Єдиний унікальний номер 229/441/17 Номер провадження 22-ц/775/1736/2017
Головуючий у 1-ій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Соломаха Л.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2017 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Соломахи Л.І.

суддів Дундар І.О., Корчистої О.І.

при секретарі Ситнік Д.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області справу за позовом ОСОБА_2 акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про звільнення майна з-під арешту за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Дружківського міського суду Донецької області від 18 травня 2017 року,-

В С Т А Н О В И В:

09.02.2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (далі ПАТ КБ "Приватбанк") звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звільнення майна з-під арешту.

Зазначало, що 15.10.2007 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 658М-07, за умовами якого відповідач ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 75 000,00 доларів США.

В забезпечення виконання відповідачем ОСОБА_4 зобовязань за цим кредитним договором 15.10.2007 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки № б/н, за умовами якого іпотекодавець ОСОБА_3 передав в іпотеку нерухоме майно нежиле приміщення адміністративної будівлі А-2 цегла, загальною площею 553,40 кв.м, розташоване за адресою: Донецька обл. м. Дружківка, вул. Привокзальна, 8.

15.10.2007 року приватним нотаріусом Дружківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 на підставі ст. 73 Закону України "Про нотаріат" та зазначеного договору іпотеки була накладена заборона на відчуження предмету іпотеки.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_3, 02.06.2016 року накладено арешт державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 02.06.2016 року (виконавче провадження № 51292428), запис про обтяження № 14783786 від 02.06.2016 року.

Посилаючись на те, що 02.06.2016 року арешт накладено на предмет іпотеки, за рахунок якого ПАТ КБ "Приватбанк", як іпотекодержатель, має право задовольнити забезпечені нею вимоги переважно перед іншими особами, права та вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки, що відповідно до частини 3 ст. 54 Закону України від 21.04.1999 року № 606-ХІV "Про виконавче провадження", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставне майно боржника може бути звернуто у разі виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів, якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю, що право застави у ПАТ КБ "Приватбанк" виникло 15.10.2007 року, а державним виконавцем арешт на заставне майно накладено 02.06.2016 року, тобто після укладення договору іпотеки, що станом на 23.11.2016 року заборгованість відповідача ОСОБА_4 за кредитним договором складає 425 957,50 доларів США, що у державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області були відсутні правові підстави для накладення арешту на майно, яке є предметом іпотеки, просив:

- звільнити з-під арешту нерухоме майно, яке належить на праві власності ОСОБА_3, а саме: нежиле приміщення адміністративної будівлі А-2 цегла, загальною площею 553,40 кв.м, розташоване за адресою: Донецька обл. м. Дружківка вул. Привокзальна, буд. 8;

- заборонити органам Державної виконавчої служби вчиняти будь-які дії, повязані з обмеженням ПАТ КБ "Приватбанк" права іпотекодержателя нежилого приміщення адміністративної будівлі А-2 цегла, загальною площею 553,40 кв.м, яке розташоване за адресою: Донецька обл. м. Дружківка вул. Привокзальна, буд. 8 (а.с. 5 - 6).

Заочним рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 18 травня 2017 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про звільнення майна з-під арешту відмовлено (а.с. 88-91).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Зазначає, що 21.04.2010 року Дружківським міським судом Донецької області по справі №2-528/2010 ухвалено рішення про задоволення позовних вимог ПАТ КБ "Приватбанк" про звернення стягнення на предмет іпотеки, рішення суду набрало законної сили, а тому арешт державним виконавцем 02.06.2016 року предмета іпотеки перешкоджає позивачу, як іпотекодержателю, скористатися своїми правами, передбаченими нормами чинного законодавства та умовами договору іпотеки щодо реалізації іпотечного майна та отримання задоволення своїх вимог до позичальника за кредитним договором.

Вважає, що арешт на заставне майно банку накладено незаконно (а.с. 99-103).

Представник позивача - ПАТ КБ "Приватбанк" у судове засідання апеляційного суду не зявився. Представник ПАТ КБ "Приватбанк" ОСОБА_6, який діє на підставі довіреності юридичної особи від 07.08.2017 року № 7907-К-О (а.с. 122), надіслав заяву про розгляд справи 02.10.2017 року у відсутність представника банку, просив апеляційну скаргу задовольнити (а.с. 121).

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 у судове засідання апеляційного суду не зявилися, причини неявки в судове засідання суду не повідомили і відповідно до частини 2 ст. 77 ЦПК України вважається, що вони не зявилися у судове засідання без поважних причин.

Представник третьої особи - Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в судове засідання апеляційного суду також не з'явився. Представник Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_7, яка діє на підставі довіреності Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 10.10.2016 року № 3 (а.с. 68), про час та місце розгляду справи повідомлена телефонограмою, яка зареєстрована в журналі телефонограм по цивільним справам Апеляційного суду Донецької області від 25.09.2017 року за № 4365 (а.с. 118 - 119), причини неявки у судове засідання не повідомила і відповідно до частини 2 ст. 77 ЦПК України вважається, що вона не з'явилася у судове засідання без поважних причин.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, які не зявилися, оскільки відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ПАТ КБ "Приватбанк" задоволенню не підлягає, з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що 15.10.2007 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 658М-07, за умовами якого ОСОБА_4 отримав кредит у сумі 75 000,00 доларів США на строк до 10.10.2012 року на споживчі потреби (а.с. 7-10).

В забезпечення виконання зобовязань за цим кредитним договором 15.10.2007 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки, відповідно до якого іпотекодавець ОСОБА_3, як майновий поручитель, передав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно нежиле приміщення адміністративної будівлі А-2 цегла, загальною площею 553,40 кв.м, розташоване за адресою: Донецька обл. м. Дружківка вул. Привокзальна, буд. 8; огородження 1-2 метал. бетон, замощення Г асфальт, що складає цілу ідеальну частку, яке належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 26.05.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Дружківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстром № 2480 та зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 27.05.2005 року, реєстраційний номер 1179159 (а.с. 11-14).

15.10.2007 року на підставі заяви ПАТ КБ "Приватбанк" про реєстрацію обтяження обєкта нерухомого майна приватним нотаріусом Дружківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна було зареєстровано обтяження на нежиле приміщення адміністративної будівлі А-2 цегла, загальною площею 553,40 кв.м, розташоване за адресою: Донецька обл. м. Дружківка вул. Привокзальна, буд. 8, РПВН 1179159, власник ОСОБА_3, реєстраційний номер обтяження 5836391 (а.с. 15-16).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 10.11.2016 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_7 02 червня 2016 року зареєстровано обтяження на все нерухоме майно, яке належить ОСОБА_3, запис про обтяження № 14783786, підстава - постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 02 червня 2016 року (виконавче провадження №51292428) (а.с. 15-16).

Згідно відомостей з Реєстру права власності на нерухоме майно за ОСОБА_3 зареєстровано нежиле приміщення адміністративної будівлі А-2, розташоване за адресою: Донецька обл. м. Дружківка вул. Привокзальна, буд. 8; реєстраційний номер майна 1179159, яке належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 26.05.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Дружківського міського нотаріального округу ОСОБА_9 за реєстром № 2480 (а.с. 15-16).

Відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог про звільнення майна з-під арешту, який накладений 02 червня 2016 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ПАТ КБ "Приватбанк" про звільнення майна з-під арешту не ґрунтуються на законі та є безпідставними. Права банку, як іпотекодержателя, при наявності інших обтяжень спірного майна задовольняються не шляхом звільнення цього майна з-під арешту, а пріоритетом задоволення його вимог. Матеріалами справи не доведено, що позивач є власником нерухомого майна, що є предметом іпотеки. ПАТ КБ "Приватбанк" є лише іпотекодержателем нежилого приміщення адміністративної будівлі А-2 цегла, загальною площею 553,40 кв.м, розташованого за адресою: Донецька обл. м. Дружківка вул. Привокзальна, буд. 8. Позивач не надав суду доказів на підтвердження суми заборгованості відповідачів перед банком, яка дорівнює або є більшою аніж вартість предмету іпотеки. Позивачем лише формально презюмується у позові, однак не надається будь-яких доказів, які б підтверджували отримання ним права стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором (судове рішення, наприклад) та доказів того, що відбулося звернення стягнення на іпотечне майно.

Позовні вимоги ПАТ КБ "Приватбанк" про заборону органам Державної виконавчої служби вчиняти будь-які дії, повязані з обмеженням ПАТ КБ "Приватбанк" права іпотекодержателя щодо нежилого приміщення адміністративної будівлі А-2 цегла, загальною площею 553,40 кв.м, розташованого за адресою: Донецька обл. м. Дружківка вул. Привокзальна, буд. 8, також не підлягають задоволенню, оскільки відповідні органи не залучені до участі у справі в якості відповідачів.

Апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог є законним та обґрунтованим.

З матеріалів справи встановлено, що державна реєстрація обтяження нерухомого майна на підставі договору іпотеки від 15.10.2007 року, а саме: нежилого приміщення адміністративної будівлі А-2 цегла, загальною площею 553,40 кв.м, розташоване за адресою: Донецька обл. м. Дружківка вул. Привокзальна, буд. 8, РПВН 1179159, власник ОСОБА_3, була здійснена приватним нотаріусом Дружківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 15.10.2007 року, реєстраційний номер обтяження 5836391, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 10.11.2016 року (а.с. 15-16).

Під час дії зазначеного обтяження нерухомого майна 02 червня 2016 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_7 було зареєстровано обтяження на все нерухоме майно, яке належить ОСОБА_3, запис про обтяження № 14783786, підстава - постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 02 червня 2016 року (виконавче провадження № 51292428), що також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 10.11.2016 року (а.с. 15-16).

Зазначені обставини справи, встановлені судом першої інстанції, сторонами не оспорюються.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про незаконність арешту 02.06.2016 року майна, яке належить ОСОБА_3, в тому числі нежилого приміщення адміністративної будівлі А-2 цегла, загальною площею 553,40 кв.м, розташоване за адресою: Донецька обл. м. Дружківка вул. Привокзальна, буд. 8, яке 15.10.2007 року передано в іпотеку, апеляційний суд виходить з наступного:

Суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України від 05.06.2003 року № 898-IV "Про іпотеку" та Законом України від 21.04.1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження", який діяв на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 05.06.2003 року № 898-IV "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до ст. 33 Закону України від 05.06.2003 року № 898-IV "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ст. 54 Закону України від 21.04.1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження", який діяв на час виникнення спірних правовідносин, звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя (частина перша).

Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю (частина 3).

Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна (частина четверта).

За рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, здійснюються утримання, передбачені статтею 43 цього Закону, після чого кошти використовуються для задоволення вимог заставодержателя. У разі якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, йому виплачуються кошти після належного підтвердження права на заставлене майно. У разі задоволення в повному обсязі вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, встановленому цим Законом (частина шоста).

З матеріалів справи встановлено, що 01.06.2016 року представник ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області з заявою про примусове виконання виконавчого листа, виданого Дружківським міським судом Донецької області по справі № 229/1966/15-ц про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованості за кредитним договором № 658М-07 від 15.10.2007 року у сумі 6 199 725 грн., в якій просив накласти арешт на все майно боржника та оголосити заборону на його відчуження шляхом винесення постанови про відкриття виконавчого провадження відповідно до вимог ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження" (а.с. 74).

За цією заявою представника ПАТ КБ "ПриватБанк" головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_7 02.06.2016 року винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 51292428 з примусового виконання виконавчого листа № 2/229/878/2015, виданого 01.09.2015 року Дружківським міським судом Донецької області, про солідарне стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ Приватбанк заборгованості за кредитом у сумі 6 199 725 грн., боржник ОСОБА_3, стягувач ПАТ КБ "ПриватБанк" (а.с. 77).

02.06.2016 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_7 винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (ВП № 51292428), згідно якої накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_3 (а.с. 81).

Тобто, 02.06.2016 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_7 накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_3 на підставі заяви ПАТ КБ "ПриватБанк" та для задоволення вимог ПАТ КБ "ПриватБанк", який і є заставодержателем за договором іпотеки від 15.10.2007 року; арешт накладено для погашення заборгованості за кредитним договором № 658М-07 від 15.10.2007 року, в забезпечення виконання зобовязань за яким і було укладено договір іпотеки № б/н від 15.10.2007 року.

Згідно правової позиції, яка викладена Верховним Судом України в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 09.04.2014 року у справі № 6-13цс14 щодо неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме частини восьмої статті 54 Закону України від 21.04.1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" та частини шостої статті 3 Закону України від 05.06.2003 року № 898-IV "Про іпотеку", відповідно до статті 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 32 Закону України "Про виконавче провадження" заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Арешт на майно боржника може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (стаття 57 Закону України "Про виконавче провадження").

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку" (частина восьма статті 54 Закону України "Про виконавче провадження").

При реалізації цієї норми слід мати на увазі, що за положеннями статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом, та відповідно частиною першою статті 33 Закону України "Про іпотеку", за якою у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 Закону України "Про іпотеку").

За змістом частини шостої статті 3 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до частини сьомої статті 3 Закону України "Про іпотеку" пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Отже, з урахуванням положень частини восьмої статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" та частини шостої статті 3 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання здійснюється за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має пріоритет перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки, на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.

У цій справі звернення стягнення на все майно боржника ОСОБА_3, в тому числі те, яке 15.10.2007 року передано в іпотеку ПАТ КБ "ПриватБанк", в порядку примусового виконання здійснено державним виконавцем 02.06.2016 року за виконавчим документом саме для задоволення вимог стягувача, який є іпотекодержателем, а тому доводи апеляційної скарги про те, що арешт 02.06.2016 року державним виконавцем накладено в порушення вимог частини шостої статті 3 Закону України "Про іпотеку", частини 3 ст. 54 Закону України від 21.04.1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження", в редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, є необґрунтованими.

Згідно правової позиції, яка викладена в постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 28.09.2016 року у справі № 6-1680цс16, від 27.04.2016 року у справі № 6-103цс16, від 18.11.2015 року у справі № 6-28цс15, виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов'язки суб'єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

Закон України "Про виконавче провадження" визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Главою 4 цього Закону визначається загальний порядок звернення стягнення на майно боржника. Серед іншого, відповідно до частини першої статті 52 цього Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Стаття 44 цього Закону передбачає черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою в першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна.

Положеннями статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" визначено особливості звернення стягнення на заставлене майно. Зокрема, згідно із частиною восьмою цієї статті примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

Отже, за змістом цієї статті підставою для застосування положень Закону України "Про іпотеку" до спірних правовідносин є звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто його арешт, вилучення та примусова реалізація в розумінні частини першої статті 52 Закону України "Про виконавче провадження".

Таким чином, норми Закону України "Про виконавче провадження" допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя.

Якщо за судовим рішенням з відповідача стягнуто кредитну заборгованість, то суд не може змінити спосіб виконання такого рішення суду на звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки виконання рішення суду про стягнення заборгованості має виконуватися за рахунок усього майна, що належить боржнику.

Відповідно до порядку примусового звернення стягнення коштів з боржника, врегульованого Законом України "Про виконавче провадження", першочергово звертається стягнення на відповідні кошти боржника, рухоме майно, а за його відсутності - на об'єкти нерухомості.

Статтею 54 цього Закону передбачено, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Оскільки статтею 575 ЦК України іпотеку визначено як окремий вид застави, норми Закону України "Про виконавче провадження" дозволяють звернути стягнення на іпотечне майно для задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, норми Закону України "Про виконавче провадження" дозволяють державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов'язань, за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України "Про іпотеку".

Відповідно до частини 1 ст. 3607 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно виконавчого листа, виданого 01.09.2015 року Дружківським міським судом Донецької області у справі № 229/1966/15-ц, та рішення Дружківського міського суду Донецької області від 19.08.2015 року у справі № 229/1966/15-ц судом постановлено рішення саме про стягнення на користь іпотекодержателя ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов'язань за кредитним договором № 658М-07 від 15.10.2007 року, а саме про солідарне стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" заборгованості за кредитом у сумі 6 199 725 грн. (а.с. 75, а.с. 128-132).

Тобто, доводи апеляційної скарги про незаконне накладення 02.06.2016 року державним виконавцем арешту на заставне майно банку не ґрунтуються на законі.

Відповідно до частини 4 ст. 54 Закону України від 21.04.1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження", який діяв на час виникнення спірних правовідносин, про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові від 03.06.2016 року № 5 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна", за змістом частини четвертої статті 54 Закону про виконавче провадження у разі накладення державним виконавцем арешту на майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, заставодержатель цього майна має право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна (пункт 9).

Тобто, згідно із ч. 4 ст. 54 Закону України від 21.04.1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" заставодержатель має право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна у разі звернення стягнення на це майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями; звернення заставодержателя майна до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна, якщо на нього звернуто стягнення для задоволення вимог стягувача заставодержателя, законом не передбачено.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року № 5 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби.

Тобто, у цій справі, виходячи з заявлених позовних вимог ПАТ КБ "Приватбанк" мав заявити вимоги до самого себе, як особи в інтересах якої 02.06.2016 року державним виконавцем було накладено арешт на майно, що суперечить нормам процесуального права та свідчить про необґрунтованість позовних вимог ПАТ КБ "Приватбанк".

Про необґрунтованість позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" свідчать і розяснення, викладені в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року № 5 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна", згідно яких у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

В порядку цивільного судочинства у позовному провадженні відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України розглядаються спори про право цивільне, пов'язані з належністю майна, на яке накладено арешт. На рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, крім випадків, коли розгляд таких скарг відбувається за правилами іншого судочинства.

По цій справі належність майна, на яке накладено арешт, позивачем не оспорюється, позивач визнає, що майно, на яке накладено арешт належить ОСОБА_3, який передав його в іпотеку банку.

Крім того, ПАТ КБ "Приватбанк", який звернувся до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту, є стороною виконавчого провадження (стягувачем), в межах якого 02.06.2016 року державним виконавцем накладено оскаржуваний арешт.

Доводи апеляційної скарги про те, що банк має переважне право перед наступними стягувачами на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна, не ґрунтуються на обставинах справи, оскільки оспорюваний банком арешт був накладений саме на задоволення його вимог.

Та обставина, що 21.04.2010 року Дружківським міським судом Донецької області ухвалено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 658М-07 від 15.10.2007 року, не впливає на висновки суду.

По-перше, в позовній заяві позивач не зазначав, що вже є таке, що набрало законної сили рішення Дружківського міського суду Донецької області від 21.04.2010 року, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки; відповідне рішення суду позивачем суду першої інстанції надано не було.

По-друге, згідно направленого до суду апеляційної інстанції рішення Дружківського міського суду Донецької області від 21.04.2010 року у справі № 2-258/2010 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 658М-07 від 15.10.2007 року в сумі 75 216,22 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 29.03.2010 року 7,925 грн. складає 596 088,54 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки - нежиле приміщення адміністративної будівлі А-2, загальною площею 553,40 кв.м, розташоване за адресою: Донецька обл. м. Дружківка вул. Привокзальна, буд. 8, шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю з правом укладення заставодержателем договору купівлі-продажу предмету застави від імені заставодавця, а також стягнуто солідарно з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 75 216,22 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 29.03.2010 року 7,925 грн. складає 596 088,54 грн. (а.с. 125-127).

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року № 5 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК.

Проте порушення державним виконавцем вимог частини восьмої статті 54 Закону України "Про виконавче провадження", частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку", а саме, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, не є предметом цього позову. ПАТ КБ "ПриватБанк" не оскаржує відповідно до статті 383 ЦПК України дії державного виконавця, якими на його думку порушено його право на звернення стягнення на предмет іпотеки з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку", а саме, шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю з правом укладення заставодержателем договору купівлі-продажу предмету застави від імені заставодавця. Позивач просить лише звільнити з під арешту нерухоме майно, належне на праві власності боржнику ОСОБА_3, а саме, нежиле приміщення адміністративної будівлі А-2, загальною площею 553,40 кв.м, розташоване за адресою: Донецька обл. м. Дружківка вул. Привокзальна, буд. 8, на яке 02.06.2016 року державним виконавцем зареєстроване обтяження за № 14783786.

Посилання суду першої інстанції на те, що позивач не є власником нерухомого майна, що є предметом іпотеки, як на одну з підстав відмови у задоволенні позовних вимог, є необґрунтованим. Проте це не призвело до неправильного вирішення справи.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що позовні вимоги про заборону органам Державної виконавчої служби вчиняти будь-які дії, повязані з обмеженням ПАТ КБ "ПриватБанк" права іпотекодержателя щодо нежилого приміщення адміністративної будівлі А-2, загальною площею 553,40 кв.м, розташоване за адресою: Донецька обл. м. Дружківка вул. Привокзальна, буд. 8, не підлягають задоволенню, оскільки відповідні органи у цій справі не є відповідачами, позовні вимоги саме до них ПАТ КБ "ПриватБанк" не заявлялися.

Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області у цій справі брав участь як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Саме такий процесуальний статус Відділу був зазначений позивачем у позовній заяві.

Відповідно до частини 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Виконання рішення суду не може покладатися на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору та до яких позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" не заявлялися.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування або зміни рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необгрунтовані і не спростовують висновків суду, тому відповідно до частини 1 ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, Апеляційний суд Донецької області,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача - ОСОБА_2 акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" відхилити.

Заочне рішення Дружківського міського суду Донецької області від 18 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Л.І. Соломаха

Судді: І.О. Дундар

ОСОБА_10