Справа № 184/536/17
Номер провадження 2/184/238/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2017 рокум. Покров

Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області в складі: головуючого судді Гаєвого О.В., за участю секретаря судового засідання Поліщук О.А., представника позивача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Покров цивільну справу за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_4 «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (далі ОСОБА_4) звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, уточненою в жовтні 2017 року. Згідно уточненої позовної заяви ОСОБА_4 просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 заборгованість у сумі 9948, 35 грн., яка утворилась за період з 09.09.2013 року по 27.03.2017 року. Уточнений позов мотивований тим, що між Банком та громадянкою ОСОБА_2 12.01.2007 року був укладений кредитний Договір № б/н (далі - Договір) у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку на суму 2500 грн., зі сплатою базової процентної ставки 3% відсотка в місяць із розрахунку 360 днів на рік. У позові зазначається, що даний кредитний договір складається із заяви-анкети, «Умов та правил надання банківських послуг», «Правил користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» (всі документи, крім самої заяви, викладені на сайті Позивача).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зазначає про наявність порушення Відповідачем умов Договору, яке полягає у невиконанні останнім умов зобовязання щодо своєчасності сплати грошових зобовязань. Позивач вказує, що в результаті несплати основної суми заборгованості за Договором (становить суму у розмірі 7802,8 грн.) до Відповідача були застосовані заходи відповідальності, передбачені Договором, (відсотки за користування кредитом, пеня та штраф) за період невиконання боржником своїх обовязків, а саме з 09.09.2013 року по 27.03.2017 року.

У позовній заяві ОСОБА_4, крім іншого, посилається на судове рішення, винесене Орджонікідзевським міським судом Дніпропетровської області 09.09.2013 року у справі №184/2790/13-ц, яким задоволено позовні вимоги Банку за раніше розглянутим позовом до Відповідача про стягнення на підставі кредитного договору, про який йшлося вище, суми грошової заборгованості (основної, нарахованих процентів та штрафу) розрахованої станом на дату ухвалення даного рішення. З огляду на цю обставину до предмету позовних вимог у даній справі включено період невиконання Договору починаючи з дати ухвалення рішення суду від 09.09.2013 року у справі №184/2790/13-ц.

В основу правового обґрунтування позиції Банку покладено норми Цивільного кодексу України щодо обовязковості виконання договорів і зобовязань та недопустимості односторонньої відмови від зобовязань (ст.525, ст.526, ст.527, ст.530, ст.610, ст.629, ст.634, ст.639 ЦК України). Позивач у своїй заяві, поясненнях та запереченнях посилається також на норми Цивільного кодексу України, які встановлюють правові положення щодо припинення зобовязань (ст.598 та ст.599 ЦК України) та на інші нормативно-правові документи та положення Договору (окремих його документальних частин, які входять згідно доводів Позивача до складу Договору).

Відповідач проти позову заперечувала та надала суду письмові заперечення від 25.04.2017 р., а також письмові пояснення від 27.07.2017 р., від 18.09.2017 р., від 08.11.2017 р. та від 06.12.2017 р.

У своїх письмових запереченнях та поясненнях Відповідач вказує на недоведеність Позивачем наявності належним чином оформленого Договору кредитування та його складових посилаючись на те, що Банком не було подано належних доказів суду, які б підтверджували протилежне.

Також, Відповідач вказує про недотримання Банком правових норм щодо обовязковості ознайомлення із умовами кредиту та іншої інформацією (зазначене передбачено п.2.1, п.2.3., п.2.4. п.2.5. та іншими положення Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою правління Національного Банку України від 10.05.2007р. №168 із подальшими змінами та доповненнями (діяла на час виникнення спірних правовідносин) та наводить інші обґрунтування своїх заперечень.

Дослідивши матеріали справи та норми чинного законодавства, які регламентують спірні правовідносини, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовна заява ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не підлягає задоволенню враховуючи наступні підстави.

У відповідності із п.9 Перехідних положень ЦПК України справа розглядається за правилами, що діють після набрання чинності новою редакцію Кодексу.

Відповідно ст.76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст.78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Положеннями ст.79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України).

За умовами статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стосовно правової оцінки Договору суд приходить до наступних висновків.

Матеріали справи свідчать про укладення Договору кредиту між Банком та громадянкою ОСОБА_2 12.01.2007 року № б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку на суму 2500 грн., зі сплатою базової процентної ставки 3% відсотка в місяць із розрахунку 360 днів на рік.

Однак, при цьому суд вважає недоведеним твердження та доводи Позивача про те, що до складу Договору входять крім заяви (анкети-заяви) ряд інших документів («Умов та правил надання банківських послуг», «Правил користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» (всі документи, крім самої заяви, викладені на сайті Позивача) зважаючи на такі підстави.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Усупереч цим нормативно-правовим вимогам «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» на положення яких Позивач посилається у своєму позові не містять підпису Відповідача. При цьому суду не надано доказів того, що саме ці документи якимось чином повязані із заявою (заявою-анкетою) оформленою та підписаною Відповідачем, або що саме ці документи мав на увазі Відповідач, підписуючи заяву Банку. Відповідно, за наявних у матеріалах справи доказів, також неможливо встановити чи брав на себе зобовязання Відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобовязання з повернення кредиту, чи в межах позовної давності Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Дана критична позиція суду ґрунтується та відповідає висновкам, викладених у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2017р. та від 11 березня 2015р.

Відносно ж рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 09.09.2013р. у справі №184/2790/13-ц номер провадження 2/184/589/13 необхідно зазначити таке.

В ньому справді вказується про наявність Договору б/н від 12.01.2007р. та є посилання на Правила користування платіжною карткою, Умови та правила надання банківських послуг, однак необхідно зауважити, що ці документи жодним чином не ідентифіковані (до того ж, Позивачем не було надано суду будь-яких копій документів з матеріалів справи №184/2790/13-ц які б підтверджували, ідентифікували або повязували правила надання банківських послуг та інші документи із самим Договором (заявою, заявою-анкетою), хоча такі можливості були).

Суд наголошує на неможливості однозначно стверджувати, що самі ці (а не інші) правила та умови, які подані Позивачем у даній справі були розглянуті та дослідженні судом раніше в іншій справі (можливо в цій справі було досліджено абсолютно інші документи із належними, письмовими відмітками про ознайомлення Відповідача).

У будь-якому разі, згідно ч.6 ст.81 ЦПК України докази не можуть ґрунтуватись на припущеннях.

Водночас, слід зазначити, що згідно ч.7 ст.82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду.

Стосовно правової оцінки розрахунку суд приходить до наступних висновків.

Згідно вимог позову, з урахуванням зроблених Позивачем уточнень вбачається що до їх складу входить сума нарахованих відсотків за користування кредитом, пеня та штрафи. Загальний розмір суми, стягнення заявлений у позовних вимог складає 9948,35 грн. Дана сума нарахована за період з 09.09.2013 року по 27.03.2017 року.

Позивачем надано до суду розрахунок заборгованості за період з 09.09.2013 р. по 27.03.2017 р., а також розрахунки боргу з 12.01.2007 р. по 28.02.2017 р. та з 12.01.2017 р. по 27.03.2017 р. та інші розрахунки.

При цьому, як було вищезазначене, в межах наявних у справі документів, не можна стверджувати про наявність належним чином оформлених домовленостей щодо порядку нарахування процентів та застосування штрафу.

Оскільки всі подані Позивачем розрахунки, крім іншого, ґрунтуються на умовах та правилах надання банківських послуг та правилах користування платіжною карткою, які не повязані із заявою (та заявою анкетою) дані розрахунки не можна вважати належним доказом, який дає визначеність щодо точної суми заборгованості Відповідача.

Стосовно строків позовної давності. У даній справі неможливо встановити чітко чи в межах позовної давності Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором (про що йшлося вище).

В той же час суд вважає необхідним зазначити, що згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Згідно ст.258 ЦК спеціальна позовна давність в один рік встановлюється до вимог про стягнення неустойки (штрафу та пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Для обчислення давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

У звязку із цим суд зазначає про те, що розрахунок заборгованості поданий Позивачем є по суті розрахунком неустойки, який охоплює період з 09.09.2013 року по 27.03.2017 року Тому, за умов наявності чітких договірних правил, належних доказів наявності заборгованості, остання мала б стягуватись у судовому порядку з урахуванням встановленого річного строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-89, 95, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовної заяви ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_4 «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Орджонікідзевський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Орджонікідзевського міського суду ОСОБА_5