Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Збитковська Т.І., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Вихотень Я.В.

за участі: представника позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Гощанського районного суду від 21 квітня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року в суд звернулося Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі - ПАТ КБ "Приватбанк" або банк) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Гощанського районного суду від 21 квітня 2017 року позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором на загальну суму 11 989, 99 гривень та 1 378 гривень судового збору.

У поданій на рішення суду апеляційній скарзі відповідач покликалася на його необґрунтованість та незаконність через неправильну оцінку доказів у справі.

На її обґрунтування зазначалося про неврахування судом того, що рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 14 лютого 2012 року змінено рішення Гощанського районного суду від 5 грудня 2011 року. Внаслідок цього стягнуто з неї заборгованість за кредитним договором від 19.03.2008 року на користь банку 3 895,60 гривень, чим чітко визначено розмір заборгованості. 21 серпня 2012 року вона сплатила заборгованість у присудженому розмірі, що стверджується відповідними доказами. Вважала, що тому позивач мав би право на стягнення з неї процентів та штрафних санкцій лише за період з 14 лютого 2012 року по 21 серпня 2012 року, тобто з дати фактичної сплати суми заборгованості встановленої рішенням апеляційного суду.

Усупереч вимогам ст. 131 ЦПК України позивач навмисно приховав від суду існування попереднього судового рішення. Надані же нею докази про припинення відносин між сторонами судом з незрозумілих причин не було взято до уваги.

З цих підстав просила скасувати рішення суду першої інстанції, закривши провадження у справі.

Заслухавши судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з їх доведеності і обґрунтованості, оскільки порушене право банку підлягало судовому захисту шляхом стягнення із позичальника на його користь 1 989, 99 гривень заборгованості за кредитним договором.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

З матеріалів справи вбачається, що 19 травня 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк" (після зміни найменування - ПАТ КБ "Приватбанк") та ОСОБА_1 на підставі відповідної заяви позичальника було укладено кредитний договір № б/н. За його умовами банк надав відповідачу кредит у розмірі 7 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Кредитний договір складається із заяви, Умов та тарифів надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою (а.с. 8-8, зв.; 9-14, зв.).

Вважаючи, що внаслідок прострочення кредитних зобов'язань порушено право ПАТ КБ "Приватбанк" на повернення отриманих кредитних коштів і процентів за користування кредитом, в зв'язку з чим виникла заборгованість за договором, у січні 2016 року в суд звернувся банк з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 11 989, 99 гривень заборгованості, яка складається із 3 770, 92 гривні заборгованості за кредитом (тілом кредиту), 5 701, 24 гривні заборгованості за процентами за користування кредитом, 1 470, 69 гривень заборгованості за пенею та комісією, а також 500 гривень штрафу (фіксована частина) та 547, 14 гривень штрафу (процентна складова).

Відповідно до ст.ст. 1054, 1050, 526, 527, 530 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Між тим, при з'ясуванні спірних правовідносин суд не звернув увагу на існування двох судових рішень, які набрали законної сили, а встановлені ними обставини мають преюдиційне значення для вирішення цієї справи.

Так, рішенням Гощанського районного суду від 5 грудня 2011 року позов банку задоволено і стягнуто із ОСОБА_1 на його користь 5 509, 54 гривні заборгованості за кредитним договором, що складається із 3 770, 92 гривні заборгованості за кредитом (тілом кредиту) та 1 738, 62 гривні процентів за користування кредитом (а.с. 3-5, т. 2).

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 14 лютого 2012 року зазначене рішення суду першої інстанції змінено, зменшивши розмір заборгованості із 5 509, 54 гривні до 3 895, 60 гривень (3 770, 92 гривні заборгованості за кредитом (тілом кредиту) і 124, 68 гривень процентів за користування кредитом (а.с. 6-7; т. 2).

Визначений апеляційним судом розмір кредитної заборгованості ОСОБА_1 повністю сплачено на користь банку 22 серпня 2012 року, про що свідчить банківський розрахунок заборгованості за договором б/н від 19.03.2008 року (а.с. 6; т. 1).

Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники, не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Таким чином, питання про стягнення 3 770, 92 гривні заборгованості за кредитом (тілом кредиту) та 124, 68 гривень заборгованості за процентами за користування кредитом вже вирішене рішеннями судів, що набрали законної сили, а тому спір про стягнення цієї суми повторно вирішуватися в позовному провадженні не може з огляду на наведене. Отже, в задоволенні вимог про стягнення 3 770, 92 гривні заборгованості за кредитом (основний борг) та 124, 68 гривень заборгованості за процентами за користування кредитом слід відмовити.

Верховний Суд України у своїй постанові від 23 вересня 2015 року в справі №6-1206цс15 висловив правову позицію, яка відповідно до ч. 2 ст. 360 (7) ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні норм права.

Так, згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду або такої ж якості.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Таким чином, стягненню з відповідача на користь банку підлягають проценти за час із 14 лютого 2012 року (день ухвалення апеляційним судом рішення) по 22 серпня 2012 року (день сплати заборгованості за рішенням суду), а також неустойка за той період часу.

Розмір процентів за наведений час складає 1 995, 44 гривні, що вираховується шляхом віднімання від 3 220, 60 гривень процентів станом на день ухвалення рішення суду 1 225, 16 гривень процентів станом на день сплати всього боргу за рішенням суду. Ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь банку. В решті позову про стягнення 3 705, 80 гривень заборгованості за процентами за користування кредитом (5 701, 24 гривні - 1 995, 44 гривні) слід відмовити.

Щодо стягнення неустойки, то колегія суддів при обчисленні її розміру бере до уваги правову позицію Верховного Суду України, що викладена у постанові від 21 жовтня 2015 року в справі №6-2003цс15 і яка відповідно до ч. 2 ст. 360 (7) ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні норм права. Звідти вбачається, що цивільно-правова відповідальність - це покладання на правопорушника заснованих на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконаного обов'язку нової, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нової додаткової. Покладання на боржника нових додаткових обов'язків як міри цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у разі стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, тому їх одночасне застосування за одне і те ж порушення - термін виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України про заборону подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме правопорушення.

Отже, з метою уникнення повторної цивільно-правової відповідальності з ОСОБА_1 слід стягнути на користь ПАТ КБ "Приватбанк" 500 гривень штрафу (фіксована частина), відмовивши у стягненні 1 470, 69 гривень заборгованості за пенею і комісією та 547, 14 гривень штрафу (процентна складова).

Як убачається, суд першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин уваги на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Спонуканням для ухвалення нового рішення - про часткове задоволення позову банку відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, що потягло неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі ст. 61 Конституції України, ст.ст. 3, 1054, 1050, 526, 527, 530, 549, 611 ЦК України, постанов Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-1206цс15 та від 21 жовтня 2015 року в справі №6-2003цс15, абз. десятого п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314. 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Гощанського районного суду від 21 квітня 2017 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 (ідент. номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (; рах. №3111; МФО: №305299) 1 995 (одна тисяча дев'ятсот дев'яносто п'ять) гривень 44 копійки заборгованості за процентами за користування кредитом та 500 (п'ятсот) гривень штрафу (фіксована частина).

Публічному акціонерному товариству комерційному банку "Приватбанк" відмовити у позові про стягнення з ОСОБА_1 3 770, 92 гривні заборгованості за кредитом (тілом) кредиту, 3 705, 80 гривень заборгованості за процентами за користування кредитом, 1 470, 69 гривень заборгованості за пенею і комісією та 547, 14 гривень штрафу (процентна складова).

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: