Справа № 646/286/16-ц
№ провадження 2/646/68/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.11.2017 року м. Харків

Червонозаводський районний суд міста Харкова Харківської області у складі:

головуючий суддя Єжов В.А.

при секретарі Марковій О.В.

за участі:

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні місцевого суду цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Кредобанк» про визнання недійсними кредитного договору і договору іпотеки,

В С Т А Н О В И В:

ПАТ «Кредобанк» (надалі по тексту Банк), звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (надалі по тексту Позичальник) про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 7 452,00 (сім тисяч чотириста пятдесят два) дол.США основного боргу та процентів та 330,00 грн. за прострочену комісію за користуванням кредитом.

Банк позовні вимоги обґрунтовує тим, що 12.09.2006 року, між Банком та Позичальником, було укладено кредитний Договір №Ф1874/09-06(А010138). Відповідно до умов п.2.1. Договору, Банк зобовязався надати кредит в сумі 24650 (двадцять чотири тисячі шістсот пятдесят) дол.США. на строк до 01.09.2018. Згідно з п.2.2. Кредит видається на придбання нерухомості згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 12.09.2006, укладеному між Позичальником та Продавцем: ОСОБА_5. Згідно з п.3.2. Договору розмір щорічної процентної ставки за кредитом становить 12,5 % річних. Згідно з п.2.6. Договору кредит надається шляхом зарахування коштів на поточний рахунок Позичальника № 307. Згідно з п. 2.7. Датою видачі кредиту вважається день списання коштів з позичкового рахунку. Згідно з п.4.1. Повернення кредиту здійснюється щомісячно рівними частинами по 173,00 дол.США. Згідно з п.6.1. У забезпечення виконання зобовязань Позичальника приймається застава нерухомого майна: житловий будинок за адресом м. Харків, вулиця Обоянська, б.38-А, на підставі іпотечного договору № б/н від 12.09.2006. П. 3.10. визначено, що позичальник повертає кредит шляхом перерахування у безготівковій формі та/або вносить готівкою в Банк на рахунок № 7307.

У забезпечення кредитного договору було укладено іпотечний договір від 12.09.2006, зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 2892 приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6, укладений між ОСОБА_2 та ВАТ «Кредобанк».

Оскільки ОСОБА_2 перестав виконувати свої зобовязання, Банк просить з нього стягнути на свою користь заборгованість за договором в сумі 163951,15 грн., яка складається із сум неповернутого кредиту, прострочених відсотків, простроченої суми комісії і суми пені.

ОСОБА_2, не погодившись із позовом Банку, звернувся до суду із зустрічним позовом до нього про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору №Ф1874/09-06(А010138) від 12.09.2006 (надалі Договір) недійсним, укладеним під приводом обману.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що Банк, звернувшись до суду, не обґрунтовує власні позовні вимоги та в якості доказів, до власного позову додав сумнівні копії документів:

1. Банк не наддав докази, а саме первинні бухгалтерські документи, на підтвердження виконання п.2.6. Договору, а саме перерахунок кредитних коштів на рахунок № 307.

2. Перерахунки коштів здійснювалися Позичальником на «Погашення Кредиторської заборгованості» на рахунки №№ 7307. 2366, 0062 де Позичальника зазначено як Платника та Отримувача, а не на поточний рахунок Позичальника № 307, як того вимагає законодавство. У п.4 постанови правління НБУ № 280 від 17.06.2004 «Інструкція про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України» «кредиторська заборгованість - це сума зобовязань банку юридичним і фізичним особам на певну дату щодо надання активів, послуг тощо». А згідно з п.2.2., 2.3., 2.5. постанови правління НБУ № 495 від 20.10.2004 та п.7.12.,7.13. постанови правління НБУ № 492 від 12.11.2003 призначення рахунків 2620 - для обліку коштів клієнтів та розрахунку за кредитними договорами, а призначення рахунків 2909 - здійснення переказу без відкриття рахунку та виплати переказу отримувачу.

До того ж платником та отримувачем у квитанціях зазначено Позичальника, що не породжує перехід права власності на кошти від Позичальника до Банку;

3. Банк не наддав жодного первинного бухгалтерського документа, належним чином оформленого, на підтвердження виконання Договору;

4. Розрахунок заборгованості наданий банком не підтверджено первинними бухгалтерськими документами, не містять підписів виконавців розрахунку та згідно з розрахунками, зробленими представником Позичальника, містять обман у використаної завищеної щорічної процентної ставки, а саме не 12.5%, а 13,51%.

У зустрічному позові Позичальник зазначає, що Банк не дотримався та грубо порушив імперативні вимоги діючого Законодавства України та приписи Національного Банку України, які визначені законом як істотні та є необхідні для даного виду договорів, а саме: не виконав вимоги Закону про дотримання істотних умов договору, щодо надання Позичальнику обєктивної, повної та достовірної інформації, про умови кредиту перед укладанням Договору так і під час укладення Договору про надання споживчого кредиту забезпеченого іпотекою, які є істотними для такого виду договорів, а також те, що Банк в умовах кредитного договору вніс низку обманних положень, а саме: не було повідомлено про можливість часткового повернення податку на доходи фізичних осіб у розмірі 2 813,11 дол. США, йому було навязано не вигідний метод нарахування процентів погашення кредиту що збільшило плату за обслуговування кредиту на 268,66 дол. США, Банк приховав фактичне значення процентної ставки, розміру щомісячного платежу, строк кредиту не відповідає умовам Договору. Жоден пункт Договору не містить значення загальної(сукупної) вартості кредиту відсутня ціна Договору. Відсутній графік погашення кредиту.

Все це, на переконання Позичальника, є ознаками введення його Банком в оману. За таких обставин просить суд визнати кредитний договір недійсним, укладеним під приводом обману.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, пославшись на обставини, викладені в позовній заяві, заперечував проти задоволення зустрічного позову.

Відповідач і його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, підтримали зустрічні позовні вимоги у повному обсязі, зазначаючи, що позивачем навмисно не дотримано та грубо порушено встановлені вимоги діючого законодавства України та приписи Національного Банку України, які необхідні для укладення оспорюваного виду кредитного договору, які визначені законом як істотні та є необхідні для даного виду договорів.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) встановив наступне.

Судом встановлено, що 12.09.2006 між відкритим акціонерним товариством «Кредобанк» (на теперішній час публічне акціонерне товариство «Кредобанк») та ОСОБА_2, було укладено кредитний Договір №Ф1874/09-06(А010138).

Відповідно до умов п.2.1. Договору, Банк в порядку та на умовах визначених цим Договором, взяв на себе зобовязання надати кредит в сумі 24 650(двадцять чотири тисячі шістьсот пятдесят) дол. США. на строк з 12.09.2006 до 01.09.2018 (144 місяця), з оплатою за процентною ставкою 12,5 процентів річних (п.3.2.) шляхом зарахування коштів на поточний рахунок Позичальника № 307.

Відповідно з п.6.1. у забезпечення виконання зобовязань Позичальника приймається застава нерухомого майна, а саме житловий будинок за адресом м. Харків, вул. Обоянська, будинок № 38-А, згідно іпотечного договору № б/н від 12.09.2006 року.

Відповідно з п.3.10. Позичальник повертає кредит шляхом перерахування у безготівковій формі та/або вносить готівкою в Банк на рахунок № 7307.

Згідно умови п.3.1., за обслуговування кредиту Позичальник, сплачує Банку кошти в розмірі 1120,34 грн. за видачу кредиту, за розгляд Анкети-Заяви - 10,00 грн. та щомісяця Позичальник повинен сплачувати кошти у розмірі 20,00 грн. за «управління кредитом».

На підтвердження своїх вимог Банком не подано жодних первинних документів на підтвердження виконання умов Договору оформлених згідно з вимогами законодавства України, а саме: в частині бухгалтерського обліку операцій банку та первинних облікових документів.

- часиною 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

- в ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ст. 3 вказаного, порядок ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в банках встановлюється Національним банком України відповідно до цього Закону та міжнародних стандартів фінансової звітності.

Вимоги щодо ведення документів бухгалтерського обліку наведені в Постанові Правління НБУ №254 від 18.06.2003 «Про затвердження положення про організацію операційної діяльності в банках України», якими встановлено наступне:

п.4.3. Первинні документи мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі.

п.4.4. Залежно від виду операції та типу контрагентів первинні документи банку (паперові та електронні) класифікують за такими ознаками:

а) за місцем складання: зовнішні (одержані від клієнтів, державних виконавців та інших банків); внутрішні (оформлені в банку);

б) за змістом: касові; меморіальні (для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій).

п.4.6. Меморіальні документи застосовуються банками для здійснення і відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками відповідно до нормативно-правових актів Національного банку. До меморіальних документів (паперових або електронних), що використовуються для безготівкових розрахунків, належать такі розрахункові документи: меморіальні ордери; платіжні доручення; платіжні вимоги-доручення; платіжні вимоги; розрахункові чеки; інші документи (інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами Національного банку).

п.4.7. Внутрішньобанківські операції оформляються меморіальними ордерами та іншими документами, що складаються банками відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку і внутрішніх процедур банку. Операції, що відображаються за позабалансовими рахунками, також оформляються меморіальними ордерами.

п.4.8. У первинних документах, на підставі яких здійснюються записи в бухгалтерському обліку, мають зазначатися номери кореспондуючих рахунків за дебетом і кредитом, сума операції в грошовому виразі, дата виконання, підпис відповідального виконавця, підпис контролера (якщо операція підлягає додатковому контролю), підпис уповноваженої особи (якщо підставою для здійснення операції було відповідне розпорядження).

п.5.1. Інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку…

Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного).

п.5.2. Регістри бухгалтерського обліку повинні містити назву, період реєстрації операції, прізвища і підписи або інші дані, що дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у їх складанні. ...».

Оформлення первинних документів регулюється Постановою Правління НБУ №566 від 30.12.1998р. «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України», згідно якої зокрема: п.2.1.1. «Вимоги до первинних облікових документів», - Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення та можуть складатися у паперовій формі та/або у вигляді електронних записів (у формі, яка доступна для читання та виключає можливість внесення будь-яких змін).

Первинні документи як у паперовій формі, так і у вигляді електронних записів (непаперовій формі) повинні мати такі обовязкові реквізити: назву документа (форми); дату складання документа; назву підприємства (банку), від імені якого складений документ; місце складання документа; назву отримувача коштів; зміст операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; суму операції (цифрами та прописом). ...номери рахунків; назву банку (отримувача та платника коштів); посади та підписи осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення ...

Первинні документи, які не містять обовязкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку.

Строк зберігання документів повязаних з довгостроковими кредитами 5 (пять) років після закінчення строку кредитного договору, або погашення кредиту.

- п.11 Переліку документів, що утворюються в діяльності Національного банку України та банків України із зазначенням строків зберігання, затверджений Постановою Правління Національного банку України від 08.12.2004 року N 601, зареєстрована в Міністерстві юстиції України від 24 грудня 2004 р. за N 1646/10245, (який згідно з п.3 є обовязковим для використання всіма банківськими установами): строки зберігання документів, що визначені в цьому Переліку, є мінімальними і зменшенню не підлягають. Банківські установи можуть лише збільшувати строки зберігання документів, якщо це викликано специфічними особливостями їх роботи.

Розрахунок заборгованості наданий Банком не містить підписів виконавців розрахунку. Розрахунок не підтверджено первинними бухгалтерськими документами. Плати дострокового погашення кредиту Позичальника не враховані згідно законодавства України і, як слідство, розрахунок заборгованості використовує завищену процентну ставку 13.51% у той час як у п.3.2. Договору процентна ставка зазначена 12,5% річних.

У відповідності до положень ст.ст. 1054, 1055 ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту.

Укладений сторонами кредитний договір визначений сторонами як споживчий кредит, а тому для нього встановлено особливий порядок укладення.

У договорах за участю фізичної особи - споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст.627 ЦК України). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст.1054 цивільного закону).

Статтею 628 ЦК України встановлено, що: зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 ,ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозвязку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Також Конституційний Суд України зазначив:

«Споживачу, як правило, обєктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 ЦК).

Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги.

Держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору.

Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.»

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що «Фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачеві перед укладенням договору споживчого кредитування».

У частині 4 пункту 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено: «У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), повязаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

До інших умов слід віднести п.1 ст. 6 закону України «Фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»: «6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків» - тобто «Графік погашення кредиту та плати за користування кредитом».

До інших умов, визначених актами цивільного законодавства, у даному конкретному випадку з урахуванням специфіки кредитного договору та виду забезпеченості (яким, згідно припису п.6.1. кредитного договору є іпотека), слід віднести обовязкові умови які урегульовують дані правовідносини зокрема, Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами» № 979-IV (надалі - Закон № 979-IV).

Статею 1 вказаного Закону № 979-IV визначено, що іпотечний борг - це основне зобовязання за будь-яким правочином, виконання якого забезпечене іпотекою.

За правилом ст.2 Закону № 979-IV, Договір про іпотечний борг виникає з цивільно-правових відносин між сторонами договору за умови дотримання встановлених цим Законом вимог. Умови договору про іпотечний борг та зміст самого іпотечного договору розробляє кредитодавець.

Основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу мають бути розкриті Кредитодавцем ще до укладення договору про іпотечний борг. Ця інформації має бути оприлюднена ним у письмовій формі і містити: опис усіх грошових зборів і витрат, повязаних з установленням іпотеки; принципи визначення плати за договором про іпотечний борг; порядок дострокового виконання основного зобовязання уразі несплато-спроможності боржника або невиконання боржником своїх зобовязань за договором про іпотечний борг та юридичні наслідки цього невиконання; право боржника попереджати кредитодавця про можливе невиконання основного зобовязання; реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру фінансових установ чи Державного реєстру банків; положення про інфляційне застереження.

Встановлена Законодавцем в коментованій нормі Закону передумова обовязкової необхідності для Банку здійснювати встановлення положення про інфляційне застереження, (яке Законодавцем визначено, як спосіб встановлення та узгодження з Іпотекодавцем домовленості про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості),є такою, що перш за все направлена, на необхідність дотримання рівноправя сторін (учасників договору), дотримання справедливого балансу договірних правовідносин та на збереження реальної вартості предмету іпотеки.

У супротивному випадку, відсутність в умовах спірного правочину вище зазначених застережень та домовленостей між сторонами кредитного договору, суттєво порушує баланс договірних правовідносин Позичальника, істотно знецінює вартість предмету іпотеки та значно погіршує становище Іпотекодавця йому на шкоду, що є недопустимим.

Отже, вище наведена правова конструкція норм Законів, надає суду підстави для висновку, що: на дані правовідносини, окрім вимоги ст. 1054 ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», також поширюється дія норм ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами», і при укладенні такого виду кредитного договору, Кредитодавець має керуватись правилами та дотримуватись імперативних норм і вимог, встановлених цими Законами; приписи ст.2 Закону № 979-IV, «;щодо необхідності та обовязку визначення кредитодавцем саме в кредитному договорі основних економічних та правових вимог виникнення іпотечного боргу, на які міститься посилання в ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»(із числа інших обовязкових умов, що випливають із суті та умов договору), мають бути визначені та розкриті Банком саме в змісті кредитного договору іще до укладення іпотечного договору, шляхом оприлюднення таких відомостей у письмовій формі».

Зазначені вимоги, є визначеними законом істотними умовами кредитного договору, укладеного між позичальником і банком, а їх зміст та умови є такими, що можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту та являються необхідними і обовязковими для такого виду договорів.

В п.14. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами

законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" вказано, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів".

За положеннями частини пятої статті 11, частин першої, другої, пятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах п.3.1. Договору, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту «управління кредитом», і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Саме такі висновки зробив ВСУ у правових позиціях по справах №№ 6-1746цс16 від 16.11.2016, ?6-80цс13 від 25.09.2013, 6-80цс12 від 12.09.2012.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» Заборона нечесної підприємницької практики:1. Нечесна підприємницька практика включає:2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

2. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно:1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека,3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг;

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, у відповідності до правила ч.6 ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів» є недійсні.

З аналізу та вивчення матеріалів кредитного Договору №Ф1874/09-06(А010138) від 12.09.2006, судом встановлено, що в його змісті є відсутніми встановлені законодавством обовязкові умови, які необхідні для його укладення, а саме Банк, при укладанні спірного кредитного договору з Позичальником: не здійснив належно детальний, достовірний та обєктивний розпис сукупної(загальної) вартості кредиту або Ціни Договору для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), повязаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту згідно імперативних вимог п.2 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»; В порушення вимоги п.6 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових ринків» відсутній графік погашення кредиту; В порушення вимоги п.7 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових ринків» та ч.2 та 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», визначив строк дії кредитного договору який не відповідає умовам Договору; Всупереч вимоги п.8 ч.1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових ринків», не визначив порядок припинення дії кредитного договору; В порушення вимоги п.6 ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не встановив істотної умови договору, про дострокове розірвання кредитного договору, що не є тотожним з достроковим поверненням кредиту; Не визначив відповідальності кредитора при порушені умов договору, щодо умов повернення і зарахування кредиту (зокрема, в разі зарахування коштів з каси банку на транзитні рахунки або на рахунки не зазначені в договорі) як того вимагають норми ч.2 ст. 345 ГКУ та п.9 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових ринків»; В порушення вимоги ст.61 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відсутнє застереження щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її розголошення; Не здійснив оприлюднення інформації про умови іпотечного кредитування згідно імперативної вимоги ст. 2 ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати»; Не встановив положення про інфляційне застереження та не узгодив домовленості, про розрахунки індексації щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки; В порушення ч.5 ст.11, ч.1, 2, 5, 7, 8 ст. 18 закону України «Про захист прав споживачів» Банк зазначив у п.3.1. Договору плату за обслуговування «управління кредитом», що з думки ВСУ не законно(справи №№ 6-1746цс16 від 16.11.2016, 16-80цс13 від 25.09.2013, 6-80цс12 від 12.09.2012);

У відповідності до ст. 638 ЦК, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Кредитний договір є неукладеним (не відбувся), коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б однієї його істотної умови, передбаченої законодавцем.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», підставою недійсності правочину, відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК, є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеним правочин (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Отже, оскільки вище вказані обовязкові відомості не були встановлені та не розкриті відповідачем в кредитному договорі, і докази про це, не були надані суду та є відсутніми, за таких умов, суд прийшов до обґрунтованого та підставного висновку, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, а його сторонами, в належній формі не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, передбачених законодавцем.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідно до умов п.2.1., та п.3.2 Договору вбачається, що Банк, в порядку та на умовах визначених цим Договором, взяв на себе зобовязання перерахувати на поточний рахунок Позичальника 24 650,00 доларів США з оплатою Позичальником за користування кредитними коштами в розмірі 12,5 (тринадцять цілих пять десятих) процентів річних.

Відповідно до правила ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства

У ч.2 та ч.4.ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів» вказані обовязкові умови із числа інших обовязкових умов договору необхідність яких випливає із суті та умов договору, які є істотними та які можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту.

Витрати, що складають сукупну вартість(загальну вартість) кредиту, законодавцем визначено у частині п.д). ч.2 та п.2ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої сукупна вартість кредиту включає перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо.

Частиною 2 п. 16. постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено що суди повинні зясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів».

З дослідженого судом розрахунку представника Позичальника було встановлено, що за даними п.3.2. Договору процентна ставка за використання кредитних коштів становить 12,50% річних у той час як Банк у розрахунку заборгованості, наданої суду, за кредитом використовував процентну ставку 13,51% річних.

Загальна вартість, сукупна вартість та ціна є тотожними поняттями згідно з п.д) ч.2 та п.2) ч.4 ст11 та ч.3 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів». Жоден пункт Договору не містить ані ціни Договору, ані сукупної вартості Договору ані загальної вартості Договору.

За розрахунками наданим суду представником Позичальника загальна вартість Договору складає 47 188,47 дол. США.

За квитанціями наданих суду, Позичальником сплачено на користь Банку 36 204,55 долара США.

Відсутність графіка погашення кредиту не дало можливості Позичальнику визначити щомісячну плату за використання кредитом. У той же час щомісячні платежі повернення кредиту, передбачені в п.4.1. Договору на момент його укладення, зазначені у розмірі 173,00 дол.США не відповідають дійсності.

По перше вони не містять плати за використання кредитом. По друге якщо це є плата повернення тіла кредиту, то вона розраховується як: сума кредиту поділити на строк кредитування 24 650,00 дол.США : 144 місяця = 171,18 дол.США.

Тобто, ані строк Договору ані плата по повернення тіла кредиту не відповідає умовам договору.

Внаслідок відсутності графіка погашення кредиту, не відповідності плати по поверненню кредиту, не визначеності плати за обслуговування кредиту, не використання Банком для розрахунків за кредитом поточного рахунку Позичальника № 307 як того вимагає законодавство, а використання Банком транзитних рахунків № 7307(п.3.10 Договору) та №№ 2366, 0062(які не зазначені в жодному пункті Договору), що є несправедливою умовою Договору згідно з п.14 ч.3 ст18 Закону України «Про захист прав споживачів», дозволило Банку маніпулювати обізнаністю Позичальника та на свій розсуд визначати напрямки використання коштів Позичальника. що дозволило Банку стягувати завищену плату за обслуговування кредиту у розмірі 13.51% річних, а не 12,5% як зазначено у п.3.2. Договору. До того ж використання транзитних рахунків не породжує перехід права власності від Позичальника до Банку.

Внаслідок документального недотримання ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» попередньої інформації у письмової формі про умови кредитування призвело до того що Позичальник не міг свідомо визначитися з необхідністю придбання фінансової послуги кредиту з врахуванням своїх фінансових можливостей з обслуговування кредиту.

Відповідно п. д) ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» Позичальника не повідомлено про додаткові плати повязані з оформленням та одержанням кредиту у сумі 3 784,4 дол.США.

Не повідомлення згідно з п. и) ч.2. ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» про податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію, призвели до того що Позичальник не знав та не отримав відшкодування податку на доходи фізичних осіб від Держави, згідно з п.1.16 та 5.3.1. Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб», у розмірі 2 813,11 дол.США.

Відповідно до ч.7, ч.8, ч.9 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на відшкодування збитків, у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію.

Проаналізувавши встановлені конкретні обставини по справі, оцінивши надані сторонами в силу вимог ст. 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд визнає, що заявлений ОСОБА_2 зустрічний позов є обґрунтованим, та таким, що підлягає задоволенню, а тому наявні підстави для відмови у первинному позові публічного акціонерного товариства «Кредобанк».

На підставі викладеного, керуючись статтями 1-11, 58-61, 88, 197, 208, 209, 212-215 ЦПК України, статтями 203, 215, 628 Цивільного кодексу України, Законом України «Про захист прав споживачів», суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсним Кредитний договір №Ф1874/09-06(А010138) від 12 вересня 2006 року, укладений між ОСОБА_2 і публічним акціонерним товариством «Кредобанк».

Визнати недійсним договір іпотеки від 12 вересня 2006 року, укладений між ОСОБА_2 і публічним акціонерним товариством «Кредобанк» на забезпечення Кредитного договору №Ф1874/09-06(А010138) від 12 вересня 2006 року.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Харківської області через Червонозаводський районний суд міста Харкова протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: В.А. Єжов