Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" грудня 2017 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого - судді САВЛУК Т.В.

За участі секретаря Бурячек О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Київська міська рада, Перша Київська державна нотаріальна контора про встановлення факту не проживання зі спадкодавцем та не прийняття спадщини, визнання права власності на частку в об'єкті нерухомого майна в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись з позовом до ОСОБА_2, просив встановити факт, що на час відкриття спадщини та тривалий час до цього, відповідач - ОСОБА_2, постійно не проживала однією сім'єю разом із спадкодавцем - ОСОБА_3; встановити факт, що відповідач - ОСОБА_2, не прийняла спадщину, а саме 1/6 квартири АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 квартири АДРЕСА_1».

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити, пояснили, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3, мати позивача. Пісоя смерті спадкодавця відкрилась спадщина до складу якої увійшла 1/3 частина квартири №40, загальною площею 59,63 кв.м, в будинку АДРЕСА_1, спадкоємцями першої черги по закону є позивач та його рідна сестра - ОСОБА_2. Позивач фактично прийняв спадщину, звернувся до Першої Київської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак за відсутності оригіналу правовстановлючого документу на квартиру, що є спадковим майном, державний нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину квартири, яку мав успадкувати позивач. 11 квітня 2017 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Перша Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на частину нерухомого майна в порядку спадкування за законом, визнано за позивачем право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1. В той же час, протягом визначеного законодавством строку відповідач до нотаріальної контори не зверталась, наміру прийняття спадщину до цього часу не висловила, незважаючи на те, що відповідач зареєстрований за адресою спірної квартири та має частку в цій квартирі, як співвласник, однак тривалий час в квартирі не проживає, місце її проживання позивачу невідомо, тому позивач вважає, що відповідач не має наміру успадкувати майно після смерті матері, не вчинила жодних дій, які б свідчили про намір прийняття спадщину, тому за нормами чинного законодавства не прийняття відповідачем частка майна, що входить до складу спадщини має перейти позивача, який добросовісно володіє та розпоряджається спадковим майном, дотримаючись вимог чинного законодавства своєчасно виявив намір прийняти спадщину.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, що підтверджується зворотними поштовими повідомленнями, про причини неявки суд не повідомила, процесуальним правом подати письмові пояснення (заперечення) не скористалась.

Представник третьої особи - Київської міської ради, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Представник третьої особи - Першої Київської державної нотаріальної контори, в судове засідання не з'явився, до суду надійшла заява від третьої особи про розгляд справи у відсутності уповноваженого представника та постановити рішення відповідно до норм чинного законодавства.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві 20 липня 2010 року (актовий запис №627). (а.с.8)

Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом.

За нормою частини першої статті 1258 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Зазначені дії, що свідчать про намір спадкоємця прийняти спадщину, повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. (ст.1270 Цивільного кодексу України)

Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини.

Як підтверджується матеріалами спадкової справи №1107/2016 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3, яка заведена Першою Київською державною нотаріальною конторою, 21 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Першої Київської державної нотаріальної контори з заявою про намір прийняти спадщину після смерті матері - ОСОБА_3, до складу спадщини входить 1/3 частина квартири АДРЕСА_1. (а.с.53)

22 грудня 2016 року держаним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Дубенко А. О. винесена постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ім'я ОСОБА_1 на 1/6 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, після смерті його матері померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3, оскільки згідно п.4.15 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за №296/5, видача спадщини на нерухоме майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правоустановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві, однак спадкоємцем не надано правоустановлюючого документу, який підтверджує право власності на частку квартири на ім'я померлого. (а.с.69)

11 квітня 2017 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Перша Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на частину нерухомого майна в порядку спадкування за законом задоволено.

Визнано за ОСОБА_1, як спадкоємцем першої черги за законом майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3, право власності на 1/6 частину квартири №40, загальною площею 59,63 кв.м, в будинку АДРЕСА_1.

Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст. 1296, 1297 цього ж Кодексу спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

У відповідності до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно пунктів 4.11. - 4.18. Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерство юстиції України N 296/5 від 22.02.2012р., для спадкоємця, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, заява про видачу свідоцтва про право на спадщину є первинним документом, на підставі якого заводиться спадкова справа. При цьому нотаріус має виконати всі дії, які передбачені цим Порядком. Свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов'язково перевіряє склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Згідно роз'яснень, викладених у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Отже, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ в нотаріальному порядку, а право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою та при відсутності правовстановлючого документа на спадкове майно.

05 грудня 2017 року держаним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Дубенко А. О. винесена постанову про відмову ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_3, так як крім ОСОБА_1 спадкоємцем за законом є дочка померлої ОСОБА_2, яка за отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом не зверталась, але на час відкриття спадщини та по цей час зареєстрована із спадкодавцем за адресою: АДРЕСА_1 та вважається такою, що прийняла спадщину. (а.с. 89)

Виходячи з предмету позову, позивачем окремо заявлено позовні вимоги щодо встановлення факту, що на час відкриття спадщини та тривалий час до цього, відповідач - ОСОБА_2, постійно не проживала однією сім'єю разом із спадкодавцем - ОСОБА_3, та встановлення факту, що відповідач - ОСОБА_2, не прийняла спадщину, а саме 1/6 квартири АДРЕСА_1, обгрунтовуючи підстави звернення з цими вимогами до суду позивач посилається на наявність доказів, які свідчать про відсутність відповідача за місцем реєстрації спірного майна протягом тривалого часу, безпосередньо на Акт від 19.05.2017 року, в якому зазначено, що в АДРЕСА_1 ОСОБА_2 не проживає тривалий час до смерті ОСОБА_3 та не проживає з часу смерті по теперішній час. (а.с. 14)

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 2 ст. 58 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до чинного процесуального законодавства висновок експерта є доказом у цивільній справі.

Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. (ст.63 Цивільного процесуального кодексу України)

На підтвердження факту родинних стосунків, за клопотанням позивача, судом допитані свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду показав, що проживає в будинку АДРЕСА_1 з того часу, як його побудували. ОСОБА_1 проживав на першому поверсі разом зі своєю матір'ю та сестрою, яку свідок бачив останній раз в 2005-2006 році, підтвердив, що підписував акт про не проживання в квартирі відповідача по справі, який складали працівники ЖРЕО.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду показав, що ОСОБА_1 знає з дитинства, відповідача по справі бачив, коли їй було 10 років, потім вона поїхала навчатися і більше він її не бачив. Позивач в квартирі проживав разом з матір'ю, до її смерті, акт про не проживання в квартирі відповідача по справі підписував в присутності начальника ЖРЕО.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду показав, що товаришує з позивачем досить давно, бував в його квартирі раз на місяць, інших родичів, крім матері, коли вона була жива, в квартирі він не бачив, також допомагав з похоронами його матері.

Відповідно до ст. 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі доказів та в межах заявлених позовних вимог.

За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

За змістом норм статей 1268-1269 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того, чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Як роз'яснено у п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» , cправи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. При цьому у п.23 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Оскільки відповідно до ст. ст. 1268, 1269 ЦК України виникнення права на спадкування повязане з вчиненням спадкоємцем певних юридичних дій, встановлення судом факту прийняття спадщини щодо спадщини, яка відкрилась після 1 січня 2004 року, законом не передбачено.

Відносно вимог позивача про визнання права власності на частку відповідача у спадковому майні, яку успадкувала відповідач, як спадкоємець першої черги по закону, з посиланням на те, що остання фактично не проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а реєстрація відповідача без фактичного проживання в квартирі спадкодавця оспорює право власності позивача, як єдиного спадкоємця першої черги за законом, суд вважає не доведеною та такою, що суперечить нормам чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, враховуючи наступне.

За змісту положень ч.3 ст.1268 ЦК України стосовно порядку прийняття спадщини потенційними спадкоємцями слід вважати, що спадкоємець вважається таким, що постійно проживав із спадкодавцем, і в тому випадку, коли за певний, навіть значний час до настання смерті спадкодавця він відбував з місця проживання спадкодавця у довготривале відрядження, з якого повернувся після закінчення строку прийняття спадщини. Незважаючи на те, що такий спадкоємець жодних дій для прийняття спадщини не здійснював або навіть не знав про сам факт її відкриття, він вважатиметься таким, що прийняв спадщину в силу положень наведеної правової норми.

За ч.3 ст.1268 ЦК України тривалість спільного проживання до смерті спадкодавця для прийняття спадщини законом не визначається.

У відповідності до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно пунктів 4.11. - 4.18. Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерство юстиції України N 296/5 від 22.02.2012р., для спадкоємця, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, заява про видачу свідоцтва про право на спадщину є первинним документом, на підставі якого заводиться спадкова справа. При цьому нотаріус має виконати всі дії, які передбачені цим Порядком. Свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов'язково перевіряє склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Як роз'яснено у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Отже, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ в нотаріальному порядку, а право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою та при відсутності правовстановлючого документа на спадкове майно.

За встановлених судом обставин, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про визнання за ним права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом, оскільки на меонт смерті спадкодавця відповідач була зареєстрована в квартирі, що є предметом спадкування, разом зі спадкодавцем, доказів, які мали підтвердити причини відсутності відповідача за місцем реєстрації та обізнаність про смерть спадкодавця, позивачем суду не надано, в той же час доведення обставин не прийняття спадщини потенційним спадкодавцем, який має право на спадок в силу положень ч.3 ст.1268 ЦК України, чинним законодавством, яке регулює спірні правовідносини не передбачено.

Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (ст. ст. 3, 12-15, 20 ЦК України, ст. ст. 3-5, 11, 15, 31 ЦПК України), враховуючи неправильність обраного стороною позивача способу захисту свого права, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. ( ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Київська міська рада, Перша Київська державна нотаріальна контора про встановлення факту не проживання зі спадкодавцем та не прийняття спадщини, визнання права власності на частку в об'єкті нерухомого майна в порядку спадкування за законом є не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при звернені до суду розмірі.

На підставі викладеного, ст.ст. 3, 12-15, 20, 392, 1268, 1269 ЦК України, керуючись ст.ст. 3-5, 10, 11, 15, 31, 57-60, 88, 169, 179, 197, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Київська міська рада, Перша Київська державна нотаріальна контора про встановлення факту не проживання зі спадкодавцем та не прийняття спадщини, визнання права власності на частку в об'єкті нерухомого майна в порядку спадкування за законом.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі через Дніпровський районний суд м. Києва апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Якщо особа яка оскаржує рішення не була присутня у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, скарга може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя