РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/1130/17

пр. № 2/759/2328/17

28 вересня 2017 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул'яновської О.В.,

секретаря Чернишук К.О.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Стандікова Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_3 до відділення «Центральне» філії «Розрахунковий центр» Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору поруки припиненим,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, просить суд визнати договір поруки №K2HCGL00260481/01 від 01.08.2007 укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 припиненим, посилаючись на те, що 01.08.2007 між ОСОБА_4 та відповідачем укладено договір кредиту №K2HCGL00260481 відповідно до якого позичальнику надано кредит у розмірі 70000 доларів США. На забезпечення виконання зобов'язань за вказаними кредитними договорами був укладений договір поруки №K2HCGL00260481/01 від 01.08.2007 відповідно до якого позивач зобов'язався відповідати перед кредитором за виконання своїх зобов'язань позичальником. позичальник свої зобов'язання належним чином не виконує, останній платіж боржник здійснила у 09.07.2014. Після не сплати чергового платежу позичальником у 08.09.2015 у кредитора виникло право звернутись до поручителя з вимогою про повернення отриманих коштів. Кредитор протягом шести місяців до поручителя з вимогою не звертався. Посилаючись на зазначені обставини та на підставі ч. 4 ст. 559, ч. 1 ст. 651 ЦК України просив визнати договір поруки припиненим.

У судовому засіданні позивач просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відпвідача у судовому засіданні у позовних вимогах просив відмовити.

Третя особа у судові засідання не з'являлася, явку свого представника не забезпечила, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 43, 78), причини своєї неявки суду не повідомили .

Суд, вислухавши сторін, всебічно з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 01.08.2007 між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «Приватбанк», укладено договір про надання споживчого кредиту №K2HCGL00260481/01 відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 70000 доларів США 00 центів на умовах його повернення та сплати відсотків за користування грошовими коштами (а.с. 29-33).

Позичальник зобов'язався повернути кредит не пізніше 31.07.2037 повернення кредиту має відбуватися в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, а також сплачувати проценти з 25 по 30 число кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 01.08.2007 укладений договір поруки №K2HCGL00260481/01 відповідно до якого поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором за виконання зобов'язань позичальника.

Пунктом 2 договору поруки поручитель зобов'язується відповідати за невиконання позичальника усіх його зобов'язань перед кредитором за кредитним договором у повному обсязі таких зобов'язань (а.с. 28).

Починаючи з 08.09.2015 у позичальника утворилась заборгованість за кредитним договором №K2HCGL00260481/01 від 01.08.2007 у зв'язку з простроченням повернення чергової частини позики (а.с. 17).

За умовами кредитного договору боржник взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

За порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов'язань, передбачених цим договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або її частини) та/або термінів сплати процентів та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити пеню в розмірі подвійної ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена в іноземній валюті.

Отже, умовами кредитного договору встановлені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень ч. 4 ст. 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Отже, оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 30 числа кожного місяця, а за договором поруки відповідальність поручителя наступає з протягом 5 днів з моменту отримання поручителем вимоги із зазначенням невиконання зобов'язання (п. 6 договору поруки), тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до ст. 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань (правова позиція, висловлена Верховним Судом України у справі за № 6-272цс16 від 29.06.2016).

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилався на те, що 30.08.2009 перше порушення графіку погашення за кредитним договором, 09.07.2014 кінцеві припинення регулярного погашення за кредитним договором, 13.11.2014 остання сплата процентів, а отже 13.05.2015 кредитор вимоги до поручителя не заявив, в отже порука є припиненою на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Зазначене твердження спростовуються наданими представником позивача листи вимоги, повідомлення, реєстри відправлення кореспонденції із зворотнімі повідомленнями на ім'я боржника та її поручителя на відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України (а.с. 79-97).

Приймаючи до уваги правову позицію, висловлену Верховним Судом України у справі за № 6-272цс16, слід дійти висновку про те, що пропуск встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку до платежів, які підлягали сплаті у період з 25 по 30 число не припиняє правовідносин поруки за договором в іншій частині яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

За таких обставин відсутні підстави для визнання поруки позивача за договором поруки № №K2HCGL00260481/01 від 01.08.2007 припиненою.

Разом з тим, поручитель не позбавлений можливості посилатися на припинення поруки щодо певних щомісячних платежів щодо повернення грошових коштів поза межами шестимісячного строку у справі за позовом кредитора про стягнення заборгованості, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у справі № 6-1599цс15 від 03.02.2016, яка полягає в тому, що під час вирішення справи про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя суд повинен перевірити наявність правових підстав для такого стягнення з урахуванням вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (ч. 1 ст. 653 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього.

Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо.

У зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 10.09.2014 № 6-70 цс 14, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Натомість, як встановлено у судовому засіданні відповідач у доровільному порядку перерахував заборгованість та умови кредитування шляхом повернення до першочергових умов, а саме, відсоткова ставка станом на 23.05.2017 складає 10,56% річних, а не 18,00% та річних, а тому, це свідчить про те, що зазначені зміни не призвели до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

На підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставина, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв'язку, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Судові витрати у порядку ст. 88 ЦПК України, відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст. 261, 559, 628, 651, 654, 1054, ЦК України, ст.ст. 10, 11, 30, 57-61, 88, ч. 4 ст. 169, 179, 209, 212-215, 218, 223-228, 360-7 України, -

ВИРІШИВ:

У позовних вимогах ОСОБА_3 до відділення «Центральне» філії «Розрахунковий центр» Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору поруки припиненим відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні протягом десяти днів з дня отримання рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: