Справа № 194/915/17
Номер провадження 2/194/673/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 грудня 2017 року Тернівський міський суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді - Солодовник І.С.,
при секретарі - Сафоновій А.Г.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в місті Тернівка Дніпропетровської області в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третьої особи - Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку, -
Позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача, третьої особи про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку, в якій зазначає, що вона є одноосібним власником буд. № 25 по вул. Л.Українки в м. Тернівка, Дніпропетровської області, 1/2 частину будинку вона отримала в спадщину, а ще 1/2 частки придбала.
Дані обставини підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 22.03.2004 року та витягом про державну реєстрацію прав від 27.01.2012 року.
За вказаною адресою зареєстрований відповідач з 14.06.2013 року, але не проживав та не проживає до теперішнього часу. Він ні є членом її сімї.
Вона неодноразово зверталася до відповідача з вимогою знятися з реєстрації, але він ухиляється від виконання цієї вимоги.
У звязку з чим, позивач просить суд визнати ОСОБА_2, таким, що втратив право користування житловим приміщенням в буд. 25 по вул. Л.Українки в м. Тернівка, Дніпропетровської області; зобовязати Головне управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку в житловому приміщенні буд. 25 по вул. Л.Українки в м. Тернівка, Дніпропетровської області
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не зявилася, однак подала до суду письмову заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просила розглянути справу без її участі, не заперечувала проти винесення заочного рішення (а.с. 33).
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчать матеріали справи (а.с. 29-31, 39-41, 52-54), причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю не надавав. На підставі інформації про те, що ОСОБА_2 помер, що міститься на повернутих до суду конвертах з судовою повісткою про виклик, Тернівським міським судом Дніпропетровської області 06.12.2017 року за № 194/915/17/7234/17 було зроблено запит до Тернівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, яким було надано відповідь від 07.12.2017 року за № 1242/14.25-38, з якої видно, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, померлим не значиться. У зв'язку з чим, зі згоди позивача та на підставі ст.ст. 223 ч. 4, 280 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Представник третьої особи - Головне управління державної міграційної служби України у Дніпропетровській області у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчать матеріали справи (а.с. 27, 47).
Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню, оскільки у судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку № 25 розташованого по вул. Лесі Українки в м. Тернівка, Дніпропетровської області, що підтверджується дублікатом договору кіпівлі-продажу житлового будинку від 22.03.2004 року, посвідченого державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області та зареєстрованого в реєстрі за № 711 на 1/2 частину зазначеного житлового будинку, Витягом про державну реєстрацію прав № 32994969 від 27.01.2012 року та свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 21.12.2011 року на 1/2 частину житлового будину, виданого державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області та зареєстрованого в реєстрі за № 3958 (а.с. 7-8, 10).
Крім того, право власності позивача на спірний житловий будинок підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.09.2017 року за № 96538898 (а.с. 9).
Відповідно до ч. 1 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копією домової книги прописаних в будинку №25 по вул. Лесі Українки, в м.Тернівка ҐДніпропетровської області та довідкою про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні від 18.08.2017 року, виданою відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Тернівської міської ради Дніпропетровської області (а.с. 11-13,15).
Відповідно до акту про не проживання від 18.08.2017 року, виданого квартальним комітетом м. Тернівка Дніпропетровської області видно, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, але не проживає та не проживав за даною адресою (а.с. 14).
За ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
З огляду на викладене, позивач є власником зазначеного вище житлового будинку та може здійснювати своє право на власний розсуд.
На підставі ст. 150 Житлового кодексу УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно з ст. 155 Житлового кодексу УРСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено право користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.
Відповідно до правових позицій, викладених у п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", вбачається, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.
Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Як встановлено в судовому засіданні, відповідач зареєстрований в спірному житловому будинку, але в ньому не проживав та не проживає, даний житловий будинок належить позивачу на підставі Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.09.2017 року за № 96538898, договору кіпівлі-продажу житлового будинку від 22.03.2004 року посвідченого державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області та зареєстрованого в реєстрі за № 711 на 1/2 частину зазначеного житлового будинку, Витягом про державну реєстрацію прав № 32994969 від 27.01.2012 року та свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 21.12.2011 року на 1/2 частину житлового будину, виданого державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі.
Згідно з ч. 3 ст. 41, ч. 2 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до положень норм ст.ст. 16, 391, 386 ЦК України, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.
На підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Крім того, відповідно до абз.3 п. 26 постанови Кабітнету міністрів України від 02.03.2016 року № 207 зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Суд вважає, у зв'язку з тим, що відповідач ОСОБА_2 не проживав та не проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, не є членом сім'ї позивача, то він втратив право користування вказаним жилим приміщенням.
Крім того, у відповідності до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 41, 47 Конституції України, Протоколом 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 10, 12, 76, 81, 223, 258, 263-265, 274, 280-281 ЦПК України, ст.ст. 16, 29, 316-317, 319, 321, 346, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 9, 64, 150, 155-156 Житлового кодексу УРСР, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третьої особи Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку задовольнити частково.
Позбавити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, права користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком № 25 по вул. Лесі Українки в м. Тернівка, Дніпропетровської області.
В решті позовних вимог - відмовити.
Заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області або через Тернівський міський суд Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя: І.С. Солодовник