Провадження № 2/522/961/17
11 квітня 2017 року Приморський районний суд м. Одеси
у складі: головуючого судді Бойчука А. Ю.
при секретарі Іскрич В. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовною заявою Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1, треті особи: Управління державної реєстрації юридичного департаменту ОМР, ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння,
Заступник керівника Одеської місцевої прокуратури №3 звернувся до суду з позовною заявою в інтересах держави в особі Одеської міської ради до відповідача, в якому просить витребувати АДРЕСА_1 площею 49,6 кв.м. з незаконного володіння ОСОБА_1 (код НОМЕР_1) на користь Одеської міської ради; визнати за Одеською міською радою право власності на АДРЕСА_2; визначити порядок виконання судового рішення, вказавши що воно є підставою для скасування реєстрації права власності ОСОБА_1 на АДРЕСА_1.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03.07.2013 по справі № 522/8379/13-ц визнано за ОСОБА_2 право власності кв. № 93 по просп.. Шевченка, 8-В в м. Одесі, загальною площею 49,6 кв. м. 28.10.2013 року Прокуратурою подано заяву про перегляд даного рішення та ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29.01.2014 заява заступника прокурора Приморського району м. Одеси задоволена, зазначене заочне рішення суду від 03.07.2013 скасоване. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10.06.2014 позов залишено без розгляду. Таким чином, право власності на самовільно захоплену квартиру припинене ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10.06.2014 року, якою рішення суду про визнання права власності за ОСОБА_2 від 03.07.2013 скасоване. Спірна квартира на час розгляду справи не була приватизованою, а перебувала у комунальній власності. Таким чином, спірне майно вибуло з власності Одеської міської ради поза його волею всупереч чинному законодавству, що підтверджується відсутністю будь-яких погоджень з боку позивача.
У судове засідання 11.04.2017 року зявились представник Одеської міської ради ОСОБА_3 та представник Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_4, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, пояснили, що оскільки заочне рішенні від 03.07.2013 року скасовано, право власності відповідача на спірне приміщення припинено, інших підстав для виникнення у відповідача права власності на спірне приміщення не має.
Відповідач та треті особи у судове засідання не зявились, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Суд у звязку з неявкою відповідача та його представника, вважаючи заяву представника відповідача про відкладення слухання справи необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, у порядку ст. ст. 224-225 ЦПК України при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.
Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29.01.2014 року за клопотанням прокурора Приморського району м. Одеси вищезгадане заочне рішення скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку. Ухвалою суду від 10.06.2014 року позов ОСОБА_2 до Одеської міської ради про визнання права власності залишено без розгляду з підстав, передбачених п.3 ч.1 ст. 207 ЦПК України
Незважаючи на те, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.07.2013 скасоване тим же судом ухвалою від 29.01.2014 ( відповідно й скасована підстава, на якій ОСОБА_2 набула право власності на АДРЕСА_4) остання, на підставі договору купівлі-продажу від 08.07.2015, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за № 1549, продала спірне приміщення ОСОБА_1, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та зазначеним договором.
У відповідності до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).
Згідно з ч. 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Відповідно до ЦК (статті 2, 318, 324) субєктами права власності є: український народ, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією;
Згідно зі ст. 143 Конституції майном, що є в комунальній власності, управляють територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування. У ст. 1 Закону від 21 травня 1997 р. № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що представницьким органом місцевого самоврядування є відповідна місцева рада, яка складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення.
Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування», територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.
Також даною статтею встановлено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності (ч.5 статті). Більш того, згідно п. 8 ст. 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.
Цивільним кодексом України в главі 29 передбачені цивільно-правові способи захисту права власності.
Пунктом 8 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що відповідно до статей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього.
Відповідно до п. 21 вищевказаної постанови Пленуму спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, повязаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини.
У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, повязані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК.
Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК.
Пунктом 22 вищевказаної постанови Пленуму №5 передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). У звязку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.
Статтею 388 ЦК України передбачене право власника витребувати майно від добросовісного набувача у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі.
Згідно ч. 1 п. 2 ст. 399 ЦК України право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником або іншою особою.
Пунктами 23, 24 вищезгаданої постанови визначено, що відповідно до статті 388 ЦК та частини 3 статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.
З розпорядження Приморського районної адміністрації Одеської міської ради №110 від 02.02.2011 року вбачається, квартира АДРЕСА_5 була надано майстру дільниці ОСОБА_2
У відповідності до п.5 постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди повинні враховувати положення ч. 2 ст. 328 ЦК, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття. Враховуючи, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.07.2013 року, яке стало підставою для виникнення права власності на спірну квартиру, станом на сьогоднішній день скасовано, рішень щодо відчуження спірного майна уповноваженим органом місцевого самоврядування на користь відповідача не приймалось, інших підстав на встановлення факту правомірного володіння спірним приміщенням судом не знайдено, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (п.10) реституція, як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемними який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена лише стороні недійсного правочину.
Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужено на користь третьої особи. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після, недійсного правочину.
У цьому разі, майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину шляхом подачі віндикаційного позову. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно.
Стаття 143 Конституції України наділяє територіальні громади правом безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляти майном, що є в комунальній власності.
Статтею 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
ОСОБА_2 неправомірно набула право власності на спірний обєкт, з урахуванням зазначеного й послідуюча угода купівлі-продажу, укладена між нею та ОСОБА_1, є незаконною.
Відповідно до пункту 2 ст. 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках зазначених законом.
Згідно ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» підставою представництва органами прокуратури в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень державних інтересів внаслідок противоправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.
Прокурор відповідно до ст. 45 ЦПК України здійснює представництво на будь-якій стадії процесу та може вступити у справу, порушену за позовом інших осіб, на захист інтересів держави. Інтереси територіальної громади є складовою частиною державних інтересів.
Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на житловий фонд, нежитлові приміщення, інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.
Приймаючи до уваги, що спірне приміщення, яке знаходяться за адресою: м. Одеса, просп.. Шевченка 8-В, є комунальною власністю, що належить територіальній громаді міста в особі Одеської міської ради, в прокуратури Приморського району м. Одеси є підстави для представництва інтересів держави в суді.
Згідно частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
З частини 1 статті 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи, керуючись вищевикладеним, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості та законності предявлених позовних вимог, у звязку з чим вважає за можливе задовольнити позов.
Відповідно до ч.1 ст.217 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.. 1, 3, 10, 57, 60, 79, 88 ч.1, ч.4 ст. 169, 179, 208-209, 212-215, 218, 224-225 ЦПК України; ст..ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 387 ЦК України, 109, 116 ЖК України, суд,-
Позовну заяву Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1, треті особи: Управління державної реєстрації юридичного департаменту ОМР, ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння - задовольнити у повному обсязі.
Витребувати квартиру АДРЕСА_6 площею 49,6 кв. м. з незаконного володіння ОСОБА_1 (код НОМЕР_1) на користь Одеської міської ради.
Визнати за Одеською міською радою право власності на АДРЕСА_2.
Визначити порядок виконання судового рішення, вказавши що воно є підставою для скасування реєстрації права власності ОСОБА_1 на АДРЕСА_1.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя А.Ю. Бойчук