Категорія: 23 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю. ,

суддів - Русинчука М.М., Матвійчук Л.В.,

з участю:

секретаря Губарик К.А.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до виконавчого комітету Луцької міської ради, Житлово-комунального підприємства №3 про заміну сторони у договорі найму житла, за апеляційною скаргою позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 травня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2016 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися в суд із даним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що постійно проживають у квартирі №15 на пр. Грушевського, 33 в м. Луцьку Волинської області. Дана квартира є комунальною власністю. Наймачем була ОСОБА_4, яка померла 06.08.1991 року. Позивачі посилаються на те, що вселені у спірну квартиру відповідно до встановленого законом порядку, проживали однією сімєю, спільно харчувались та вели спільне господарство з попереднім квартиронаймачем, а також доглядали за нею, оскільки та була інвалідом І-ї групи і не могла обходитись без сторонньої допомоги, слідкували за станом квартири, робили у ній косметичний ремонт. Після звернення ОСОБА_2 до відповідачів із заявою про заміну сторони у договорі найму житла, їм було відмовлено через відсутність родинних стосунків між ними та ОСОБА_5

На підставі наведеного, посилаючись на необхідність захисту свого права користування квартирою позивачі просили суд визнати ОСОБА_2 наймачем вказаної квартири за раніше укладеним договором найму житла замість померлого попереднього наймача ОСОБА_5

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 травня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивачі подали апеляційну скаргу, в якій посилаються на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просять рішення скасувати й ухвалити нове рішення - про задоволення позову.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню з таких підстав.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Виходячи зі змісту ст.ст.119, 31, 212 ЦПК України визначення підстав і предмета позову належить виключно позивачу й суд сам за власної ініціативи їх визначати не може.

Згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаний або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Відмовляючи у задоволенні заявлених ОСОБА_2, ОСОБА_3 вимог, суд, встановивши фактичні обставини справи, виходив з того, що відповідно до норм житлового законодавства, які регламентують правовідносини сторін з приводу користування спірною квартирою, обрані позивачами способи захисту свого права є безпідставними та невірними.

Однак повністю погодитись з таким висновком не можна, з огляду на наступне.

Як встановлено судом, 30.07.1985 року був виданий ордер № 639 на підставі рішення Луцької міської ради № 245 від 25.07.1985 р. на вселення ОСОБА_5 в однокімнатну квартиру №15 на пр. Грушевського (раніше пр.Правди), 33 в м. Луцьку Волинської області (а.с. 6).

У спірній неприватизованій квартирі позивачі проживають і зареєстровані - ОСОБА_2 із 21.12.1988 р., а ОСОБА_3 з часу народження, з 1995 року, як свідчать копії їх паспортів та встановлено рішенням апеляційного суду Волинської області від 02 жовтня 2013 року (а.с. 7-10,16-17).

Із копії свідоцтва про смерть серії І-ЕГ №469568 вбачається, що квартиронаймач ОСОБА_5 померла 06.08.1991 року (а.с. 11).

Статтею 61 ЖК України передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Відповідно до ст.106 ЖК України повнолітній член сімї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сімї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сімї наймача.

Згідно з частиною другою ст.64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Отже, визначаючи коло членів сім'ї наймача, відповідно до норм ч.2 ст.64 ЖК, слід брати до уваги, що такими є особи, які належать до членів сім'ї наймача, а інші можуть бути визнані такими, якщо доведуть наявність необхідних для того обставин. Зокрема, це особи, які постійно проживають з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. До таких осіб, як правило, належать родичі та особи, які перебувають з наймачем у родинних стосунках.

За змістом даних правових норм особа може набути право користування жилим приміщенням не лише у звязку із включенням її до ордеру на вселення в це приміщення, а й у звязку із вселенням її до наймача як члена його сімї.

Як встановлено судом, позивачі з покійною ОСОБА_5 проживали тривалий час та продовжують проживати за даною адресою, сплачують за спожиті комунальні послуги, однак не є членами сімї наймача.

Позивачі, порушуючи питання про заміну сторони у договорі найму житлового приміщення на підставі ст. 64, 65, 106 ЖК України, свої вимоги жодними належними та допустимими доказами щодо обставин, необхідних для визнання судом їх такими, що належали до членів сімї померлого квартиронаймача, не підтвердили.

Покликання представника позивача на преюдиційність в порядку ч.3 ст. 61 ЦПК України рішення Апеляційного суду Волинської області від 02 жовтня 2013 року, яким, на думку позивачів, встановлено ту обставину, що ОСОБА_2 вселилась та проживала у спірному житлі в якості члена сімї попереднього наймача, не заслуговують на увагу колегії суддів з огляду на таке.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 02 жовтня 2013 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2, яка діяла у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до Луцької міської ради про визнання членом сімї наймача та визнання права користування жилим приміщенням скасовано рішення першої інстанції, яким даний позов не було задоволено, та відмовлено у позові з інших правових підстав.

В названому рішенні апеляційного суду встановлено, що позивачем ОСОБА_2 надано суду певні докази щодо правомірності її вселення у спірну квартиру, а також чи була квартира її постійним місцем проживання і чи вела вона із наймачем спільне господарство. Однак вказано, що суд першої інстанції зазначених доказів не проаналізував, не дав їм ніякої правової оцінки і не спростував їх.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції не знайшов встановлених законом підстав для задоволення позовних вимог у даній справі, а тому в позові відмовив з підстав не доведення позивачем порушення, невизнання або оспорення відповідачем її прав та свобод чи інтересів (а.с.16-17).

Отже, колегія суддів вважає, що даним рішенням суду жодних правових висновків чи встановлення обставин щодо визнання ОСОБА_2 членом сімї ОСОБА_5 не було зроблено.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 пояснив, що вважає за недоцільне подання інших доказів на підтвердження обставин проживання позивачів однією сімєю з попереднім наймачем, оскільки покликається на доведеність цих обставин вищенаведеним рішенням апеляційного суду, інших клопотань в суді не заявляв.

Таким чином, позивачі не довели у встановленому порядку обставини, на які покликаються в позові та в апеляційній скарзі.

Як свідчать додані до матеріалів справи відповіді Луцької міської ради від 10.12.2015 року та ЖКП № 3 від 23.03.2016 р., ОСОБА_2 зверталася до цих органів про зміну договору найму та визнання її наймачем спірної квартири, однак їй у цьому було відмовлено через відсутність родинних стосунків з померлою ОСОБА_5 (а.с.18,19).

Відповідно до частини другої ст.106 ЖК України, у разі відмови наймодавця у визнанні члена сімї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Отже, висновки суду першої інстанції щодо невірного обрання позивачами способу захисту своїх прав колегія суддів вважає помилковими.

За таких обставин, оскаржуване рішення суду першої інстанції не можна визнати законним та обґрунтованим, оскільки воно не відповідає нормам матеріального права, висновки суду - обставинам справи, а тому згідно зі статтею 309 ЦПК України це є підставою для скасування рішення і ухвалення нового - про відмову в задоволенні позову у звязку з недоведеністю позовних вимог.

Керуючись ст. ст.303, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22травня 2017 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

У позові ОСОБА_2, ОСОБА_3 до виконавчого комітету Луцької міської ради, Житлово-комунального підприємства №3 про заміну сторони у договорі найму житла відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді