Справа № 755/2283/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" квітня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарі - Дудник В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути з ОСОБА_2 на її користь 5 641,09 гривень; судові витрати покласти на відповідача.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_3 - її близький друг. Як їй повідомив ОСОБА_4, у 1996 році ОСОБА_3 був складений заповіт, посвідчений 11 червня 1996 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онищенко В.С. Згідно із заповітом, ОСОБА_3 заповідав все своє майно, яке буде належати йому на день смерті, своїм синам, а саме: ОСОБА_2 - 30%; ОСОБА_4 - 70%. Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тренчук Н.А. відкрито спадкову справу № 2/2012. Спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3, прийняли наступні спадкоємці: син померлого ОСОБА_2, спадкоємець за заповітом; син померлого ОСОБА_4, спадкоємець за заповітом; мати померлого ОСОБА_7, спадкоємиця обов'язкової частки. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_7 Зі слів ОСОБА_4, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тренчук Н.А. було відкрито спадкову справу після смерті ОСОБА_7 Спадкоємцем за заповітом у спадковій справі відкритій після смерті ОСОБА_7 є ОСОБА_2, який прийняв спадщину. Тобто, спадкоємцями у спадковій справі 2/2012 відкритої після смерті ОСОБА_3 є ОСОБА_4, розмір частки 7/12 та ОСОБА_2, розмір частки 5/12 (3/12 за заповітом ОСОБА_3 + 1/6 обов'язкової частки в порядку спадкування за померлою ОСОБА_3.). 16 лютого 2016 року ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право на спадщину у розмірі 7/12 частки на квартиру АДРЕСА_1. ОСОБА_2 не отримував свідоцтва про право на спадщину. 15 квітня 2016 року на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом КМНО Легким В.В. за реєстровим № 710, укладеного між нею та ОСОБА_4, вона набула права власності на 7/12 квартири АДРЕСА_2. 20 грудня 2016 року на підставі рішення Дарницького районного суду міста Києва, яке набрало законної сили 03 січня 2017 року у відповідача було припинено право власності на 5/12 квартири. Вона звертається до суду з позовом, в якому просить стягнути 5 641,09 гривень за оплату житлово-комунальних послуг на квартиру АДРЕСА_1 за період з квітня 2016 року по грудень 2016 року.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити. Пояснила суду, що відповідач мав сплатити кошти за комунальні послуги по відчужуваній ним квартирі. Зокрема, кошти мали були бути сплачені і за послуги з централізованого опалення, оскільки опалення надається централізовано.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала частково, з підстав викладених у письмових запереченнях, долучених до матеріалів справи. Пояснила суду, що відповідач визнає позовні вимоги лише в частині сплати коштів за утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 1 064,58 гривень, які були сплачені позивачем.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 15 квітня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування 7/12 часток квартири, за умовами якого дарувальник ОСОБА_4 подарував та передав обдаровуваній ОСОБА_1, а обдаровувана прийняла в дар від дарувальника 7/12 часток квартири під АДРЕСА_1

Згідно п. 2 вказаного договору дарування, відчужувані 7/12 часток квартири належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Зубковою О.Л., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 16 лютого 2016 року за реєстровим № 171.

Відповідно до рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року, за ОСОБА_1 було визнано право власності на 5/12 часток трикімнатної квартири АДРЕСА_1 при цьому припинено право власності ОСОБА_2 на 5/12 часток вказаної квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Таким чином, квартира АДРЕСА_3 належить на праві приватної власності ОСОБА_1

Як встановлено судом, позивачем за період 2016 року сплачувалися грошові кошти в якості житлово-комунальних послуг, зокрема: за надання послуг з електропостачання, за надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, за централізоване постачання і відведення холодної і гарячої води, за телекомунікаційні послуги, утримання будинку та прибудинкової території.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Статтями 12 та 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що житлово-комунальні послуги поділяються за: функціональним призначенням; порядком затвердження цін/тарифів. Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов'язаний: оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

При цьому, згідно ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

З огляду на вищевикладене, споживачем житлово-комунальних послуг є особа, яка фактичного користується або має намір користуватися цими послугами, а обов'язок сплачувати кошти за житлово-комунальні послуги виникає у споживача з моменту користування цими послугами.

Як встановлено судом та не заперечувалося сторонами в судовому засіданні, відповідач не проживав та не був зареєстрований у АДРЕСА_1, у зв'язку з чим по суті не являвся та не являється споживачем житлово-комунальних послуг, що в свою чергу свідчить про те, що останній житлово-комунальними послугами з централізованого опалення, постачання гарячої, холодної води, електропостачання, телекомунікаційними послугами, та ін.., не користувався, а отже і не був їх споживачем та звільнений від сплати даних послуг.

Таким чином, з огляду на відсутність у відповідача такого правового статусу у відносинах надання житлово-комунальних послуг як споживач, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з останнього коштів, сплачених позивачем за житлово-комунальні послуги з централізованого опалення, постачання гарячої, холодної води, електропостачання, телекомунікаційні послуги.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

Статтею 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує.

Статтею 322 Цивільного кодексу України визначено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 Житлового кодексу УРСР, громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов'язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.

Таким чином, сплата коштів за утримання будинків та прибудинкових території покладається безпосередньо на особу, яка на відповідній правовій підставі володіє квартирою на праві власності.

Як вбачається з повідомлення ЖЕО 4012, за утримання будинку та прибудинкової території будинку АДРЕСА_1, станом на 01 вересня 2016 року було нараховано 1387,75 гривень (а.с.28). 10 жовтня 2016 року позивачем ОСОБА_1 було сплачено грошові кошти за утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 1387,75 гривень, що підтверджується квитанцією № 0.0.630987588.1 (а.с.25). Також, на підставі повідомлення ЖЕО 4012 про сплату грошових коштів за утримання будинку та прибудинкової території вказаного будинку станом на 01 січня 2017 року у розмірі 1167,24 гривень, було сплачено 1167,24 гривень за утримання будинку та прибудинкової території будинку АДРЕСА_1 що підтверджується квитанцією № 0.0.694597688.1 (а.с.38). Крім того, станом на 01 жовтня 2016 року за утримання будинку та прибудинкової території будинку АДРЕСА_1 було нараховано 1670,44 гривень, що підтверджується повідомленням ЖЕО 4012 (а.с.30).

З огляду на вищевикладене, враховуючи проведену в жовтні 2016 року, січні 2017 року сплату позивачем коштів за утримання будинку та прибудинкової території будинку АДРЕСА_1 на загальну суму 2554,99 гривень, обов'язку відповідача сплати, як власника 5/12 частки квартири № 160 в даному будинку, на той час, коштів за утримання будинку та прибудинкової території, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми коштів у розмірі 1064,58 гривень (2554,99 гривень *5 / 12), що становить суму сплачених коштів за утримання будинку та прибудинкової території у відповідності до частки квартири, яка перебувала у власності відповідача (5/12). Щодо стягнення суми коштів у розмірі 1670,44 гривень, які були нараховані станом на 01 жовтня 2016 року за утримання будинку АДРЕСА_1, то дані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки підтверджуючих доказів про сплату позивачем даних коштів, стороною позивача суду надано не було.

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

У відповідності до положень ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 640 гривень.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 319, 322, 328 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 12, 13, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 151 Житлового кодексу УРСР, ст. ст.1, 4, 10, 11, 27, 31, 59, 60, 88, 208, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачену частину коштів за утримання будинку та прибудинкової території в сумі 1064 гривні 58 копійок та судовий збір в сумі 640 гривень, а всього 1704 (одну тисячу сімсот чотири) гривні 58 (п`ятдесят вісім) копійок.

В решті позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: