АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 646/3972/16-ц Головуючий суддя І інстанції Єжов В. А.
Провадження № 22-ц/790/4642/17 Суддя доповідач Швецова Л.А.
Категорія: Спори, що виникають із договорів дарування
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2017 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Швецової Л.А.,

суддів Котелевець А.В., Колтунової А.І.,

за участю секретаря Кучер Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 травня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визнання недійсним договору дарування,

за зустрічним позовом ОСОБА_4, який діє також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визнання недійсним договору дарування.

В обґрунтування позову посилався на те, що рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21.11.2011 року визнано право власності в порядку спадкування на квартиру № АДРЕСА_3: 1/6 ОСОБА_3, 5/6 за ОСОБА_6

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 березня 2015 року припинено право власності за ОСОБА_3 на 1/6 частину спірної квартири, право власності на цю частину визнано ОСОБА_6, з якого на користь ОСОБА_3 стягнуто її вартість в сумі 33758 грн, що наперед були внесені на депозитний рахунок суду.

29 грудня 2015 року при зверненні до державного реєстратора ХМУЮ з метою зареєструвати своє право власності на цю 1/6 частину спірної квартири, 05 січня 2016 року позивач отримав відмову, оскільки право на спірну частку було зареєстровано 01.04.2015 року за ОСОБА_4 на підставі договору дарування. Вказане свідчить, що ОСОБА_3 свою частку спірної квартири подарувала сину ОСОБА_4 в той час, коли було відомо про наявність рішення суду, яким припинено право власності дарувальника на предмет договору дарування. З таких підстав просив суд задовольнити його позовні вимоги та визнати укладений договір дарування недійсним.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, яку в подальшому уточнив та просив суд зобов'язати ОСОБА_6 не чинити йому та його дитині перешкод у користуванні 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 та передати ключі від цієї квартири.

В обґрунтування зустрічної позовної заяви посилався на те, що він є власником 1/6 частини спірної квартири, яка належить йому на праві приватної власності на підставі договору дарування. У вказаній квартирі він зареєстрований разом із неповнолітньою дочкою, проте ОСОБА_6 не дає можливості йому та його дитині користуватися цією квартирою, змінює замки на вхідних дверях.

Рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 25 травня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Зобов'язано ОСОБА_6 не чинити ОСОБА_4 і ОСОБА_5 перешкоди у користуванні 1/6 частини квартири АДРЕСА_1. Передано ОСОБА_4 ключі від вхідної двері цієї квартири.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 551,21 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення районного суду , задовольнити його позовні вимоги, а в задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 відмовити.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення скасуванню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що ним не надано доказів того, що договір дарування суперечить Цивільному Кодексу України та іншим актами цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 суд виходив з того, що право власності є непорушним, ніхто не може бути обмежений в праві розпоряджатися, користуватися та володіти своїм житлом на власний розсуд.

Проте судова колегія не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 21 листопада 2011 року визнано право власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1 на 1/6 частину за ОСОБА_3, на 5/6 частин за ОСОБА_6 по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа Перша Харківська державна нотаріальна контора про визнання недійсним заповіту та визнання права на обов'язкову частку у спадщині. В ході розгляду справи було забезпечено позов та накладено арешт на спірну квартиру.

Рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 16 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 22 грудня 2015 року припинено право власності ОСОБА_3 на 1/6 частину спірної квартири, за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/6 частину спірної квартири. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 вартість 1/6 частини спірної квартири в сумі 33758грн.

Згідно квитанції №13186541 від 09 лютого 2015 року ОСОБА_2 33758 грн внесені на депозитний рахунок Червонозаводського районного суду м.Харкова, які підлягають виплаті ОСОБА_3 територіальним управлінням Державної Судової Адміністрації у Харківській області.

Ухвалюючи рішення від 16.03.2015 року Червонозаводсиький районний суд м.Харкова виходив з того, що в однокімнатній квартирі 1/6 частка не може бути виділена в натурі, оскільки житлова площа квартири складає 16,1кв.м. В свою чергу частка ОСОБА_3 складала 2,6 кв.м, що унеможливлює спільне проживання осіб.

24 березня 2016 року Вищий спеціалізований суд України залишаючи рішення суду першої інстанції від 16 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду без змін, виходив з того, що були правильно застосовані положення ч.1 ст.365 ЦК України і суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для припинення права ОСОБА_3 на 1/6 частку у спільній власності.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 20.03.2015 року були скасовані заходи забезпечення позову щодо спірної квартири № АДРЕСА_3.

05 січня 2016 року ОСОБА_2 отримав відмову за №27759570 у державній реєстрацій прав та їх обтяжень, оскільки заявлене право вже зареєстровано за іншою особою.

Згідно інформаційної довідки №53148155 від 12.02.2016 року право власності на 1/6 частину спірної квартири зареєстровано 01.04.2015 року за ОСОБА_4 на підставі договору дарування.

По справі встановлено, що відповідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуменною Л.П. за №1091 01 квітня 2015 року ОСОБА_3 подарувала сину ОСОБА_4 1/6 частину квартири АДРЕСА_2.

Із довідки КП «Жилкомсервіс» №5159 від 21.04.2015 року вбачається, що у вищезазначеній квартирі зареєстровані ОСОБА_4 та його неповнолітня дочка - ОСОБА_5 з 20.04.2015року.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набутті права власності не встановлена судом.

Позивач, звертаючись до суду з позовом, може скористатись конкретним способом захисту свою порушеного права,який визначений ст..16 ЦК України або договором чи спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі змінами, внесеними Протоколом № 11 зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст..202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Згідно до ст..717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторони (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Положеннями ст. 203 ЦК України, передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільнимі відповідати його внутрішній волі.Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_6 посилався на те, шо внаслідок укладання оспорюваного правочину договору дарування істотно порушено його права, так як він позбавлений можливості реалізувати свої права як власник квартири, оскільки вказаний договір дарування було укладено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 всупереч вимогам закону, а саме після ухвалення судового рішення, яким припинено право власності ОСОБА_3 на 1/6 частку спірної квартири.

Загальним правовим наслідком недійсності правочину є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв'язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не тільки сторону (сторін) правочину, але й інших третіх осіб, що не є сторонами правочину (ст..215, 216 ЦК України.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

У відповідності до п.7 вказаної постанови, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч.13 ст.16 ЦК України , не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п'ятої ст..13 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст..15,16 ЦК України, ст..14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права і виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності, відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов'язковості судових рішень.

З матеріалів справи вбачається, що представник відповідача ОСОБА_3- ОСОБА_4 був присутній в судовому засіданні 16 березня 2015 року при оголошенні судового рішення про припинення права власності ОСОБА_3 на 1/6 частину спірної квартири, отже був добре обізнаний в предметі спору і не погодившись з рішенням суду в частині суми компенсації подав на вказане рішення апеляційну скаргу.

Судова колегія вважає, що є помилковим висновок суду стосовно того, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 договір дарування відповідає вимогам закону та не порушує право ОСОБА_2, оскільки достеменно встановлено, що ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 знали про наявність рішення суду, яким припинено право власності ОСОБА_3 на 1/6 частку квартири і укладений договір дарування не направлений на настання реальних правових наслідків, а лише на встановлення перепон позивачу при розпорядженні квартирою.

Крім цього, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 року зареєструвавшись за вказаною адресою разом з неповнолітньою донькою порушує, права ОСОБА_6, так як частина, яка може бути виділена на 1/6 частину квартири складає лише 3 кв.м.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_6 про виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із спірної квартири, судова колегія приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.

Звертаючись до суду з вказаним позовом ОСОБА_6 наполягає, що відповідачі порушують його право власності на спірну квартиру.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_4 вказав, що за вказаною адресою він зареєструвався разом зі своєю неповнолітньою донькою ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 р. Його донька з ним ніколи не мешкала, а весь час проживає за місцем реєстрації своєї матері.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи,зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишніх членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст..162 цього Кодексу.

Разом з тим, згідно з положеннями ст.. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі жодного дня не мешкали у спірному приміщенні, своє вселення не погоджували з ОСОБА_2, тому судова колегія вважає, що позивачем правильно обраний спосіб захисту свого порушеного права, відповідно до вимог ст.16 ЦК України.

Що стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_4, судова колегія приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_4 не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог.

Таким чином, оскільки висновку суду не відповідають матеріалам справи, судом першої інстанції порушені норми матеріального права, то з передбачених п.3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України підстав, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення ОСОБА_6про визнання недійсним договору дарування та виселення, та про відмову ОСОБА_4 в задоволенні зустрічного позову про усунення перешкод у користуванні власністю.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.1, 3, 4 ст. 309, ст. ст. 313, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 травня 2017 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визнання недійсним договору дарування та виселення задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 від 01 квітня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуменною Л.П. та зареєстрований за №1091.

Виселити ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 з квартири № АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, який діє також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір 2315 грн 04 коп.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Л.А.Швецова

Судді А.В.Котелевець

А.І.Колтунова