АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Лисака І. Н.

суддів Владичана А.І., Міцнея В.Ф.,

секретар Костюк Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг», треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Повєткіна Надія Миколаївна та Чернівецька міська рада, про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг» на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 23 березня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

В серпні 2016 року позивач звернувся з вищевказаним позовом до суду.

Посилався на те, що 18 лютого 2016 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ЕСТЕЙТ СЕЛЛІНГ» було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2 загальною площею 68,80 кв.м., житловою площею 51,30 кв.м., що належить на праві власності позивачу ОСОБА_1

Оспорюваний правочин від 18 лютого 2016 року було вчинено відповідачами в порушення умов Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року, тому просив визнати недійсним договір купівлі продажу зазначеного житлового будинку, який був укладений 18 лютого 2016 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та ТзОВ «ЕСТЕЙТ СЕЛЛІНГ» та був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Повєткіною Н.М.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 23 березня 2016 року позов задоволено.

Справа № 726/1538/16-ц Провадження №22-ц/794/941/17 Категорія 20

Головуючий у 1-й інстанції Мілінчук С.В. Доповідач Лисак І.Н.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2 загальною площею 68,80 кв.м., житловою площею 51,30 кв.м., що належить на праві власності ОСОБА_1 і був укладений 18 лютого 2016 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТзОВ «Естейт Селлінг».

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ТзОВ «Естейт Селлінг» подало на нього апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати як незаконне та ухвалити нове про задоволення вимог. Вважає оскаржуване рішення таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Обґрунтовує вимоги тим, що при укладенні оспорюваного правочину нотаріусом був дотриманий порядок вчинення нотаріальних дій, а позивачем у справі не доведено, що спірних правовідносин підлягає застосуванню мораторій та використання іпотечного майна як єдиного місця проживання.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб які брали участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга необґрунтована та підлягає відхиленню, з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд керується ст.303 ЦПК України та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

На підставі ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

В силу ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно абз. 1 ч.1 ст. 60 ЦПК України та ч. 3 цієї норми кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини виникнення між сторонами зобов'язань за споживчим кредитом, передача спірного майна в іпотеку та підстави звернення стягнення на спірну квартиру, отже набуття прав ПАТ КБ «Приватбанк» від імені власника на укладення оспорюваного правочину встановлені в рішеннях Садгірського районного суду м. Чернівці від 19.12.2008 року у справі №2-848/2008 та від 15.12.2009року у справі №2-337/2009, що в силу ч.1 ст.61 ЦПК доказуванню не підлягають та сторонами визнаються.

Позивач у якості підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним зазначає про те, що цей договір суперечить вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Так, згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 7, 8 постанови № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

За змістом положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Загальні правові засади звернення стягнення на предмет іпотеки та підстави визначені Законом України «Про іпотеку», зокрема ст.33, за якою у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Так, з матеріалів справи вбачається, що спірний будинок переданий в забезпечення кредиту в іноземній валюті, наданого на споживчі цілі, загальною площею будинку 68,80 кв.м, житловою площею 51,30 кв.м., тобто не перевищує передбачений законом розмір.

Як на використання єдиного місця проживання позивач надав письмовий доказ - акт №139 від 30.05.2016 року, складений комісією ПП «Садгора-Сервіс», на території обслуговування якого перебуває спірний будинок, згідно якого стверджується його постійне місце проживання у спірному майні без реєстрації.

Представник апелянта не з'явився ні в суд першої, ні апеляційної інстанції, будучи в силу ч.5 ст.74 та ст.77 ЦПК України неодноразово належно повідомленим про час та місце розгляду справи шляхом направлення кореспонденції на зазначену ним в апеляційній скарзі адресу, на виконання вимог диспозитивності та змагальності цивільного процесу не спростував доводи позивача про відсутність іншого місця проживання.

Колегія суддів перевіряючи інформацію можливого місця проживання позивача за місцем реєстрації в АДРЕСА_1 (а.с.95) в поданих сторонами до матеріалів справи письмових доказах не знайшла цьому підтвердження.

Згідно п.1 ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набув чинності 07.06.2014 року, не може бути примусово стягнуто (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст.4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст.5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме майно використовується як постійне місце проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Ст. 3 Закону передбачено, що зазначений закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

З аналізу викладеного вбачається, що на момент укладення 18 лютого 2016 року оспорюваного правочину дії ПАТ КБ «Приватбанк» по відчуженню іпотечного майна за споживчим кредитом без згоди власника (іпотекодавця) суперечили Закону, а тому він не відповідав вимогам ст.203 ЦК України, що вірно було встановлено судом першої інстанції.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують відповідності висновків суду обставинам справи, через що рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 23 березня 2017 року підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

УВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг» відхилити.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 23 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді: В.Ф.Міцней

А.І. Владичан