Справа № 357/6626/17 Головуючий у І інстанції Дмитренко А. М.
Провадження № 22-ц/780/5825/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 4 20.12.2017
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Приватного орендного сільськогосподарського підприємства «Одісей», третя особа: ОСОБА_4 про визнання недійсним рішення,-

встановила:

у червні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищезазначеним позовом мотивуючи його тим, що позивач та відповідач ОСОБА_3 з 18 травня 1985 року перебувають в зареєстрованому шлюбі.

Під час шлюбу в грудні 2002 року ОСОБА_3 заснував Приватне орендне сільськогосподарське підприємство «Одісей».

В травні 2017 року ОСОБА_2 випадково дізналася про те, що 14 березня 2016 року її чоловік прийняв одноособове рішення №1-16 засновника ПОСП «Одісей», згідно якого до складу засновників прийнято ОСОБА_4, затверджено розподіл внесків до статутного капіталу між засновниками, затверджено статут підприємства в новій редакції.

Позивач вважає, що рішення засновника не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки вклад до статутного капіталу та виділене із спільної сумісної власності подружжя майно (кошти), передані у власність приватного підприємства, є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до норм СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, згода другого з подружжя має бути подана письмово та нотаріально засвідчена. Оскаржуване рішення засновника (правочин), яким змінено частки статутного капіталу підприємства та затверджено статут в новій редакції, підлягають державній реєстрації, а тому для прийняття такого рішення мала бути письмова та нотаріально засвідчена згода позивача.

Просила визнати недійсним рішення №1-16 від 14 березня 2016 року засновника ПОСП «Одісей», визнати недійсною державну реєстрацію змін у ПОСП «Одісей» проведену на підставі рішення засновника №1-16 від 14 березня 2016 року, а також судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим і незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним зясуванням судом обставин справи, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Апелянт зазначає, що джерелом формування активів ПОСП «Одісей» є спільні сумісні кошти ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що підтверджується копією договору №1 «Про надання поворотної фінансової допомоги» від 03.01.2014 року». Предметом даного договору є надання ОСОБА_3 поворотної фінансової допомоги ПОСП «Одісей» на безоплатній основі в межах суми два мільйони гривень.

Також, ОСОБА_2 вважає, що нею належним чином було підтверджено спільну працю подружжя з моменту заснування в 2002 році ПОСП «Одісей» та протягом 14 років розвитку підприємства.

Просила скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2В та ОСОБА_3 перебувають в зареєстрованому шлюбі з 18 травня 1985 року.

Рішенням засновника /власника/ ОСОБА_3 02 грудня 2002 року затверджено Статут Приватного орендного сільськогосподарського підприємства «Одісей», який зареєстровано Білоцерківською районною державної адміністрацією 05.12.2002 року, що стверджується копією цього Статуту (а.с.5-16).

Згідно п.2.1 Статуту, засновником підприємства є ОСОБА_3, метою діяльності підприємства є товарне виробництво сільськогосподарської продукції та її реалізація, проведення будівельних та ремонтних робіт, надання різного роду послуг (п.5.1).

Пунктом 7.1 Статуту передбачено, що підприємство є юридичною особою з часу його державної реєстрації, має відповідне відокремлене майно, самостійний баланс, розрахунковий та інші рахунки в установах банків, може від свого імені набувати майнових прав і особистих немайнових прав і нести обовязки, бути позивачем і відповідачем в судових органах.

Джерелами формування майна підприємства є кошти та майно, передані підприємству як статутний фонд, резервний земельний і майновий фонди (п. 8.1).

Майно підприємства є власністю ОСОБА_3 (п.8.2).

Згідно ст.11 Статуту управління підприємством здійснює власник; виконавчим органом підприємства є директор.

В ст.12 Статуту передбачено, що до виключної компетенції засновника відноситься: в т.ч. затвердження Статуту підприємства, внесення змін та доповнень до нього; зміна розміру статутного фонду; встановлення розміру, форми і порядку внесення додаткових внесків до статутного фонду.

14 березня 2016 року прийнято рішення №1-16 засновника ПОСП «Одісей», згідно якого включено до складу засновників підприємства ОСОБА_4 з внеском до статутного капіталу в розмірі 55 грн. згідно поданої заяви; затверджено внесок ОСОБА_3 до статутного капіталу ПОСП «Одісей» в розмірі 45 грн. та затверджено розподіл внесків засновників до статутного капіталу: ОСОБА_4 - 55 грн., що становить 5 % статутного капіталу, ОСОБА_3 - 45 грн., що становить 45% статутного капіталу; затверджено та підписано Статут ПОСП «Одісей» в новій редакції , надано повноваження директору підприємства подати необхідні документи для проведення державної реєстрації Статуту ПОСП «Одісей» в новій редакції до Білоцерківського міськрайонного управління юстиції, що вбачається з копії даного рішення (а.с.25).

В рішенні зазначено про те, що дане рішення прийнято засновником добровільно, без будь-якого тиску на нього, рішення підписано ОСОБА_3 та ОСОБА_4

В матеріалах справи є копія Статуту ПОСП «Одісей» в новій редакції, який затверджено рішенням засновників №1-16 від 14.03.2016 року (а.с.17-24).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що не було надано належних доказів того в якому розмірі було сформовано статутний капітал ПОСП «Одісей» та чи за рахунок спільних коштів подружжя ОСОБА_3, що майно, яке перебуває на балансі підприємства, є спільною сумісною власністю подружжя, що взагалі на балансі підприємства перебуває якесь майно.

З такими висновками погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя визначені в ст.60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

Отже, власність у сімї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст.ст.63,65 СК України.

Статтею 63 CК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст.65 CК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Водночас відповідно до ст.59 СК України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

У ч.1 ст.1 Закону України «Про підприємництво» розкривається поняття «підприємництва» як безпосередньої, самостійної, систематичної, на власний ризик діяльності по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб'єкти підприємницької діяльності у порядку, встановленому законодавством.

Проголошена в ч.1 ст.3 цього Закону свобода підприємницької діяльності, згідно з якою підприємці мають право без обмежень приймати рішення і здійснювати самостійно будь-яку діяльність, що не суперечить чинному законодавству, розкривається через принципи підприємницької діяльності, зазначені в ст.5 Закону.

Зокрема, принципами підприємництва є вільний вибір діяльності, залучення на добровільних засадах до здійснення підприємницької діяльності майна та коштів юридичних осіб і громадян, вільне розпорядження прибутком, що залишається після внесення платежів, установлених законодавством, тощо.

Стаття 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства проголосила свободу договору, свободу підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Свобода договору полягає, зокрема, у вільному вияві волі сторін, у тому числі у підприємницькій, господарській діяльності, на вступ у договірні відносини, у можливості вільно обирати собі партнерів у договірних відносинах, у визначенні умов договору тощо.

Результатом наділення юридичних осіб приватних підприємств і фізичних осіб-підприємців свободою господарської діяльності та підприємництва є застосування ними цивільно-правових договорів як правової форми їх діяльності.

Відповідно до ст.55 ГК України субєктами господарювання є юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, та фізичні особи громадяни, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані як підприємці. Однією з організаційних форм господарювання є підприємство (ст.62 ГК України ).

Підприємство, що діє на основі приватної власності громадян чи субєкта господарювання (юридичної особи), є приватним підприємством (ст.63 ГК України).

Підприємство є юридичною особою, йому належить право власності на майно, у тому числі і яке передане засновником до статутного фонду як внесок (ст.ст.62,66 ГК України).

Згідно ст.65 ГК України управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу.

Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів.

Отже, в разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, заснованого одним із них, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобовязальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Саме такі правові висновки зроблені Верховним Судом України в постановах № 6-61цс13 від 03.07.2013 року, №6-79цс13 від 02.10.2013 року, №6-38цс15 від 03.06.2015 року, які згідно положень ст.360-7 ЦПК України є обовязковими до застосування.

В постанові №6-61 цс13 від 03.07.2013 року Верховний Суд України вказав на те, що з моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу господарського товариства вони є власністю самого товариства, зазначені спільні кошти (майно) подружжя втрачають ознаки обєкта права спільної сумісної власності подружжя.

Подальше розпорядження учасником товариства його часткою в статутному капіталі з огляду на положення ст.ст.116,147 ЦК України є субєктивним корпоративним правом такого учасника й відчуження ним на власний розсуд частки в статутному фонді не може вважатися використанням (відчуженням) спільного майна подружжя проти волі іншого подружжя та не в інтересах сімї.

Отже, у разі передання подружжям свого майна для здійснення підприємницької діяльності шляхом участі одного з них у заснуванні господарського товариства це майно належить зазначеному товариству на праві власності, подружжя набуває відповідне майнове право, яке реалізується одним із подружжя (засновником) шляхом участі в управлінні товариством, а друге подружжя набуває право вимоги виплати йому певних сум у разі поділу майна між подружжям.

За таких обставин посилання представника позивача на необхідність отримання згоди іншого з подружжя при прийнятті оскаржуваного рішення засновника №1-16 від 14.03.2016 року відповідно до норм ст. 65 СК України не ґрунтується на вимогах закону.

В п.2.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №4 від 25.02.2016 року «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин» розяснюється, що рішення загальних зборів учасників (акціонерів, членів) та інших органів юридичної особи не є правочинами у розумінні статті 202 ЦК України. До цих рішень не можуть застосовуватися положення статей 203 та 215 ЦК України, які визначають підстави недійсності правочину, і, відповідно, правові наслідки недійсності правочину за статтею 216 ЦК України.

Зазначені рішення є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов'язковий характер для субєктів цих відносин.

А саме з підстав невідповідності вимогам ст.ст.203,215 ЦК України оскаржуваного рішення, як правочину, позивач просила суд визнати недійсним рішення засновника та державну реєстрацію змін у ПОСП «Одісей», що суперечить вимогам діючого законодавства.

Колегія суддів приходить до висновку, що Статутом ПОСП «Одісей» передбачено право засновника прийняти рішення щодо зміни розміру статутного фонду; встановлення розміру, форми і порядку внесення додаткових внесків до статутного фонду без отримання будь-якої згоди, що підтверджується вищевикладеним.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Тому, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції буде складено 22 грудня 2017 року.

Головуючий

Судді