У Х В А Л А

27 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

розглянувши заяву заступника Генерального прокурора України про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 жовтня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Житомирської області від 15 березня 2016 року та рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 5 січня 2016 року в справі за позовом заступника прокурора Житомирської області до Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області, ОСОБА_4, реєстраційної служби Ємільчинського районного управління юстиції, треті особи: Державна інспекція сільського господарства в Житомирській області, Зеленицька сільська рада Ємільчинського району Житомирської області про визнання недійсними наказів, визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, скасування рішення про державну реєстрацію права оренди земельних ділянок, повернення земельних ділянок,

в с т а н о в и л а:

Ємільчинський районний суд Житомирської області рішенням від 5 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 15 березня 2016 року, відмовив у задоволенні позову заступника прокурора Житомирської області.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 5 жовтня 2016 року касаційну скаргу заступника прокурора Житомирської області відхилив, рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 5 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 15 березня 2016 року залишив без змін.

У лютому 2017 року до Верховного Суду України звернувся заступник Генерального прокурора України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 жовтня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Житомирської області від 15 березня 2016 року та рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 5 січня 2016 року, посилаючись на неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме частин першої, сьомої статті 7 Закону України «Про фермерське господарство», статті 123 ЗК України, статті 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», статті 51 Закону України «Про землеустрій», статті 13 Закону України «Про оцінку земель», статей 15, 21 Закону України «Про оренду землі», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах цих норм матеріального права.

На обґрунтування своїх вимог заявник надав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2015 року, 14 грудня 2016 року, постанову Вищого господарського суду України від 5 серпня 2015 року та постанови Верховного Суду України від 3 лютого, 11 травня, 7 грудня 2016 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову заступника прокурора Житомирської області, суд першої інстанції, з висновком якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з того, що передача спірних земельних ділянок в оренду ОСОБА_4 відбулась в межах чинного земельного законодавства. ОСОБА_4 подав відповідну заяву на виділення йому в оренду земельних ділянок для ведення фермерського господарства із зазначенням площі та місця їх розташування, а самі земельні ділянки розташовані в межах однієї територіальної одиниці, межують одна з одною, розділені лише ґрунтовими дорогами,стежками, меліоративними каналами, лісопосадками, а відтак становлять єдиний земельний масив компактно розташованих груп полів. Крім того, дозвіл на отримання земельних ділянок в оренду надано ОСОБА_4 як фізичній особі для ведення фермерського господарства, договори оренди земельних ділянок укладені з ним як з фізичною особою, а не ФГ «ОСОБА_4», після створення фермерського господарства його голова 5 листопада 2014 року звернувся до ГУ Держземагенства в Житомирській області з клопотанням про надання дозволу на передачу в суборенду ФГ «ОСОБА_4» спірних земельних ділянок.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2015 року суд зазначив, що касаційна скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності рішень судів попередніх інстанцій, якими визнано недійсними накази та договори оренди земельних ділянок, скасовано державну реєстрацію прав оренди земельних ділянок і зобов'язано орендаря повернути спірні земельні ділянки.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 14 грудня 2016 року погодився з рішенням суду першої інстанції про задоволення позову про визнання незаконними і скасування розпоряджень, визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок та їх повернення. При цьому, суд виходив з того, що у відповідача відсутній намір займатися фермерським господарством, оскільки в нього відсутня сільськогосподарська техніка та інші засоби для обробки земель, а спірні земельні ділянки перебувають у суборенді юридичної особи. Передачу спірних земельних ділянок відповідачу в оренду для ведення фермерського господарства здійснено з порушенням чинного земельного законодавства, оскільки відповідач при подачі заяви про надання дозволу на виготовлення технічної документації щодо відведення таких земельних ділянок не обґрунтував розміру земельних ділянок з урахуванням можливості їх обробки, необхідності отримання великої площі землі, не зазначив перспективи діяльності та досвіду роботи у фермерському господарстві. Крім того, договори оренди земельних ділянок укладені без затвердження технічної документації з нормативно-грошової оцінки землі.

У постанові від 5 серпня 2015 року Вищий господарський суд України погодився з висновком судів попередніх інстанцій про задоволення позову й визнання недійсним розпорядження, договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки у власність держави. При цьому, суд виходив з того, що спірні розпорядження та договір оренди земельної ділянки порушують чинне земельне законодавство, оскільки відомості про віднесення частини земель до земель водного фонду не ґрунтуються на встановлених законодавством процедурах. Крім того, позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення до суду із заявленим позовом, тому відсутні підстави для застосування наслідків його спливу.

У судових рішеннях, наданих заявником на підтвердження підстави для перегляду судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини, що не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права.

У постановах Верховного Суду України від 3 лютого та 11 травня 2016 року (справи № 6-2902цс15, 6-2903цс15) викладено правовий висновок в якому зазначено, що за змістом статей 1, 7, 8 Закону України «Про фермерське господарство» заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна містити комплекс передбачених частиною першою статті 7 цього Закону умов і обставин. При вирішенні позовних вимог про законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства застосуванню підлягають правила надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства, згідно із статтею 7 Закону України «Про фермерське господарство» як спеціального по відношенню до статті 123 ЗК України.

У постанові від 7 грудня 2016 року (справа № 6-2237цс16) Верховний Суд України виклав правовий висновок про те, що відповідно до частини сьомої статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» земельні ділянки надаються громадянам для ведення фермерського господарства єдиним масивом з розташованими на них водними джерелами та лісовими угіддями, наближеними до існуючих шляхів, електро- і радіотелефонних мереж, газо- і водопостачальних систем та інших видів інженерної інфраструктури. Встановивши, що у справі, яка переглядалась, висновок суду про необхідність надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства єдиним масивом, а не на відстані одна від одної ділянки, є помилковим, проте Верховний Суд України відмовив в задоволенні заяви про перегляд судових рішень, оскільки встановлені порушення не призвели до неправильного вирішення спору, оскільки судом встановлено інші суттєві порушення вимог закону.

Порівняння змісту зазначених постанов Верховного Суду України зі змістом ухвали суду касаційної інстанції, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеним у вказаних постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За таких обставин вважати заяву заступника Генерального прокурора України обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом заступника прокурора Житомирської області до Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області, ОСОБА_4, реєстраційної служби Ємільчинського районного управління юстиції, треті особи: Державна інспекція сільського господарства в Житомирській області, Зеленицька сільська рада Ємільчинського району Житомирської області про визнання недійсними наказів, визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, скасування рішення про державну реєстрацію права оренди земельних ділянок, повернення земельних ділянок за заявою заступника Генерального прокурора України про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 жовтня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Житомирської області від 15 березня 2016 року та рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 5 січня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк