О К Р Е М А Д У М К А
у справі № 2-799/09
(провадження № 6-577цс17)
На підставі частини другої статті 3603 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) ми висловлюємо окрему думку і просимо додати її до постанови.
16 серпня 2016 року Верховним Судом України прийнято постанову в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину дійсним та визнання права власності, якою заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року та рішення цього ж суду від 14 липня 2016 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про прийняття апеляційної скарги.
Вирішуючи питання про усунення невідповідності в застосуванні судами касаційної інстанції норм права, судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України виходили з такого.
Суди встановили, що рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2009 року визнано за
ОСОБА_1 право власності на спірну земельну ділянку. 10 жовтня
2009 року рішення набуло чинності.
Суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, поновив ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження, не навівши жодних на те причин, та з урахуванням обставин справи, зокрема того, що відповідачка була присутня в судовому засіданні і ще в жовтні 2009 року отримала копію рішення суду першої інстанції, не встановив, чи виправдовують зазначені ОСОБА_2 причини поновлення строку на апеляційне оскарження втручання у принцип правової визначеності.
Разом з тим, відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, а не для здійснення нового судового розгляду.
Не може бути виправданим скасування рішення з направленням справи на новий розгляд, що здійснено без урахування висновків цього суду щодо застосування норм матеріального права, зроблених по суті спору.
10 липня 2001 року, заборонялося продавати або іншим способом відчужувати земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Скасовуючи це рішення апеляційного суду з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, Верховний Суд України не здійснив аналізу цього рішення суду щодо застосованих норм матеріального права.
На нашу думку скасування обґрунтованого рішення з направленням справи до апеляційного суду зі стадії прийняття апеляційної скарги суперечить принципу правової визначеності, оскільки рішення є остаточним і в даному випадку цим рішенням апеляційний суд здійснив перегляд для виправлення помилки і захисту прав інтересів ОСОБА_2
Вирішення у такий спосіб зазначеної справи є втручанням у повноваження апеляційного суду, який розглянув підстави на апеляційне оскарження та задовольнив вимоги про поновлення цього строку.
Крім того, відповідно до сталої практики ЄСПЛ вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими.
У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року, заява № 3236/03).
У справі, яка є предметом перегляду, апеляційний суд поновив ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження з підстав, визначених статтею 297 ЦПК України, яка передбачає право фізичної особи порушити питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, вказавши поважні підстави для поновлення.
Поновлюючи ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження, апеляційний суд діяв у межах повноважень, визначених цивільним процесуальним законодавством.
Ураховуючи сталу практику ЄСПЛ, зазначені положення законодавства та встановлені фактичні обставини, можна зробити висновок, що суд апеляційної інстанції, поновлюючи строк заявниці для оскарження рішення, мав на меті виправлення судової помилки.
Беручи до уваги зазначене, з постановою Верховного Суду України погодитись не можна, оскільки скасування рішень суду апеляційної інстанції та направлення справи до апеляційного суду не прискорює розгляду справи, а відтерміновує його на невизначений строк, що збільшує строки судового провадження.
Суддя
Верховного Суду України В.І. Гуменюк
Суддя
Верховного Суду України Л.І. Охрімчук
Суддя
Верховного Суду України В.М. Сімоненко