Ухвала іменем україни 27 вересня 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Червинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М., Коротуна В.М., Попович О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу частково недійсним, стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської області від 07 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі - ТОВ «ЛК «Автофінанс»), обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 12 грудня 2014 року між ним та ТОВ «ЛК «Автофінанс» було укладено договір фінансового лізингу, за умовами якого він зобов'язався придбати предмет лізингу - транспортний засіб марки «Рено Логан», вартістю 97 900 грн.

Зазначав, що він сплатив 9 790 грн та був переконаний, що це є авансовим платежем. Із пояснень менеджера він зрозумів, що наступні 90 % від ціни автомобіля він зможе оплатити у м. Харкові при доставці йому автомобіля, яка відбудеться через 3-4 дні Однак, коли автомобіль не було йому поставлено згідно з вказаною домовленістю, він звернувся до відповідача та йому повідомили, що сплачена ним сума є адміністративним платежем, який не підлягає поверненню, а всі інші платежі він зобов'язаний сплачувати згідно з умоввми договору.

Враховуючи, що жодних адміністративних послуг він не отримував, надана інформація щодо умов договору була недостовірною, 19 грудня

2014 року він звернувся до ТОВ «ЛК «Автофінанс» із заявою про розірвання договору фінансового лізингу та повернення сплаченого платежу, на що відповідач сповістив його, що договір фінансового лізингу вважається розірваним з 22 грудня 2014 року, а адміністративний платіж в сумі

9 790 грн поверненню не підлягає, оскільки це не передбачено умовами договору.

Посилаючись на несправедливість та незаконність положень договору щодо неповернення лізингоодержувачу адміністративного платежу у випадку розірвання договору,а саме порушення п. 17 ст. 1, п. 3 ст. 9, п. 4 ст. 11, п. 2

ст. 18, п. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»,

ОСОБА_3 просив: визнати нечесною підприємницьку практику працівників ТОВ «ЛК «Автофінанс», якими він був введений в оману і зазнав матеріальних збитків у сумі 9 790 грн; визнати несправедливими та недійсними положення п. 12.1 договору фінансового лізингу від 12 грудня 2014 року щодо неповернення йому адміністративного платежу; визнати вимогу договору про обов'язкову сплату адміністративного платежу за фактично не надані послуги нікчемною; стягнути з ТОВ «ЛК «Автофінанс» на його користь завдані йому нечесною підприємницькою діяльністю відповідача матеріальні збитки в сумі 9 790 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від

12 серпня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недійсним п. 12.1 ст. 12 договору фінансового лізингу

від 12 грудня 2014 року № 00087, укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ «ЛК «Автофінанс», щодо неповернення лізингоодержувачу у випадку розірвання даного договору адміністративного платежу.

Стягнуто із ТОВ «ЛК «Автофінанс» на користь ОСОБА_3

9 790 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 07 жовтня

2015 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від

12 серпня 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду Харківської області від 07 жовтня 2015 року та залишити в силі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2015 року.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що п. 12.1 договору містить несправедливі умови щодо неповернення адміністративного платежу у випадку розірвання договору, порушує принцип добросовісності та призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу відповідає вимогами ст. 806 ЦК України, ст. ст. 1, 6, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», при його укладенні ОСОБА_3 було надано всю необхідну інформацію, з якою він погодився та підписав кожну сторінку договору.

Колегія суддів не може погодитись із висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Судами встановлено, що 12 грудня 2014 року між ОСОБА_3 та ТОВ «ЛК «Автофінанс» було укладено договір фінансового лізингу № 00087, з додатками № 1, № 2, № 3, предметом якого є автомобіль марки «Рено Логан», вартістю 97 900 грн.

Відповідно до п. 1.7 договору фінансового лізингу предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: - адміністративного платежу (першочергового одноразового платежу, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору, незалежно від назви платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у додатку № 1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу (10 % від вартості предмета лізингу); - авансового платежу (обов'язкового платежу, що складає частину від вартості предмета лізингу, розмір якого визначено у додатку № 1 договору, який сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавця на умовах договору до моменту передачі предмета лізингу (50 % від вартості премета лізингу); - комісії за передачу предмета лізингу (одноразовий платіж, розмір якого становить 3 % від вартості транспортного засобу, вказаного у договорі, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за здійснення необхідних дій, які пов'язані з передачею предмета лізингу лізингоодержувачу).

Пунктом 3.2.7 договору передбачено, що лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний договір у випадку неможливості або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу, який визначив лізингоодержувач, по причинам, які не залежать від лізингодавця. У такому випадку лізингодавець повертає всі сплачені лізингоодержувачем кошти за мінусом 50 % від сплаченого лізингоодержувачем адміністративного платежу.

Згідно з п. 12.1 договору лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідно листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізинодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання, в такому випадку поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такиму разі поверненню не підлягає.

12 грудня 2014 року ОСОБА_3 сплатив на користь ТОВ «ЛК «Автофінанс» 9 790 грн.

22 грудня 2014 року договір лізингу від 12 грудня 204 року було розірвано на підставі заяви ОСОБА_3 від 22 грудня 2014 року, проте повертати сплачені кошти відповідач відмовився, посилаючись на п. 12.1 договору, яким не передбачено повернення адміністративного платежу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що згідно з оспорюваним п. 12.1 договору фінансового лізингу у випадку розірвання договору лізингоодержувачем, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % лізінгодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оспорюваний пункт 12.1 договору фінансового лізингу підпадає під несправедливі умови, встановлені п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки передбачає повернення суми авансових платежів з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору.

Вказаною нормою Закону України «Про захист прав споживачів» до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, а спірним пунктом договору передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві, а тому зазначена у пункті 12.1 умова договору є несправедливою в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вказаний висновок суду першої інстанції узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від

19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормою права, яка підлягає застосуванню, законно та обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Суд апеляційної інстанції не врахував зазначених вище положень закону та помилково вважав, що оспорюваний пункт договору не містить несправедливих умов.

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до скасування рішення суду першої інстанції, ухваленого згідно із законом, а тому рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 343 - 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 07 жовтня

2015 року скасувати, залишити в силі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2015 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М.Коротун

Л.М.Мазур

О.В. Попович