20 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
ЄвтушенкоО.І., Євграфової Є.П., Карпенко С.О.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Кредит Європа Банк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору дарування квартири фіктивним,
за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Кредит Європа Банк», подану представником ШпилякомАндрієм Михайловичем, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 січня 2017 року,
в с т а н о в и л а:
У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Кредит Європа Банк» (далі - ПАТ «Кредит Європа Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору дарування квартири фіктивним.
У березні 2012 року ПАТ «Кредит Європа Банк» отримав рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від
16 березня 2012 року про стягнення з ОСОБА_5 заборгованості в розмірі 37 640 769 грн 84 коп. та 25 900 грн. третейського збору та отримав виконавчий лист про його примусове виконання. Відділом примусового виконання рішень ДВС України було відкрите виконавче провадження.
27 серпня 2015 року позивачу з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, стало відомо про належність квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6 на підставі Договору дарування.
Таким чином, позивач вважав, що ОСОБА_5 знаючи про існування значної суми заборгованості перед банком та розуміючи про ризик стягнення з нього заборгованості в майбутньому, здійснив дарування належного йому майна для уникнення його примусового стягнення.
Ураховуючи наведене ПАТ «Кредит Європа Банк» просив визнати фіктивним договір дарування квартири АДРЕСА_1 в буд. 30/10 по
вул. Б. Хмельницького в м. Києві, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. 12 лютого 2009 року за реєстровим № 521, що вчинений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6В подальшому ПАТ «Кредит Європа Банк» уточнив позовні вимоги та просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 в буд. 30/10 по
вул. Б. Хмельницького в м. Києві, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. 12 лютого 2009 року за реєстровим № 521, що вчинений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 24 січня 2017 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2016 року залишено без змін.
У касаційній скарзі представник ПАТ «Кредит Європа Банк» -
Шпиляк А.М. просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від
24 січня 2017 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.
У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із недоведеності заявлених позовних вимог.
4 000 000,00 дол. США.
12 лютого 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (рідна сестра ОСОБА_5) укладено нотаріально посвідчений договір дарування квартири, згідно якого остання отримала у дарунок квартиру АДРЕСА_1.
03 березня та 12 березня 2009 року та 05 січня 2012 року
ОСОБА_5 звертався до банку з проханням зменшити суму щомісячних платежів та надати відстрочку виконання кредитних зобов'язань.
27 травня 2009 року банк заявив вимогу до ОСОБА_5 про дострокове виконання кредитних зобов'язань та повернення усієї суми кредитних коштів разом із нарахованими відсотками.
23 березня 2012 року Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Кредит Європа Банк» заборгованості в розмірі 37 614 869 грн 84 коп. та витрати, пов'язані з вирішенням спору Третейським судом в розмірі 25 900 грн, а всього - 37 640 769 грн 84 коп.
25 червня 2012 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження, а 22 квітня 2015 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу - ПАТ «Кредит ЄвропаБанк» у звʼязку із тим, що під час примусового виконання, при перевірці майнового стану боржника, майна на яке можливо звернути стягнення не виявлено.
Згідно довідки форми 3 в квартирі АДРЕСА_1 був зареєстрований ОСОБА_5, останній знятий з реєстрації 14 листопада 2015 року.
Листом ДП «КиївГазЕнерджи» від 11 лютого 2016 року № 204/01 повідомлено, що за переданою ЖЕКом інформацією, в квартирі зареєстрована одна особа та особовий рахунок № 200032904 відкрито на ОСОБА_6За повідомленням ПАТ «Київенерго» від 19 жовтня 2016 року, для квартири АДРЕСА_1 у вищевказаному будинку з 01 січня 1999 року відкрито особовий рахунок, за яким обліковується спожита електрична енергія та оплати за неї, власником особового рахунку є ОСОБА_5, договір про користування електричною енергією не укладався. За вищевказаним особовим рахунком оплати за період з 2009 по 2011 роки не надходили. У період з 2012 по 2016 роки включно надійшли оплати за спожиту електричну енергію із зазначенням у платіжному документі прізвища особи, яка є власником особового рахунку на загальну суму 133 грн 50 коп.
Листом Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від
18 липня 2016 року № 02/10/00/1-222, повідомлено, що за вказаною адресою нарахування комунальних послуг в 2009 році та по 14 листопада 2015 року проводилось на одну зареєстровану особу, а саме ОСОБА_5
Згідно довідки Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 18 серпня 2016 року № 10/05-197, ОСОБА_6 була власником особового рахунку в квартирі АДРЕСА_1 з
11 лютого 2009 року по 15 січня 2016 року та комунальні послуги сплачувала в повному обсязі.
Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.
Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року справа № 6-1873цс16, яка відповідно до положень
ч. 1 ст. 3607 ЦПК України, є обов'язковими та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.
Згідно роз'яснень викладених в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) встановив відсутність ознак фіктивного правочину, а тому дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Разом з тим, судами вірно зазначено, що рішення Третейського суду про стягнення з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Кредит Європа Банк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 37 640 769 грн 84 коп. було ухвалено 16 березня 2012 року, тобто більше ніж через три роки після укладення оспорюваного правочину.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 січня 2017 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.
Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Кредит Європа Банк», подану представником Шпиляком Андрієм Михайловичем, відхилити.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 жовтня

2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 січня 2017 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Кредит ЄвропаБанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору дарування квартири фіктивним залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова С.О. Карпенко