Справа № 621/341/17
Пр. № 2/621/491/17
13 квітня 2017 року м. Зміїв
Зміївський районний суд Харківської області
в складі: головуючого судді - Вельможної І.В.,
за участю секретаря судового засідання - Акулової А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Змієві Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Зміївський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
16.02.2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, в якій просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме, житловим будинком АДРЕСА_1
На обґрунтування позову зазначила, що на праві власності їй належить вищезазначений житловий будинок, в якому значиться зареєстрованою її донька ОСОБА_2, відповідач у справі. Однак, з червня 2014 року відповідач у будинку не проживає, участі в його утриманні та сплаті комунальних послуг не приймає. Факт реєстрації відповідача позбавляє позивача права вільно користуватися належним майном. Просила позовні вимоги задовольнити.
Позивач в судове засідання не з'явилася, надала заяву про те, що позовні вимоги підтримує повному обсязі, з підстав, зазначених вище. Просить справу розглянути за її відсутності, без фіксування судового процесу технічними засобами звукозапису. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання повторно не з'явилася, судова кореспонденція, направлена на її адресу, повернулася до суду за закінченням терміну зберігання.
Розгляд справи проведено у відповідності до вимог ст. 224 ЦПК України за неявки відповідачки ОСОБА_2, яка належним чином була повідомлена про час та місце судового розгляду.
Судове засідання проведено у відповідності до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, так як в судове засідання не прибули всі особи, які беруть участь у справі.
Суд, дослідивши наявні у справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, входячи з наступного.
За положеннями ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном і він реалізує їх на власний розсуд.
Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Частиною першою ст.. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Судом встановлено, що ОСОБА_1, на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 12.06.1991 року виконкомом Таранівської сільської ради Зміївського району Харківської області за № 960 є власницею будинку АДРЕСА_1
Відповідно до даних довідки № 1884, виданої 08.12.2016 року виконавчим комітетом Таранівської сільської ради Зміївського району Харківської області, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та має склад сім'ї: донька - ОСОБА_2, онук - ОСОБА_3 (а.с. 6)
Відповідно до акту обстеження, складеного 08.12.2016 року депутатом Таранівської сільської ради Зміївського району Харківської області, у присутності свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_2 зареєстрована, але фактично з червня 2014 року по теперішній час не проживає. Фактично ОСОБА_2 проживає на території Російської Федерації в м. Самара. (а.с. 7)
Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює права власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які правочини, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до положення ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла, або законом.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 від 10.03.1989 року, № 13 від 25.12.1992 року, № 15 від 25.05.1998 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь - які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Враховуючи, що ОСОБА_2 не проживає за адресою реєстрації понад один рік, добровільно залишила будинок, фактично мешкає за іншою адресою, тобто обрала інше постійне місця проживання, не приймає участі в утриманні спірного житла та оплаті комунальних послуг за користування ним, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Згідно до ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Керуючись ст. 405 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214-216? 224-226 ЦПК України,
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Зміївський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1
Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Зміївський районний суд Харківської області шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий: