Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Журавель В.І.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_10, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 та ОСОБА_8, третя особа ОСОБА_9 в інтересах якої діє ОСОБА_6, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

В обґрунтування посилалася на те, що згідно рішенням виконкому Подільської районної ради народних депутатів м. Києва від 14 жовтня 1974 року їй на сім'ю у складі п'яти осіб видано ордер № 244705 від 28 жовтня 1974 року на право заняття квартири АДРЕСА_1. На момент звернення до суду із даним позовом у цій квартирі зареєстровано чотири особи, а саме вона, дружина її померлого сина ОСОБА_11 - ОСОБА_7, син ОСОБА_7- ОСОБА_8, та недієздатна повнолітня донька ОСОБА_11 - ОСОБА_9 Відповідачка ОСОБА_7 після одруження з покійним ОСОБА_11 у зазначеній квартирі зареєструвалась за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї та вселилась з 02 березня 1995 року.

У 2003 році ОСОБА_7 та ОСОБА_8 переїхали проживати в інше місце, в будинок, що знаходиться на території Садового товариства «Хутір Редьки», де на даний час проживають. Відповідачі добровільно залишили квартиру, сварок з ними не було, перешкод у користуванні квартирою їм не створювалось, відповідачі не сплачують комунальні послуги.

Посилаючись на те, що відповідачі не проживають у спірній квартирі понад шість місяців, участі в витратах на утримання кварти та оплаті комунальних послуг не беруть, ОСОБА_6 просила суд визнати ОСОБА_7 та ОСОБА_8 такими, що втратили право користування жилим приміщенням на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року, в задоволені позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_12, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржені рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами установлено, що згідно ордера № Г 244705 від 28 жовтня 1974 року на житлове приміщення, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Подільської районної ради від 14 жовтня 1974 року № 820, ОСОБА_6 на сім'ю у складі п'яти осіб, а саме: ОСОБА_6, чоловік ОСОБА_13, син ОСОБА_11, син ОСОБА_10, мати чоловіка ОСОБА_14 видано дозвіл на зайняття квартири АДРЕСА_1.

Згідно із свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 25 серпня 2015 року, виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві Управління державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві, ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно довідки КК «Центр комунального сервісу» № 28578 від 18 листопада 2015 року в квартирі за адресою: АДРЕСА_1, був зареєстрований ОСОБА_11 з 17 вересня 1987 року, знятий з реєстрації 24 вересня 2015 року, як померлий.

Відповідно до довідки форми № 3 КК «Центр комунального сервісу» № 28578 від 18 листопада 2015 року в квартирі за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані ОСОБА_6 (наймач), ОСОБА_7 (невістка), ОСОБА_10 (син), ОСОБА_8 (онук), ОСОБА_9 (онука).

Листом Оболонського РУ ГУ МВС України № 52/Я-5168 повідомлено, що з наданих пояснень мешканців будинку АДРЕСА_1, ОСОБА_7, та ОСОБА_8 не проживають у квартирі № 77, протягом тривалого часу.

З довідки СТ «Хутір Редьки» № 66 від 30 червня 2007 року вбачається, що ОСОБА_7 є членом садового товариства, з травня 2003 року постійно мешкає і користується земельною ділянкою АДРЕСА_2.

За змістом актів обстеження житлово-побутових умов проживання від 06 квітня 2015 року та 30 січня 2015 року в квартирі за адресою: АДРЕСА_1, року в момент обстеження знаходились ОСОБА_6, ОСОБА_11 та ОСОБА_9 При обстеженні квартири ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не було вдома.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 29 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 18 грудня 2013 року, ОСОБА_6 відмовлено у задоволенні її позову до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи ОСОБА_11, Служба замовника житлово-комунальних послуг Оболонського району у м. Києві, про зняття з реєстраційного обліку. Цим судовим рішенням установлено, що за згодою ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зареєструвалися на житловій площі квартири АДРЕСА_1. Через непорозуміння та сварки в сім'ї, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 тимчасово виїхали проживати в садовий будинок, розташований на Хуторі «Редьки», проте постійно там не проживають, оскільки будинок не є житловим, їхні речі знаходяться у спірній квартирі, вони в ній проживають постійно, іншого житла не мають.

Як вбачається зі змісту перекладу з англійської мови на українську мову довідки Філії «Чімелонг Груп» «Чімелонг Найт Зоо» м. Гуанчжоу від 30 січня 2016 року про працевлаштування, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, дійсно працює в цій компанії з 18 жовтня 2015 року.

Відмовляючи у позові ОСОБА_6, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідачі вселилися у спірне житло у встановленому законом порядку є членами сім'ї наймача житла, між сторонами склались неприязні стосунки, у зв'язку із чим відповідачі були вимушені тимчасово виїхати на проживання в садовий будинок, який не є житловим, доступу до спірної квартири не мають, а ОСОБА_8 на час пред'явлення до нього позову перебував у іншій країні у зв'язку із роботою, отже відповідачі не проживає у спірній квартирі понад шестимісячний строк з поважних причин.

Із такими висновками судів першої та апеляційної інстанції повністю погодитися не можна.

За змістом ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР за тимчасової відсутності наймача або членом його сім'ї жиле приміщення зберігається протягом шести місяців.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. ст. 71 ЖК УРСР жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК УРСР).

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК УРСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

З огляду на зазначене, для обґрунтованого вирішення спірних правовідносин та правильного застосування ст. 71 ЖК УРСР суди мають установити такі обставини: чи є відповідачі наймачами житлового приміщення або членами сім'ї наймача; скільки часу відповідачі не проживають у спірному приміщенні; які існують поважні причини їх не проживання у жилому приміщенні понад шість місяців.

При цьому, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч.ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, на позивача покладено тягар доказування тих обставин, що відповідачі не проживають у спірному жилому приміщенні понад шість місяців до моменту звернення до суду із позовом. У свою чергу, відповідачі, які заперечують проти позову, мають належним чином довести, що їх непроживання у спірному житлі понад шість місяців зумовлено поважними причинами.

На підтвердження своїх вимог ОСОБА_6 надала відповіді на звернення до різних підприємств, установ та організацій щодо встановлення непроживання відповідачів у спірному приміщенні, а також акти обстеження житлових умов. Указані докази судом належним чином не оцінені та не спростовані.

Заперечуючи проти позову, відповідачі посилались на те, що позивач чинить їм перешкоди у користуванні спірним жилим приміщенням.

Погоджуючись із доводами відповідачів, судами попередніх інстанцій не з'ясовано, якими доказами відповідачі підтверджують вчинення їм перешкод у користування жилим приміщенням та які дії вчиняли відповідачі до моменту звернення до суду із даним позовом для усунення таких перешкод (звернення до правоохоронних органів, тощо).

Обставини, які встановлені рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 29 липня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про зняття з реєстраційного обліку, яке набрало законної сили і на яке посилалися суди попередніх інстанцій при вирішенні даного спору, можуть бути враховані судами, однак вирішального значення у даній справі указані обставини не мають з огляду на наступне.

Зазначене судове рішення набрало законної сили у 2013 році і цим рішенням було встановлено обставини, які існували між сторонами станом на 2013 рік, натомість диспозиція ст. 71 ЖК УРСР вимагає встановлення відповідних обставин станом на момент розгляду спору судом у даній справі.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суди першої та апеляційної інстанції обмежились висновком про те, що відповідачі не проживають у спірному жилому приміщенні тимчасово у зв'язку із перешкодами, які вчиняє позивач, не обґрунтувавши такий висновок посиланням на належні та допустимі докази, надані сторонами, у зв'язку із чим оскаржені судові рішення ґрунтуються на припущеннях, що не відповідає вимогам закону (ст. 60 ЦПК України).

У порушення ст.ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України суди попередніх інстанцій не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин і, обмежившись висновком про відсутність підстав для задоволення позову, не з'ясували обставин, які є необхідними для правильного вирішення спору, а саме: скільки часу відповідачі не проживають у спірному приміщенні; які існують поважні причини їх не проживання у спірному жилому приміщенні; які дії вчинялися відповідачами до моменту розгляду справи судом для усунення їм можливих перешкод для такого проживання.

Повне та всебічне з'ясування указаних обставин та їх обґрунтована оцінка судом, з урахуванням пояснень та заперечень сторін, є необхідним для правильного вирішення спору у даній справі.

У зв'язку із з'ясуванням указаних обставин судам необхідно також звернути увагу на наступне.

Статтею 71 ЖК УРСР врегульовано питання збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

При цьому, ст. 107 ЖК УРСР передбачає також можливість розірвання договору найму жилого приміщення наймачем.

Відповідно до ч. 2 ст. 107 ЖК УРСР у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Вірне встановлення обставин, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення сторін, визначення характеру правовідносини, які випливають із встановлених обставин та застосування до цих правовідносин необхідної норми права є обов'язком суду, який ухвалює рішення (ч. 1 ст. 214 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року та ухвала апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції на підставі ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик