Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 332/603/17 головуючий у 1 інстанції: Безлер Л.В.
провадження №22ц/778/3828/17 суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2
ОСОБА_3
секретарОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державного агентства резерву України на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Державного агентства резерву України третя особа Державна організація «Комбінат Зірка» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 06.04.2009 року наказом Державного комітету України з державного матеріального резерву № 116-к позивач був звільнений з посади директора державної організації «Комбінат «Зірка» у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці п.1 ст.40 КЗпП України. Рішенням Заводського суду м.Запоріжжя від 26.08.2009р. по справі № 2-1252/2009 позов ОСОБА_5 про поновлення його на роботі був задоволений. В добровільному порядку Держагенство резерву України рішення суду про його поновлення на роботі не виконав, а тому позивач звернувся до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби з відповідною заявою з наданням виконавчого листа, виданого судом 26.09.2009 р., про примусове виконання рішення суду. 09.10.2009 р. було відкрито виконавче провадження в частині поновлення позивача на посаді, а 25.01.2010 р. - про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Незважаючи на зусилля державної виконавчої служби, рішення суду в частині поновлення позивача до цього часу не виконане.

Оскільки Держагенство резерву України з моменту набуття чинності рішенням Заводського суду від 26.08.2009 року не виконав його, не поновив його на посаді, то на підставі ст.236 КЗпП України позивач в просив суд стягнути середній заробіток за весь час затримки виконання рішення суду про поновлення його на посаді, а саме за період з 05.03.2016р. до 17.02.2017р. в сумі 109181,14 грн., оскільки рішеннями Заводського районного суду м.Запоріжжя вже задоволені позови щодо стягнення сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу за попередні періоди.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 серпня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного агентства резерву України на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 05 березня 2016 року по 17 лютого 2017 року в сумі 107397,75 грн. 75 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник Державного агентства резерву України подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом попередньої інстанції встановлено, що з 30 червня 1993 року позивач працював директором Комбінату «ЗІРКА». 06 квітня 2009 року наказом Державного комітету України з державного матеріального резерву № 116-к позивач був звільнений з посади директора державної організації «Комбінат «Зірка» у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці п.1 ст.40 КЗпП України. Оскільки цей наказ був виданий в той час, коли позивач перебував на лікуванні, то після надання листків непрацездатності до Державного комітету України з державного матеріального резерву, його керівництво 16 червня 2009 року видало новий наказ № 176-к «Про внесення змін до наказу від 06.04.2009р. № 116-к», яким змінено п.1 попереднього наказу, а саме дата звільнення була змінена з 06 квітня на 16 червня 2009р. Не погоджуючись зі звільненням з посади, позивач звернувся до суду з позовом до Державного комітету України з державного матеріального резерву про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Рішенням Заводського суду м.Запоріжжя від 26.08.2009р. по справі № 2-1252/2009 позов був задоволений ( а.с.8-10).

Апеляційним судом Запорізької області від 28.09.2009р. по справі № 22-4475/2009 змінено рішення Заводського районного суду м.Запоріжжя в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, а в частині поновлення на роботі рішення районного суду залишено без змін.

В добровільному порядку Державний комітет України з державного матеріального резерву рішення суду про його поновлення на роботі не виконав, а тому позивач звернувся до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби з відповідною заявою з наданням виконавчого листа, виданого судом 26.09.2009 р., про примусове виконання рішення суду. 09.10.2009 р. було відкрито виконавче провадження в частині поновлення позивача на посаді, а 25.01.2010 р. - про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Незважаючи на зусилля державної виконавчої служби, рішення суду до цього часу не виконане - на роботі позивач не поновлений.

У період з моменту набуття чинності рішення про поновлення його на посаді по теперішній час він неодноразово звертався до суду з позовними вимогами до Державного комітету України з державного матеріального резерву про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, які кожного разу задовольнялись на користь позивача.

Указом Президента України № 1085/2010 від 09.12.2010 р. Державний комітет України з державного матеріального резерву було перетворено на Державне агентство резерву України, що стало правонаступником вказаного Державного комітету.

Останнім, заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16.05.2016 р., яке набуло чинності 07.06.2016 р., позов ОСОБА_5 був задоволений та стягнуто з Державного агентства резерву України середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 16.09.2014 року по 04.03.2016 р. в сумі - 137013 грн. 82 коп. (а.с.11-13).

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції зазначив, що відповідно до статті 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами, зокрема, керівника підприємства, установи, організації, керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого та регіонального самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об'єднаннями громадян, з питань звільнення, зміни дати і формулювання причини звільнення, переведення на іншу роботу, оплати за час вимушеного прогулу і накладання дисциплінарних стягнень.

Стаття 233 КЗпП України передбачає, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Оскільки Державне агентство резерву України з моменту набуття чинності рішенням Заводського райнного суду м.Запоріжжя від 26.08.2009 року не виконав його, не поновив його на посаді, то позивач має право на підставі ст.236 КЗпП України на виплату середнього заробітку за весь час затримки виконання рішення суду про поновлення його на посаді.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

У відповідності до п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України 08.02.1995р. №100, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток,заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про оплату праці» тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі: тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється в розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати; міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок, посадових окладів.

Оплата праці керівника підприємства, умови та розмір оплати його праці встановлюються в контракті згідно із вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 19.05.99 № 859 «Про умови і розміри оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, та обєднань державних підприємств».

Відповідно до п. 1 Постанови № 859 право встановлювати розмір посадового окладу керівнику підприємства, заснованого, зокрема, на державній власності, у контракті надано керівникам центральних органів виконавчої влади, які укладають контракти з керівниками цих підприємств.

З 01 квітня 2009 року згідно ЗУ "Про державний бюджет України на 2009 рік" з урахуванням змін та доповнень від 03.02.2009 № 908 - VI, від 05.03.2009 №1080 - VI мінімальна заробітна плата становить 625,00грн. На час звільнення ОСОБА_5 згідно рішення апеляційного суду від 28.09.2009р. по справі №22-4475/2009, його середньоденний заробіток становив 185,66грн.

Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2015 р. №1013 з 01 грудня 2015р. посадовий оклад 1 тарифного розряду був визначений на рівні 1378,00грн. Отже, застосуванню в період березень-квітень 2016 року підлягає коефіціент коригування у розмірі 1378,00/625,00=2,2048. Згідно Постанови КМУ від 6 квітня 2016р. №288 «Про підвищення оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери та внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» з 01 травня 2016 року встановлено у штатному розписі встановлено розмір посадового окладу 1 тарифного розряду у розмірі 1516,00грн. Отже, застосуванню в період травень-листопад 2016 року підлягає коефіціент коригування у розмірі 1516,00/1378,00=1,1001. Згідно Постанови КМУ від 23 листопада 2016р. №840 «ОСОБА_3 питання оплати праці працівників установ, закладів та організацій бюджетної сфери» посадовий оклад 1 тарифного розряду встановлено на рівні 1600,00грн. Отже, застосуванню в період грудень 2016 лютий 2017 року підлягає коефіціент коригування у розмірі 1600,00/1516,00=1,0554.

Обрахувавши середній заробіток відповідно до виробничого календаря за 2016 та 2017 роки, суд вірно визначив, що стягненню підлягає загальна сума 107397,75грн.

Повноваження про прийняття на роботу керівника ДО «Комбінат «Зірка» має тільки голова Держрезерву, а тому ДО «Комбінат «Зірка» позбавлено можливості виконати рішення суду про поновлення позивача на роботі, що вказує на відсутність вини посадових осіб вказаного підприємства.

З норми ст.236 КЗпП України вбачається обовязок виплати середнього заробітку працівнику у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. З матеріалів справи вбачається, що таким органом є Держрезерв України.

Суд попередньої інстанції також в оскаржуваному рішенні зазначив, що відповідно до п.33 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.92р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п.8 ст.134 та нової редакції ст.237 КЗпП (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Оскільки посадові особи ДО «Комбінат «Зірка» не мають повноважень приймати на роботу керівника вказаного підприємства, то суд приходить до висновку, що в їх діях відсутня вина за невиконання рішення суду щодо поновлення ОСОБА_5 на роботі, а отже і відповідальність, передбачена ст.236 КЗпП України, повинна покладатись та розпорядника грошових коштів, які належать ДО «Комбінат «Зірка», а саме на Державне агентство резерву України.

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції, із висновками якого погоджується суд апеляційної інстанції, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку відповідно до ст. ст. 10, 60, 212, 215 ЦПК України, а також врахувавши обставини справи, правильно виходив із часткової доведеності та обґрунтованості зазначених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги в тому числі і щодо невірного стягнення судом коштів з відповідача а не з третьої особи, про неможливість поновлення позивача на займаній ним посаді у звязку з її відсутністю, про закінчення виконавчого провадження, про відмову позивача поновитись на іншій запропонованій йому посаді, невірним застосуванням судом норм трудового законодавства, про відсутність підстав для задоволення позову зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції, ґрунтуються фактично на тих же доводах, на які посилався апелянт в суді першої інстанції, як на підстави своїх заперечень проти позову, вони фактично оцінені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні і його висновків не спростовують.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державного агентства резерву України відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 серпня 2017 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: