Справа № 459/1736/16 Головуючий у 1 інстанції: Рудаков Д.І.
Провадження № 22-ц/783/1884/17 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 19 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, з участю третьої особи: Органу опіки та піклування Виконкому Червоноградської міської ради про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 19 грудня 2016 року позов задоволено. Позбавлено ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, батьківських прав відносно малолітніх дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4. Стягнуто з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_2 551,20 грн. сплаченого судового збору.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що у відповідача дійсно була заборгованість зі сплати аліментів, однак така була пов'язана з його важким матеріальним становищем і заробивши кошти він відразу таку погасив. Посилання суду на те, що у суді знаходилася цивільна справа про оспорювання батьківства не є підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки оспорювати батьківство має право кожна особа у будь-який час, крім того позивач сама заявляла відповідачу, що діти не його і тому, щоб пересвідчитися у правдивості таких заяв позивача, відповідач звертався до суду. Зазначає, що твердження позивача про те, що відповідач ухиляється від виховання дітей є голослівними і надуманими, оскільки позивач свідомо чинила перешкоди відповідачу у вихованні та спілкуванні з дітьми. Зазначає, що судом не взято до уваги скаргу відповідача про звернення в опікунську раду про те, що позивачка не виконує рішення від 29.09.2016 року про дачу відповідачу дітей. Вказує на те, що відповідач ніколи не ухилявся та не ухиляється від виховання дітей, а такі обставини викликані неприязними стосунками після розлучення з позивачем та у вчиненні перешкод у вихованні дітей, а позбавлення батька батьківських прав не відповідає інтересам дітей.

Окрім позивача та її представника, решта осіб, що беруть участь у справі (їх представники) не з'явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності (відсутності їх представників) зважаючи на те, що такі повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України та те, що від відповідача до суду надійшли додаткові письмові пояснення по суті справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та її представника в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення, суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.ч. 1-4 ст. 150 СК України, ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства», Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної ради №789 від 27 лютого 1991 року, п. 15-16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», п.2 ч.1 ст. 164 СК України та задовольняючи позов, виходив з того, що позивач та відповідач 28.10.2006 року зареєстрували шлюб, який у судовому порядку згідно рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 20.04.2010 року було розірвано, у зв'язку з чим видано відповідне свідоцтво НОМЕР_1 від 03.06.2010 року. У зазначеному шлюбі у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 проживають разом з матір'ю ОСОБА_2. Відповідач ОСОБА_5 добровільно не утримує своїх дітей, про що свідчать рішення суду про стягнення аліментів. Зокрема, рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 07.08.2009 року вирішено стягувати з ОСОБА_5 аліменти на утримання дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з 23.12.2008 року до досягнення ними повноліття. Відповідач ОСОБА_5 оспорював у суді своє батьківство відносно дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7. В жодне судове засідання відповідач ОСОБА_5 не з'явився для дачі особистих пояснень стосовно позбавлення його батьківських прав та не надав суду переконливих доказів, які свідчили про те, що він не ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. Надані відповідачем квитанції за 2016р., постанова про звільнення його майна з під арешту вказують на те, що відповідач тривалий час не утримував свою дочку ОСОБА_6, 2007р.н. Витяг з рішення від 29.09.2016р. про дозвіл батьку ОСОБА_5 зустрічатись з дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не свідчить про те, що відповідач по справі дійсно зустрічався, утримував, вітав зі святами своїх дітей з часу їх народження. Згідно висновку комісії з питань захисту прав дитини, відповідач жодного разу не прибув на засідання. Згідно характеристик на дітей сторін - ОСОБА_6., ОСОБА_7 - мати створила для останніх належні умови навчання, батько у навчальному процесі не приймає участі. Як вбачається з витягу з рішення виконавчого комітету ЧМР від 26.10.2016 року № 208, вирішено питання позбавлення відповідача батьківських прав покласти на розсуд суду. Згідно показів свідків ОСОБА_8., ОСОБА_9., відповідач до дітей за місцем їх проживання не приходить, матеріально їм не допомагає, аліменти вчасно не платить, з днем народження та іншими святами не вітає, не приймає взагалі участі в їх житті. Із врахуванням вищенаведеного, суд вважав доведеним, що відповідач протягом тривалого часу не цікавиться дітьми, не спілкується з ними, ніяким чином не приймає участі у їх вихованні, не цікавиться їх фізичним і духовним розвитком, доказів в порядку ст. 60 ЦПК України на підтвердження протилежного відповідач суду не надав. Тому суд прийшов до висновку, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо своїх дітей, а тому його слід позбавити батьківських прав відносно останніх.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції необґрунтованими, такими, що не відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 164 ч.1 п.2 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Як вбачається із п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно абзацу 2 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

При вирішенні цього спору колегія суддів виходить з інтересів неповнолітньої дитини, положень та принципів Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Конвенції ООН про права дитини, прийнятої та відкритої для підписання, ратифікації та приєднання 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, Європейської соціальної хартії, яка вступила в силу 1 липня 1999 року, Конституції України, Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, Сімейного кодексу України, згідно змісту яких дитина внаслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, особливої уваги, має право на особливий захист і допомогу для її благополуччя та гармонійного розвитку. Кожна дитина має право на піклування батьків.

Зі змісту положень принципу 6 Декларації прав дитини проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року - дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння, вона повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла 18 років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Відповідно до зазначеної правової норми батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення, вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось, - сторони, колишнє подружжя, шлюб між якими розірванорішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 20.04.2010 року, є батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4

Посилаючись на тривале ухилення відповідачем від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованні дітей, позивач просить позбавити відповідача батьківських прав стосовно вказаних дітей. В обґрунтування позову позивач вказує про те, що відповідач протягом тривалого часу і систематично по надуманих мотивах, навмисно ухиляється від своєї участі у вихованні і утриманні дітей, не визнаючи їх своїми, аліменти на дочку ОСОБА_6 сплачує нерегулярно, в незначному розмірі, а від сплати коштів на сина ОСОБА_7 взагалі ухиляється, з дітьми не спілкується взагалі і такого бажання не проявляє.

Дійсно, як вбачається із довідки КП «Комінтех» (а.с. 14) позивач проживає разом із дітьми сторін та займається їх утриманням та вихованням.

Також, як вбачається із довідок та характеристик школи, де навчаються діти (а.с. 19-20) вихованням дітей займається мати та бере активну участь у їх вихованні.

Однак як вбачається із доводів сторін у позовній заяві, запереченнях на позов відповідача, апеляційній скарзі, поясненнях щодо справи відповідача та заперечень на апеляційну скаргу позивача, - між сторонами існувала та існує певна конфліктність у стосунках та сторони протягом тривалого часу взагалі не спілкуються. Крім цього, із наведеного вбачається, що у сторін, також, наявним є спір щодо участі батька у спілкуванні та вихованні дітей сторін. У сторін різне бачення щодо необхідної участі у спілкуванні та вихованні дітей у зв'язку з чим вказане питання вирішувалось, також, і органом опіки та піклування, яким було ухвалене рішення про надання дозволу батькові на зустрічі з дітьми сторін (рішення Виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області №189 від 29.09.2016 року «Про затвердження висновків комісії з питань захисту прав дитини» та матеріали на підставі яких таке було прийняте а.с. 67, 73).

Дійсно у відповідача перед позивачем наявною була заборгованість зі сплати аліментів на утримання доньки ОСОБА_6, однак така була погашена до подання даного позову (матеріали виконавчого провадження про стягнення аліментів а.с. 13, 43, 44).

Дійсно, на даний час відповідачу нарахована заборгованість зі сплати аліментів на утримання обох дітей у значному розмірі, однак така розрахована у січні 2017 році за минулий час у зв'язку із звернення позивача з виконавчим листом про стягнення аліментів на отримання обох дітей (матеріали виконавчого провадження про стягнення аліментів на обох дітей, що відкрито 20.02.2017 року а.с. 228-233).

Окрім наведеного, як вбачається із висновку органу опіки та піклування, що наданий на основі вивчення ряду документів, такий орган щодо питання позбавлення батьківських прав відповідача покладається на розсуд суду та однозначної позиції щодо необхідності позбавлення відповідача батьківських прав відносно дітей не висловив (а.с. 73).

Перевіряючи, також, і ставлення відповідача до дітей колегія суддів вважає, що таке не слід вважати зразковим чи навіть належним, зважаючи на відсутність у матеріалах справи даних про його активну участь в вихованні та утриманні дітей, даних про те, що такий достеменно знайомий із їх потребами, бажаннями, бере участь у формуванні їх особистостей, забезпечує їх підготовку до самостійного життя та навіть спілкується з ними у достатній мірі.

Однак колегія суддів враховує його активне намагання брати участь у спілкуванні з дітьми, незважаючи на певні непорозуміння з цього приводу з матір'ю дітей, що проявилось у зверненні з цього приводу до органу опіки та піклування. Погашення ним заборгованості та періодична сплата ним аліментів. Крім цього, відповідачем зайнята активна позиція заперечення щодо позбавлення його батьківських прав.

Зважаючи на вказане колегія суддів вважає, що позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на нього як на особу, що не у повній мірі здійснює виконання батьківських обов'язків не слід вважати таким, що відповідатиме інтересам дітей, що має найістотніше значення при розгляді такої категорії справ та не стимулюватиме батька до належного виконання своїх батьківських обов'язків.

Зважаючи на наведене, слід, також, вказати і про те, що відсутні підстави вважати, що відповідач, свідомо ухиляється від виховання дітей та утримання, навпаки, таке має місце через тривалий конфлікт між сторонами, наявність ряду спорів у судах між ними та можливо неналежне усвідомлення батьком необхідності більш активної участі у вихованні його дітей, незважаючи на конфліктність стосунків з матір'ю.

Крім цього, зважаючи на зміст ст. 8 Конвенції про права людини та основоположних свобод, позбавлення батьківських прав слід вважати втручанням у права гарантовані ст. 8 Конвенції особи, відносно якої вирішується питання про позбавлення батьківських прав та таке втручання серед іншого повинно переслідувати мету насамперед захисту інтересів дитини, стосовно якої вирішується питання про позбавлення батьківських прав відповідача. Як вбачається із матеріалів справи та апеляційної скарги жодних доводів з приводу того як позбавлення батьківських прав сприятиме захисту інтересів дитини та яких позивачем і відповідно судом першої інстанції не наведено.

Про вказане йдеться і у рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 року Заява N 39948/06 «Савіни проти України», у якому зокрема вказано:

49. Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу "Ньяоре проти Франції" (Gnahore v. France), N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу "Скоццарі та Дж'юнта проти Італії" (Scozzari & Giunta v. Italy), [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII).

50. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу "Хазе проти Німеччини" (Haase v. Germany), N 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я (див. справи "Валлова і Валла проти Чеської Республіки" (Wallova and Walla v. the Czech Republic), N 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і "Гавелка та інші проти Чеської Республіки" (Havelka and Others v. the Czech Republic), N 23499/06, п. 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу "К.А. проти Фінляндії" (K.A. v. Finland), N 27751/95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу "Мозер проти Австрії" (Moser v. Austria), N 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі "Валлова і Валла проти Чеської Республіки", пп. 73-76, та у справі Гавелка та інші, п. 61).

51. Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз'єднання сім'ї, Суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (див., mutatis mutandis, ухвали у справах: "Шульц проти Польщі" (Schultz v. Poland), N 50510/99, від 8 січня 2002 року; "Реммо і Узункая проти Німеччини" (Remmo and Uzunkaya v. Germany), N 5496/04, від 20 березня 2007 року; та "Полашек проти Чеської Республіки" (Polasek v. Czech Republic), N 31885/05, від 8 січня 2007 року). Суд також повинен врахувати, чи самим дітям було надано можливість висловити свою думку, коли цього вимагали обставини (див., наприклад, згадані вище рішення у справах Гавелка та інші, п. 62, і Хазе, п. 97).

Враховуючи вказане підстав вважати обґрунтованими доводи позову, про необхідність застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав на відповідача, як на особу, яка на думку позивача не виконує батьківських обов'язків та ухиляється від їх виконання, - немає.

Тому доводи апеляційної скарги слід визнати обґрунтованими, а саму скаргу - задовольнити.

Рішення ж суду, як таке, що не відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону слід скасувати, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.2-4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргуОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 - задовольнити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 19 грудня 2016 року - скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5, з участю третьої особи: Органу опіки та піклування Виконкому Червоноградської міської ради про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 606,32 грн. сплаченого ним судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра