З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І м е н е м У к р а ї н и
27 вересня 2016 року Черкаський районний суд Черкаської області у складі:
головуючої судді Соколишиної Л.Б.
при секретарі Ліпатовій К.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Черкаси справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Украгромоторс» про захист прав споживачів, визнання договору майнового (фінансового) лізингу недійсним та повернення коштів,-
ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 22 березня 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір майнового лізингу № 001422. За попередньою домовленістю між сторонами, відповідач зобов'язався продати транспортний засіб марки Nissan Qashqai за 293 030 грн., а позивач мав сплатити рахунки на загальну суму 58 806 грн., після сплати якого автомобіль мав бути переданий останньому протягом 3-х днів після сплати вище зазначеної суми. Після даного узгодження, відповідач надав позивачу платіжні реквізити для сплати авансу в розмірі 58 806 грн., позивач сплатив суму авансу, та надав копію квитанції відповідачу, після цього був підписаний договір. Після цього на обумовлену дату автомобіль переданий позивачу не був.
В червні 2017 року позивач звернувся до фахівця у галузі права, після чого йому стало відомо, що даний договір укладено з порушеннями діючого законодавства, а саме:
- у відповідача відсутня ліцензія на ведення фінансової діяльності;
- умови Договору є не справедливими по відношенню до позивача (споживача), оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 3.6 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності за будь-які особливі характеристики або придатність предмета лізингу, суперечить положенням статті 808 ЦК України, у відповідності до якої якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо.
- умови договору порушують принцип добросовісності, а саме як вбачається зі змісту договору, укладеного між сторонами, вартість фінансування розуміє під собою одноразову плату за організацію та оформлення даного договору Лізингоодержувача Лізингодавцю при укладенні договору. Розмір вартості фінансування, у відповідності до додатку № 1, складає 58 806 грн. Ця сума не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Вказані положення Договору порушує принцип добросовісності, оскільки, відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору, виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору.
- у відповідності до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Договір фінансового лізингу від 22.03.2017 року, укладений між позивачем та відповідачем, нотаріально посвідчено не було.
Тому враховуючи вище наведене позивач вважає, що договір суперечить положенням законів, а саме: Закону України Про фінансовий лізинг, Закону України Про захист прав споживачів, вимогам Цивільного кодексу України, а тому як наслідок даний договір має бути визнаний недійсним, а кошти повернуті позивачу.
У судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявився, проте на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без його участі та про підтримання позовних вимог у повному обсязі, та що він проти заочного розгляду справи не заперечує.
Представник відповідача ПП «Украгромоторс» у судове засідання не зявився, хоча про час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, згідно чинного законодавства, а тому за згодою позивача суд ухвалив проводити заочний розгляд справи, у відповідності до ст. 224 ЦПК України.
Дослідивши наявні матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а ст. 13 ЦК України передбачено заборону на вчинення дій, які б могли завдати шкоди іншій особі, та зловживання правом в інших формах. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріпленні можливості, адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу, поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства.
Судом встановлено, що 22 березня 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір майнового лізингу № 001422. За попередньою домовленістю між сторонами, відповідач зобов'язався продати транспортний засіб марки Nissan Qashqai за 293 030 грн., а позивач мав сплатити рахунки на загальну суму 58 806 грн., після сплати якого автомобіль мав бути переданий останньому протягом 3-х днів після сплати вище зазначеної суми. Після даного узгодження, відповідач надав позивачу платіжні реквізити для сплати авансу в розмірі 58 806 грн., позивач сплатив суму авансу, та надав копію квитанції відповідачу, про що свідчить квитанція ПАТ КБ «Приватбанк» за № 0.0.731695786.2 від 22 березня 2017 року, після цього був підписаний договір майнового лізингу № 001422. Після цього на обумовлену дату автомобіль переданий позивачу не був. Як вбачається із змісту договору лізингу від 22 березня 2017 року, Лізингоодержувач зобовязаний оглянути предмет лізингу в місці поставки. За результатами огляду в вищезазначений термін Лізингоодержувач та лізингодавець підписують акт приймання-передачі.
Відповідно до п.3.6 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості,комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу, тощо. За вищевказаними зобовязаннями відповідає продавець, відомості про якого в договорі і в додатках до нього взагалі відсутні.
В даному випадку, такий пункт договору обмежує право споживача стосовно продавця не те, що на належний предмет договору, а взагалі виключає будь-які гарантійні претензії споживача, які зазвичай забезпечуються при придбанні товару.
Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Згідно ст. 806 ЦК України визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
Відповідно до ч. 2 ст. 632 ЦК України зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.
У п.5.4 договору вказано, що у разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту його замовлення лізингодавцем, відповідно до п.1.3 цього договору, лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу, визначеного в додатку №1 до цього договору фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за поверненню не підлягає. В п.8.13. договору зазначено, що у період строку дії даного договору розмір лізингової плати може індексуватись в залежності від зміни законодавства, яке впливає на лізингову діяльність, зміни податкових та прирівняних до них платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Лізингодавець може письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу. ОСОБА_1 8.15. договору за змістом теж свідчить про право лізингодавця в односторонньому порядку змінювати платежі. За змістом наведених пунктів договору, розмір лізингової плати може індексуватися та змінюватися в залежності від зміни законодавства, розміру податків і прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, які впливають на вартість предмету лізингу. Проте формули перерахунку не передбачено.
Крім того, лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів, передбачив своє право коригувати лізингові платежі без будь-яких передумов та підстав для такого коригування та встановив при цьому поняття індексації платежів. Такі умови встановлені на шкоду споживачу, оскільки визначають виключно права лізингодавця без будь-яких конкретних зобовязань з його сторонни.
Також п.8.15. договору передбачає, що в разі відмови лізингоотримувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмету лізингу лізингодавець вправі в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмету лізингу, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються. Таким чином, навіть при сплаті лізингоодержувачем лізингових платежів, що перевищують більше ніж 50 % вартості предмета лізингу лізингодавець має право не повертати дані кошти. Тобто, у позивача відсутні права на одержання будь-якої компенсації від відповідача у зв'язку із невиконанням договору.
Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору.
Згідно з ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.
Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним, як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності, буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.
Згідно ст. 21 Закону України «Про захист споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.
Для визнання умов договору несправедливими, в розумінні наведеної норми, необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдають шкоди споживачеві. Аналізуючи умови оскаржуваного договору, суд робить висновок, що значна частина умов оскаржуваного договору є несправедливими відносно споживача та суперечать загальним принципам, зазначеним в ч.1 ст.808 ЦК України, а також положенням Закону України «Про захист прав споживачів» оскільки фактично всю відповідальність та всі ризики покладено на споживача (лізингоодержувача) та виключення такої для лізингодавця. Оскільки договором забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, вказане свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін, а така диспропорція та порушення принципу добросовісності завдають шкоди позивачу, оскільки за змістом договору, в будь-якому випадку останній в гірших умовах та несе тягар відповідальності за договором без будь-яких гарантій на отримання предмету лізингу та можливості його належної експлуатації. Окрім того, згідно п. 4 ч.1 статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).
Відповідно до ч.1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), що суперечить вимогам законодавства.
Відповідно до ч.2 ст. 806 ЦК Українидо договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
За своєю правовою природою спірний договір є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно достатті 628 ЦК України.
Згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Судом встановлено, що договір майнового лізингу № 001422 від 22.03.2017 р. нотаріально посвідчено не було.
Враховуючи вищезазначене, суд встановив, що вищенаведені умови вказаного договору фінансового лізингу є несправедливими, у відповідача відсутня ліцензія для здійснення даного виду фінансової діяльності та спірний договір не був нотаріального посвідчений. Зазначених правових висновків дійшов Верховний Суд України при розгляді цивільних справ № 6-3020цс-15 (постанова від 11 травня 2016 року) і № 6-65цс16 (постанова від 11 травня 2016 року).
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного суду України від 11.05.2016 року справа № 6-3020цс15, згідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом № 723/97-ВР. Стаття 18 Закону № 1023-XII містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання несправедливим окремого положення договору, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір. У разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними, зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону № 1023-XII).Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи цю норму, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону № 1023-XII є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). За змістом частини п'ятої статті 11 Закону № 1023-XII до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору фінансового лізингу, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення. Із врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що договір майнового лізингу № 001422 від 22.03.2017 р. з Додатками № 1, 2, 3 підлягають визнанню недійсними на підставі ст.18 ЗУ « Про захист прав споживачів» із стягненням з ПП «Украгромоторс» на користь ОСОБА_1 коштів у сумі 58 806 гривень та 588 грн. 06 коп комісії банку. Вирішуючи питання про судові витрати в справі, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України, згідно якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, суд вважає за доцільне, стягнути з відповідача в користь позивача 1280 грн. судового збору та витрати на правову допомогу у розмірі 2000 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.15, 16, 215, 216, 808 ЦК України, ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", ст.ст.3, 10, 11, 57, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Украгромоторс» про захист прав споживачів, визнання договору майнового (фінансового) лізингу недійсним та повернення коштів - задовольнити.
Визнати недійсним договір майнового лізингу № 001422 від 22 березня 2017 року, укладений між Приватним підприємством «Украгромоторс» та ОСОБА_1.
Стягнути з Приватного підприємства «Украгромоторс» на користь ОСОБА_1 вартість фінансування згідно договору майнового лізингу № 001422 від 22 березня 2017 року у розмірі 58 806 грн. та комісії банку у розмірі 588 грн. 06 коп.
Стягнути з Приватного підприємства «Украгромоторс» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1280 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 2000 грн.
Заяву про перегляд заочного рішення відповідач може подати протягом 10 днів з дня отримання його копії до Черкаського районного суду.
У 10 денний строк з дня проголошення заочного рішення позивачем може бути подана на нього апеляційна скарга до апеляційного суду Черкаської області через районний суд.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його перегляд та оскарження, а в разі оскарження після розгляду справи відповідним судом, якщо воно не буде скасоване.

Суддя: ОСОБА_2