Ухвала

іменем україни

29 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

КафідовоїО.В., Мазур Л.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань в Івано-Франківській області, Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України в Долинському районі Івано-Франківської області, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Івано-Франківській області (далі - ФСС НВВ ПЗ в Івано-Франківській області) від 30 грудня 2013 року його звільнено з посади завідувача сектору відшкодування шкоди та медико-соціального обслуговування потерпілих у зв'язку з систематичним невиконанням без поважних причин покладених на нього трудових обов'язків та розголошення персональних даних потерпілого на виробництві ОСОБА_6

Зазначав, що підставою для його звільнення став наказ від 03 жовтня 2013 року «Про накладення дисциплінарного стягнення», яким йому оголошено догану за порушення вимог законодавства при формуванні справи потерпілого ОСОБА_6, зокрема, на думку відповідача, призначення виплат за відсутності довідки про розмір заробітної плати потерпілого на виробництві.

Не погоджуючись із накладенням на нього дисциплінарного стягнення, його представником було подано заяву до Комісії по трудовим спорам (далі - Комісія) з вимогою визнання дисциплінарного стягнення незаконним та скасування зазначеного наказу, а також було додано копію довідки про розмір заробітної плати ОСОБА_6, що спростовує висновки відповідача про порушення ним законодавства. Рішенням Комісії такий наказ залишено в силі та в протоколі засідання зазначено, що вказано довідка та копія акта перевірки достовірності даних про розмір середньої заробітної плати для розрахунку виплат від 16 вересня 2013 року, який також було додано ним, є частиною особової справи ОСОБА_6 і є конфіденційними.

Звертав увагу на те, що він звертався до суду за захистом своїх прав з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про винесення догани.

Крім того, в день його звільнення - 30 грудня 2013 року він перебував на лікарняному, тому відповідачем порушено приписи ч. 3 ст. 40 КЗпП України.

Посилаючись на наведене та на те, що Комісією не було чітко визначено в чому саме полягає порушення ним вимог законодавства,а саме в розголошенні персональних даних про особу чи розголошення конфіденційної інформації, тоді як він не поширював жодних персональних даних ОСОБА_6, його звільнено незаконно, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку з 31 грудня 2013 року по 28 січня 2015 року в сумі 57 765 грн 65 коп. без утримання обов'язкових платежів, покласти на відповідача обов`язок сплатити платежі, визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення від 30 грудня 2013 року, поновити його на посаді завідувача сектору відшкодування шкоди та медико-соціального обслуговування потерпілих ВВД ФСС НВВ ПЗ України в Долинському районі, стягнути з відповідача на свою користь 3 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 серпня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що наказом управління ФСС НВВ ПЗ в Івано-Франківській області від 03 жовтня 2013 року ОСОБА_3 оголошено догану за неналежне виконання трудових обов'язків.

Наказом управління ФСС НВВ ПЗ України в Івано-Франківській області від 30 грудня 2013 року ОСОБА_3 звільнено з посади завідувача сектору відшкодування шкоди та медико-соціального обслуговування потерпілих Відділення виконавчої дирекції ФСС НВВ ПЗ України в Долинському районі Івано-Франківської області за систематичне невиконання працівником обов'язків, передбачених трудовим договором, без поважних причин.

Протокол Комісії по вирішенню трудових спорів управління ФСС НВВ ПЗ в Івано-Франківській 06 грудня 2013 року залишено в силі наказ управління ФСС НВВ ПЗ в Івано-Франківській області від 03 жовтня 2013 року.

Актом службового розслідування від 20 грудня 2013 року встановлено, що ОСОБА_3, без отримання особистої згоди потерпілого на виробництві ОСОБА_6, розповсюдив персональні дані, чим порушив права застрахованої особи ОСОБА_6, вимоги Закону України «Про захист персональних даних» та накази по установі щодо захисту персональних даних осіб.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що відповідачем правомірно оголошено позивачу догану, що встановлено рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 червня 2014 року, та в подальшому застосовано стягнення у формі звільнення за повторне порушення трудової дисципліни, а також дотримано всі вимоги законодавства та отримано згоду профспілкового органу на звільнення позивача.

Крім того, зазначено, що позивач не надав відповідачу доказів на підтвердження своєї непрацездатності, а за відкриттям листка непрацездатності звернувся після завершення робочого дня.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає.

За вимогами п. 1.3. Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 09 квітня 2008 року № 189, непрацездатність (утрата непрацездатності) - це стан здоров'я (функцій організму) людини, обумовлений захворюванням, травмою тощо, який унеможливлює виконання роботи визначеного обсягу, професії без шкоди для здоров'я.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Таким чином, трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена ч. 3 ст. 40 КЗпП України, заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

У ч. 2 п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

З матеріалів справи вбачається, що 30 грудня 2013 року, тобто у день звільнення ОСОБА_3, останній знаходився на лікарняному.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_3 звернувся за видачею листка непрацездатності вже після його звільнення, оскільки лікарняний лист відкрито саме в день звільнення, а доказів протилежного матеріали справи не містять.

Таким чином, ОСОБА_3 було звільнено з посади з порушенням вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України.

У силу наданих чинним ЦПК України повноважень апеляційний суд міг усунути допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, проте, не врахувавши доводів апеляційної скарги, залишив без змін рішення суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, апостановлена у справі ухвала апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 серпня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Кафідова

Л.М. Мазур