Справа № 370/2950/16-ц Головуючий у І інстанції Мазка Н. Б.
Провадження № 22-ц/780/3882/17 Доповідач у 2 інстанції Білоконь О. В.
Категорія 38 10.08.2017
УХВАЛА

Іменем України

10 серпня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого Білоконь О.В.,

суддів: Гуль В.В., Савченка С.І.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною каргою ОСОБА_2 Степановичана рішення Макарівського районного суду Київської області від 16 червня 2017 року за позовом ОСОБА_2 до Ясногородської сільської ради Макарівського району Київської області, про визнання права власності на земельну ділянку,-

встановила:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на таке.

Позивач ІНФОРМАЦІЯ_1 року після смерті своєї матері ОСОБА_3 успадкував житловий будинок та земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, кадастровий номер НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1.

Також позивач успадкував земельну ділянку площею 0,119 га для ведення особистого селянського господарства, за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2.

Зазначав, що ОСОБА_3 вказане майно отримала в спадщину від бабусі позивача - ОСОБА_4, відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 14 березня 2008 року та рішення Макарівського районного суду Київської області від 25 січня 2008 року.

Разом з тим, відповідно до записів з погосподарських книг Ясногородської сільської ради з 1967 року за ОСОБА_4, а в подальшому ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1, рахувалась земельна ділянка більшої площі - 0,42 га.

Однак у 2007 році вказана площа була змінена, та за ОСОБА_4 числиться земельна ділянка площею 0,37 га. З 2011 року земельна ділянка за цією ж адресою, але вже площею 0,369 га, числилася за ОСОБА_3.

Таким чином, у записах погосподарської книги Ясногородської сільської ради відображено зменшення розміру земельної ділянки з 0,42 га до 0,396 га, різниця становить 0,051 га.

Враховуючи, що підстави для зменшення земельної ділянки ОСОБА_4 були відсутні, а всі належні їй права та обов'язки, як спадкоємцю, перейшли спочатку до ОСОБА_3, а потім і до нього, позивача, то позивач просив визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,051 га, для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 16 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та його необґрунтованість та ухвалити нове рішення,яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами те, що земельна ділянка площею 0,051 га входить до складу спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_3

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ст. 214 ЦПК України рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні прозову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів, що спірна земельна ділянка площею 0,051 га входить до складу спадщини, що залишилась після смерті спадкодавця.

Колегія суддів згідна з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Статтями 1218, 1296, 1299 Цивільного кодексу України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо ускладі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна.

Відповідно до статті 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого ІНФОРМАЦІЯ_1 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісковою Н.А., ОСОБА_2 отримав у спадщину після смерті матері ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,250 га.

Зазначена земельна ділянка значиться за спадкодавцем на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку НОМЕР_3, виданого Ясногородською сільською радою Макарівського району Київської області 18 липня 2011 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14 березня 2008 року №1-1339.

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 14 березня 2008 року №1-1339 ОСОБА_3 отримала земельну ділянку площею 0,250 га у спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5, якій земельна ділянка належала на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_4, виданого 20 вересня 2006 року на підставі рішення Ясногородської сільської ради Макарівського району від 21 грудня 2004 року №147-15-IV.

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого ІНФОРМАЦІЯ_1 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісковою Н.А., позивач отримав у спадщину після смерті АДРЕСА_2 року матері ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,119 га. Вказана земельна ділянка значиться за спадкодавцем на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку НОМЕР_3, виданого Ясногородською сільською радою Макарівського району Київської області 18 липня 2011 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14 березня 2008 р. №1-1342.

Так, згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 14 березня 2008 року №1-1342 ОСОБА_3 отримала земельну ділянку площею 0,119 га у спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5, якій земельна ділянка належала на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_5, виданого 20 вересня 2006 року на підставі рішення Ясногородської сільської ради Макарівського району від 21 грудня 2004 року №147-15-IV.

Ці обставини підтверджені письмовими матеріалами справи і сторонами не заперечуються.

Із вказаних матеріалів справи колегія суддів вбачає, що позивач отримав у спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_3 дві земельні ділянки загальною площею 0,369 га за адресою: АДРЕСА_1, тобто саме у такому розмірі, у якому ці земельні ділянки згідно з правовстановлюючими документами належали спадкодавцеві ОСОБА_3, позивач успадкував усі права усі права на землю, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із частиною першою статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу.

За змістом положень статті 182 ЦК України до складу спадщини входить лише те нерухоме майно, право на яке зареєстровано в органах, що здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна.

Матеріали справи не містять даних про те, що до складу спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3, також належало право власності на земельну ділянку площею 0,051 га за адресою: АДРЕСА_1.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що права ОСОБА_2 як спадкоємця ОСОБА_3 не порушені, відповідно, відсутні підстави для задоволення позову і визнання за позивачем права власності на земельну ділянку розміром 0,051 га в порядку спадкування.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що позивач має право на спірну земельну ділянку, оскільки таке право мали його спадкодавці згідно записів в погосподарських книгах , з огляду на таке.

Згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Зі змісту частини другої статті 92 ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена.

Пунктом 6 Перехідних положень ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до записів в погосподарських книгах Ясногородської сільської ради з 1967 року за адресою: АДРЕСА_1 рахувалась земельна ділянка 0,42 га, однак у 2007 році площа була змінена до 0,37 га, а з 2011 року - до 0,369 га.

Отже, зменшення розміру земельної ділянки з 0,42 га до 0,396 га відбулось за життя спадкодавців ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до 2011 року, які скористались своїм правом на приватизацію земельної ділянки у розмірі 0,396 га, а різниця у розмірі 0,051 га залишилась у власності територіальної громади.

Здійснюючи своє право на спадкування у 2014 році, позивач успадкував земельні ділянки загальною площею саме 0,369 га, і не має права на визнання права власності в порядку спадкування на земельну ділянку площею 0,051 га, оскільки ця земельна ділянка не належала спадкодавцеві.

За таких обставин доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними у рішенні.

Отже, судом першої інстанції ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 16 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її проголошення.

Головуючий:

Судді :