У х в а л а

іменем україни

05 квітня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Кафідової О.В., Ткачука О.С., Фаловської І.М..

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: Служба у справах дітей Ріпкинської районної державної адміністрації, Орган опіки та піклування Новозаводської районної у м. Чернігові ради, Орган опіки та піклування Красківської сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області, про позбавлення батьківських прав, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 22 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

В червні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, у якому просила позбавити ОСОБА_5 батьківських прав відносно ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що у період з 27 вересня 2006 року по 06 червня 2013 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованого шлюбі, від якого мають малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зазначала, що фактично не проживає з відповідачем з 2012 року, з цього часу дитина зареєстрована та проживає з нею за адресою: АДРЕСА_1

Звертала увагу на те, що рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 01 лютого 2013 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання сина у розмірі 1/3 частини заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 січня 2013 року до досягнення дитиною повноліття. Разом з тим, відповідач сплачує аліменти не в повному обсязі, а оскільки з 29 червня 2011 року дитині встановлена інвалідність, а з 11 червня 2015 року йому встановлено категорію «дитина-інвалід підгрупи «А»», терміном на два роки, що вказує на виключно високу міру втрати здоров'я та надзвичайну залежність від постійного стороннього догляду, допомоги або диспансерного нагляду інших осіб.

Посилаючись на те, що відповідач фактично ухиляється від своїх батьківських обов'язків, не приймає участь у вихованні дитини, не піклується про його духовний, фізичний, культурний розвиток, сплачує аліменти не в повному розмірі - в сумі, якої не вистачає на найнеобхідніше, просила позов задовольнити.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 26 серпня 2016 року позов задоволено.

Позбавлено ОСОБА_5 батьківських прав відносно ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 22 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей.

Як роз'яснено в п. п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд правильно виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження існування підстав для позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав відносно ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, перелік яких визначений в ч. 1 ст. 164 СК України.

При цьому апеляційним судом правильно зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а оскільки відповідач від виконання своїх батьківських обов'язків не ухиляється, неодноразово висловлював турботу про сина, має бажання спілкуватись з ним та брати участь в його вихованні, виконує обов'язок щодо утримання сина, привозить продукти харчування та речі для дитини, за частково сплачує аліменти і не перебуває на обліку в нарколога чи психіатра, підстави для його застосування відсутні.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що рішення суду апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 22 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кафідова

О.С. Ткачук

І.М. Фаловська