АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/5883/17Головуючий у 1-й інстанції Братасюк В.М.
Провадження № 22-ц/789/1107/17 Доповідач - Загорський О.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2017 р. Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Загорського О.О.

суддів - Шевчук Г. М., Щавурська Н. Б.,

секретар судового засідання- Романюк Х.Ю.

за участі - представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 14 серпня 2017 року по справі за заявою ОСОБА_1, заінтерисована особа - Тернопільський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИЛА:

10.05.2017 року ОСОБА_1 С-Д.І. звернулася до суду із вказаною заявою.

В обгрунтування заяви зазначено, що її батько ОСОБА_3 за національністю є поляком, що підтверджується витягом з актового запису про народження рідного брата ОСОБА_4, в якому вказується, що його батько ОСОБА_3 за національністю є поляк.

Відповідно до реєстраційної картки призовника, що надана Центральним військовим архівом ім. м-ра ОСОБА_5, вказано, що ОСОБА_6 син ОСОБА_7 служив у польському війську, був одружений на ОСОБА_8 та мав сина та дві дочки, а в графі національність батьків вказано поляки, що підтверджує факт наявності в дідуся та бабусі заявниці, а відповідно і в батька заявниці польської національності.

Згідно інформації, що міститься на офіційному сайті Центрального архіву Міністерства оборони Російської федерації «Пам'ять Народа» вказано, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 с. Глодки, дружина ОСОБА_8, по національності був поляком та рахується пропавшим безвісти в Другу світову війну.

У зв'язку із вище зазначеним, заявниця вважає, що має право на відновлення національності своїх предків та встановлення факту, що вона дочка ОСОБА_3 є полькою за національністю, відновивши свою дійсну національність, як це передбачено Законом України Про національні меншини.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14.08.2017 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 С-Д.І. відмовлено, оскільки заявниця не надала доказів того, що вона за національністю є полькою.

В апеляційній скарзі представник представника ОСОБА_1 С-Д.І.- ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким заяву ОСОБА_1 С-Д.І. задоволити в повному обсязі, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права і порушення судом норм процесуального права.

Вказує, що заявниця надала суду докази належності її батька, бабусі і дідуся, а також інших родичів до польської національності.

Зазначає, що ОСОБА_1 С-Д.І. вважає себе полькою, а не українкою, оскільки на протязі всього свого життя підтримувала і підтримує традиції польського народу.

Вказує, що встановлення факту приналежності апелянта до польської національності необхідно їй для звернення до Польського консульства з метою отримання міграційних документів.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1-Д.І. - ОСОБА_2, апеляційну скаргу підтримав і навів доводи аналогічні викладеним в скарзі.

Вказав, що ОСОБА_1-Д.І. ІНФОРМАЦІЯ_2 звернулася з вказаною заявою в 2017 році з ціллю отримання її дітьми і внуками пільг, які мають Поляки.

Від Тернопільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника відділу.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявниця не надала доказів того, що вона за національністю є полькою

З таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів суддів погоджується, оскільки висновок достатньо вмотивований і грунтується на матеріалах справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1-Д.І. звернулася з заявою про встановлення факту, що вона є полькою за національністю на підставі того, що її дідусь і бабуся були поляками, а відповідно і її батько був поляком.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов'язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред'являється особі.

У справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини (далі - Суд), юрисдикцію якого визнано Україною та остаточні рішення якого є обов'язковими до виконання Україною (ст. 46 Конвенції, ст. Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Розглянувши заяву суд першої інстанції забезпечив ОСОБА_1-Д.І. доступ до правосуддя як цього вимагає практика Європейського суду з прав людини.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність доказів того, що заявниця є полькою за національністю.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 С-Д.І., ІНФОРМАЦІЯ_2, що вона є полькою за національністю з наступних підстав.

Згідно ст. ст. 234, 256 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Зазначений перелік справ, не є вичерпним, проте із змісту зазначених вище норм вбачається, що суд може встановлювати факти, які тягнуть для заявника правові наслідки.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення відповідно до статей 255, 271 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до Закону України «Про національні меншини в Україні», який проголошує рівність політичних, соціальних, економічних та культурних прав і свобод громадян України - незалежно від їх національного походження, та враховуючи, що за чинним українським законодавством жодний документ, що посвідчує особу громадянина, його національності не визначає факт належності особи до певної національності не має юридичного значення, а тому цей факт не може бути встановлений в судовому порядку, відповідно до ст. 234 ЦПК України.

Така позиція висловлена в узагальненні Верховного Суду України Судова практика огляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення від 01 січня 2012 року в п.п. 11 п. 4 якого зазначено, що не можуть бути встановлені в судовому порядку факти щодо належності особи до певної національності.

Враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства і роз'яснення, доводи заяви і апеляційної скарги, пояснення представника заявника дані під час розгляду справи апеляційним судом, відсутність доказів і правових підстав вважати заявника полькою за національністю, - колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави вважати висновок суду першої інстанції, про відмову встановлення факту, що заявниця є полькою, невірним.

На підставі вказаного колегією суддів критично оцінюються доводи апеляційної скарги щодо належності родичів заявника до польської національності, як доказ і підставу для задоволення заяви.

Як вказано в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10.02.2010 року Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України саме апелянт повинен довести належними доказами обставини, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, що ним зроблено не було.

У відповідності до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду.

Враховуючи вказане, матеріали справи, подані докази, колегія суддів приходить до переконання, що рішення постановлено у відповідності до чинних норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 14 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді