОСОБА_2 постійно турбують із банку.
Вислухавши пояснення представника позивача та третьої особи, допитавши свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до Договору довічного утримання (догляду), зареєстрованого в реєстрі за № 1-304, №1/2017, ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_3 квартиру № 162 у будинку № 8 по вул. 20-річчя Перемоги у м. Дніпро, а ОСОБА_3, в свою чергу, зобов'язалась довічно повністю утримувати відчужувача. Відповідно до умов договору, будь-яких застережень щодо зняття з реєстрації відповідача сторонами не узгоджено (а.с.5-6).
Відповідно до довідки № 6403 про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виготовленої станом на 16.08.2017 у квартирі № 162 у будинку № 8 по вул. 20-річчя Перемоги у м. Дніпро зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_4 (а.с.9).
Однак, з червня 2016 року відповідач по зазначеній вище адресі не проживає, особистих речей останньої у квартирі не має, що підтверджується відповідним актом про не проживання складеним станом на 18.08.2017 (а.с.10).
Дані правовідносини регулюються Конституцією України, ЦК України та ЖК УРСР.
Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки само по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.
Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, а також ст. Протоколу № 1 до неї передбачають право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.
Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. Враховуючи викладене, та з урахуванням обставин встановлених у судовому засіданні, а саме: відчуження квартири іншому власнику, не проживання відповідача за даною адресою, свідчать про те, що відповідач втратив право на користування таким жилим приміщенням.
Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересів.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Виходячи з встановлених в судовому засіданні обставин справи, діючого матеріального закону, з урахуванням розяснень, викладених в постанові пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», а також загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, то у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 15, 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК УРСР, ст.ст. 3-8, 10, 11, 15, 18, 57-60, 88, 169, 208-209, 212-215 ЦПК України, -
Позов ОСОБА_3 задовольнити.
Усунути перешкоди у користуванні правом власності, шляхом зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою: м. Дніпро, вулиця 20-річчя ПеремогиАДРЕСА_1.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в розмірі 640,00 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя: К.С. Маштак