Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 334/3354/17 Головуючий у 1-й інстанції Баруліна Т.Є.
Пр. № 22-ц/778/3494/17Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

за участі секретаря Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Запорізькій області ОСОБА_2 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2017 року у справі за поданням головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Запорізькій області ОСОБА_2 про обмеження виїзду за кордон осіб, які мають невиконані зобовязання, покладені на них судовим рішенням, заінтересовані особи: ОСОБА_3, Публічне акціонерне товариства ОСОБА_4 «Приватбанк»,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2017 року головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Запорізькій області ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним поданням.

В обґрунтування вимог подання зазначав, що На виконанні у відділі примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ Запорізькій області перебуває виконавчий лист виданий 12.01.2016 року Заводським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором на загальну суму 3340333,53 грн. Постанова про відкриття виконавчого провадження винесена 20.09.2016 року. 24.02.2016 року при попередньому надходженні виконавчого документу до виконання державним виконавцем накладено арешт на все майна боржника.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно за боржником зареєстровано право власності на нерухоме майно, а саме: житловий будинок, розташований за адресою: вул. Каспійська, 138б в м. Запоріжжя. Відповідно до довідок ДФС України та ПФ України боржник не працює, пенсію не отримує, розрахункових рахунків в установах банків не має.

Боржником рішення суду не виконується, станом на 17.05.2017 року заборгованість не сплачена від виконання своїх обовязків ухиляється, крім того, до державного бюджету України не стягнуто виконавчий збір, загальна сума якого становить 334033,35 грн.

У звязку з вищевикладеним просив суд тимчасово обмежити ОСОБА_3 у праві виїзду за кордон без вилучення паспортного документу до виконання ним своїх зобовязань згідно виконавчих документів.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2017 року (а.с.23-24) у задоволенні подання відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Запорізькій області ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції при її постановленні, у своїй апеляційній скарзі (а.с. 26-27) просив скасувати ухвалу суду, постановити нову якою задовольнити подання.

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною скаргою відкрито (а.с. 43), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 45).

У судове засідання 21 грудня 2017 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с. 47, 52, 60) всі особи, які беруть участь у справі, не зявились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Встановлено, що апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 23 серпня 2017 року (ухвала апеляційного суду а.с. 43).

В силу вимог п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року № 2147-VІІ, якій набрав чинності з 15.12.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажними причини неявки у дане судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, ухвалила розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю всіх нез'явившихся осіб, які беруть участь у справі.

В силу вимог ст. 247 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у разі неявки в судове засіданні всіх учасників справи…, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Запорізькій області ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

В силу вимог ст. 258 ч. 1 п. 1,3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, судовими рішеннями є ухвали, постанови.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні подання державного виконавця у цій справі, керувався ст. 33 Конституції України, ст. ст. 11, 60, 14, 377-1 ЦПК України, в редакції, чинній до 15.12.2017 року, ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», ч. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», та виходив із непідтвердження державним виконавцем обставин щодо ухилення боржника від виконання судового рішення, доведення яких є обов`язковою умовою для встановлення щодо боржника тимчасового обмеження права виїзду за межі України.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а ухвалу суду першої інстанції - такою, що постановлена з додержанням вимог закону, є правильною та законною.

При перевірці законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції у цій справі апеляційний суд виходить із положень ЦПК України, в редакції, що була чинною до 15.12.2017 року, тобто чинною на час постановлення оскаржуємої ухвали судом першої інстанції у цій справі (30 травня 2017 року).

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що на виконанні відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області перебуває виконавчий лист №332/4775/15-ц від 12.01.2016 р., виданий Заводським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором на загальну суму 3340333,53 грн. Постанова про відкриття виконавчого провадження винесена 20.09.2016 р. за №52257636.

Боржником рішення суду не виконується, борг не сплачується.

Згідно із ст. 33 ч.1 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до п. 5 ч. 1, ч.2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, а якщо він має паспорт, то йому може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадку, якщо він ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання таких зобовязань.

Відповідно до п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобовязань за рішенням.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України в редакції, чинній до 15.12.2017 року, питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця або за місцезнаходженням виконавчого округу за поданням приватного виконавця.

За змістом наведених вище норм чинного законодавства, тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише при наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобовязань, покладених на неї відповідним судовим рішенням.

Оскільки, відповідно до ст. 377-1 ч. 2 зазначеного вище Кодексу в редакції, чинній до 15.12.2017 року, згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим паче, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання.

Крім того, законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобовязань, а за ухилення від їх виконання. У звязку з цим, саме державний виконавець повинен довести суду чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобовязання в повному обсязі або частково.

Суд першої інстанції правильно не погодився з доводами державного виконавця про те, що факт існування боргу і його несплати є підставою вважати, що боржник ухиляється від виконання своїх зобовязань.

Оскільки, судом першої інстанції було правильно встановлено із доданих до подання державного виконавця копій матеріалів виконавчого провадження, що за період перебування виконавчого листа на виконанні з 20.09.2016 року державний виконавець не здійснив жодного виходу на місцем проживання боржника.

Державним виконавцем не надано суду першої інстанції жодних доказів того, що ОСОБА_3 ухиляється від виконання своїх зобов'язань, що виконати рішення суду у нього були всі реальні можливості, і цьому не заважали будь-які незалежні від нього обєктивні обставини.

Також судом першої інстанції було встановлено, що відсутні будь - які докази того, що боржник отримував постанову про відкриття виконавчого провадження, не надано жодного повідомлення про отримання листа, або реєстру про відправку боржнику листів.

Все це свідчить про неповноту вчинення виконавчих дій та відсутність доказів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх боргових зобовязань.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що без підтвердження обставин щодо ухилення боржника від виконання судового рішення, доведення яких є обов`язковою умовою для встановлення щодо боржника тимчасового обмеження права виїзду за межі України, подання не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Запорізькій області ОСОБА_2 не спростовують фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції на час постановлення оскаржуємої ухвали у цій справі, є безпідставними, не ґрунтуються на процесуальному законі (чинному на час постановлення оскаржуємої ухвали судом першої інстанції) та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ЦПК України.

Направлення (супроводжувальний лист, копія а.с. 6) копії постанови про відкриття виконавчого провадження боржникові державним виконавцем, навіть, рекомендованим листом з повідомленням (хоча доказів останнього у матеріалах цієї справи взагалі немає) не свідчить про її отримання боржником.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що саме докази отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження у матеріалах справи відсутні та державним виконавцем суду не надані.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції у цій справі в межах апеляційної скарги головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Запорізькій області ОСОБА_2

Оскільки, в силу вимог ст. 367 ч.3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Однак, докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у цій справі відсутні, головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Запорізькій області ОСОБА_2 апеляційному суду не надані.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Запорізькій області ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу у цій справі, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, постановлена з додержанням вимог ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування ухвали суду першої інстанції у цій справі або ж її зміни.

Крім того, у разі відмови у задоволенні вищезазначеної апеляційної скарги державного виконавця, останній не має права на компенсацію за рахунок боржника ОСОБА_3 будь-яких судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору (а.с. 40), сплаченого за подачу вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371-372, 374-375, 381-384, п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Запорізькій області ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_5ОСОБА_6