11.04.2017 Справа № 363/1569/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2017 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Гавриленко Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником,

встановив:

представник позивача в квітні 2016 року звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на заподіяння відповідачем, який працював водієм-експедитором, шкоди підприємству під час виконання трудових обовязків у звязку з допущенням нестачі при перевезенні м'ясопродукції, що мало місце в період з 13 липня 2014 року по 26 серпня 2015 року, а тому, уточнивши позовні вимоги, на відшкодування заподіяної підприємству шкоди порушує питання про стягнення з відповідача непогашеної суми збитків у розмірі 91 552 грн. 32 коп. та судових витрат.

В суді представник позивача просив про задоволення позову з викладених у ньому підстав.

Відповідач подав заяву про розгляд справи за його відсутності, подав суду письмові заперечення проти позову. Зазначив, що докази протиправних діянь відповідача та його вини в заподіянні шкоди підприємству в справі відсутні, коли бухгалтерський облік м'ясопродукції під час її перевезення контрагентам територією України вівся невірно. Крім того вважав пропущеним строк предявлення вимоги про відшкодування збитків, який згідно ч. 3 ст. 233 КЗпП встановлюється в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Встановлено, що 19 лютого 2014 року згідно наказу №151КА/к-п ОСОБА_1 прийнятий на роботу в ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду водія автофургону ISUZU NQR 71Р д.н.з. НОМЕР_1 автоколони №3 автотранспортного парку, якому за його згодою доручено виконувати додаткові обовязки в порядку суміщення посади експедитора в межах установленої тривалості робочого дня.

20 лютого 2014 року з відповідачем укладено договір №304-Е про повну матеріальну відповідальність згідно умов якого, працівник, що займає посаду експедитора автоколони №3 і виконує роботу безпосередньо пов'язану з прийманням для доставки, доставки та передачі переданих йому матеріальних цінностей, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей та зобов'язується дбайливо ставитися до переданих йому на збереження або з іншою метою матеріальних цінностей підприємства і вживати заходів для попередження збитків, своєчасно повідомляти керівництво підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей, вести облік, складати й передавати у визначеному порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та рештки ввірених йому матеріальних цінностей, брати участь в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей.

Підприємство в свою чергу, зобов'язується створювати працівникові умови, необхідні для нормальної праці та забезпечення повного збереження ввірених йому матеріальних цінностей, знайомити працівника з чинним законодавством щодо матеріальної відповідальності працівників за збитки, нанесені підприємству, установі, організації, а також із чинними інструкціями, нормативами та правилами збереження, приймання, обробки, продажу (збуту), перевезення або застосування у процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей.

Згідно п. 3 договору передбачено, що у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитків, завданих підприємству, та їх відшкодування відбувається у відповідності до чинного законодавства.

Пунктом 4 передбачено, що працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки завдані не з його вини.

Згідно наказу №264/1 КА/к-п-д від 01 липня 2015 року відповідача переведено водієм автофургону по перевезенню м'ясопродукції ISUZU NQR 71Р д.н.з. НОМЕР_2, доручено додаткові обовязки в порядку суміщення посади експедитора.

При виконанні своїх трудових обовязків відповідачем в період з липня 2014 року по серпень 2015 року здійснено приймання, доставку та передачу контрагентам різноманітної м'ясопродукції.

Наказом ТОВ «Комплекс Агромарс» №832 КА/к-з від 28 серпня 2015 року відповідача звільнено з посади водія автофургону по перевезенню м'ясопродукції ISUZU NQR 71Р д.н.з. НОМЕР_2 за власним бажання та скасовано суміщення посади експедитора.

Згідно довідки виданої ТОВ «Комплекс Агромарс» №329 від 07 квітня 2016 року, станом на 28 серпня 2015 року перед філією «Гаврилівський птахівничий комплекс» ТОВ «Комплекс Агромарс» у ОСОБА_1 по завданим збиткам існує заборгованість у розмірі 95 442 грн. 35 коп.

В ході розгляду справи позивачем здійснено перерахунок розміру заподіяної підприємству матеріальної шкоди з дотриманням Норм природного убутку м'ясопродуктів при міжміських перевезеннях в авторефрижераторах, затверджених наказом Міністерства торгівлі СРСР від 29 грудня 1984 року №339 та подано заяву про зменшення розміру позовних вимог до 91 552 грн. 32 коп.

Згідно з ч. 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (ч. 2 ст. 130 КЗпП України).

Відповідно до ч. 2 ст. 130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв'язок між протиправним і винним діянням працівника і шкодою, яка настала.

Таким чином, обов'язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності, зокрема, і повної матеріальної відповідальності згідно зі ст. 134 КЗпП України, є встановлення вини особи, у взаємозв'язку із іншими умовами такої відповідальності, що передбачені ст. 130 КЗпП України.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз'яснено, що виходячи з вимог ст. 15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Згідно ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, а також типового договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, затвердженого постановою Державного комітету ОСОБА_2 Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної ОСОБА_2 Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року №477/24, експедитори при перевезенні вантажів належать до посад або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз'яснено, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений.

Судом встановлено, що виконуючи свої трудові обов'язки відповідач в період з липня 2014 року по серпень 2015 року здійснював приймання, доставку та передачу контрагентам різноманітної м'ясопродукції охолоджених тушки курчат-бройлерів, а також серця, печінка, крила, стегна, гомілки, шиї, голів, лапок.

Вказані товари відповідач перевозив на склади в Київській області та інших містах України, що підтверджується видатковими (товарно-транспортними) накладними, актами прийому-передачі продукції (актами звірки).

Розмір заподіяної позивачу шкоди визначено за фактичними втратами на підставі даних видаткових (товарно-транспортних) накладних, накладних на переміщення, але під час передачі продукції контрагентам ТОВ «Комплекс Агромарс», виявлялася її нестача, сам факт і розмір якої підтверджується складеними відповідно кожної недостачі Актами прийому-передачі та (або) Актами про розбіжності (т. 1 а.с. 44-250, т. 2 а.с. 1-250, т. 3 а.с. 1-250).

Відповідно до ОСОБА_3 прийому-передачі, кількість продукції що зазначена в них, не відповідає фактичній кількості продукції, згідно товарно-транспортних накладних.

ОСОБА_3 прийому-передачі та (або) ОСОБА_3 про розбіжності (ОСОБА_3 нестачі (недовозів) м'ясопродукції разом з Видатковими (товарно-транспортними) накладними, Накладними на переміщення, після доставки м'ясо продукції контрагентам ТОВ «Комплекс Агромарс», здаються водіями-експедиторами на склад м'ясопродукції, а потім до бухгалтерії товариства.

По справі не встановлено обставин, що перешкоджали відповідачеві виконувати належним чином покладені на нього обов'язки, зокрема, відсутність нормальних умов зберігання матеріальних цінностей, неналежна організація праці тощо.

Встановивши, що з вини відповідача постійно виникали нестачі мясопродукції у зв'язку з неналежним виконанням ним обов'язків за договором про повну матеріальну відповідальність щодо доставки, перевезення та передачі матеріальних цінностей, суд вважає, що наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заподіяної шкоди.

Разом з тим за змістом ч.1 ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації.

Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (ч. 3 ст. 233 КЗпП України).

Як роз'яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником.

Отже, строк звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано положеннями КЗпП України.

Аналогічні правові позиції викладено у постановах Верховного Суду України у справах №6-216цс16 від 27 квітня 2016 року та №6-1884цс16 від 30 листопада 2016 року, які відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Судом встановлено, що у період з 13 липня 2014 року по 26 серпня 2015 року під час передачі відповідачем м`ясної продукції контрагентам виявлені факти нестачі, про що позивачу стало відомо, починаючи з 13 липня 2014 року та в наступні дні доставки продукції.

Факти нестачі м'ясопродукції мали місце в день їх доставки контрагентам. В цій ж самі дні про це складалися відповідні акти (прийому-передачі, розбіжностей) та здавалися до бухгалтерії підприємства.

Отже виявлення позивачем фактів заподіяння шкоди мало місце у відповідні дні доставки м'ясопродукції відповідачем.

У той же час із вказаним позовом про відшкодування шкоди ТОВ «Комплекс Агромарс» звернулося до суду лише 22 квітня 2016 року.

В ході розгляду справи позивачем перераховані та зменшені позовні вимоги відповідно до Наказу Міністерства торгівлі СРСР від 29 грудня 1984 року №339 Про норми природного убутку м'ясопродуктів при міжміських перевезеннях в авторефрижераторах. Тому заперечення відповідача про незастосування позивачем норм природного убутку м'ясопродукції при її перевезенні авторефрижераторами є безпідставними та необґрунтованими.

Уточнені розрахунки є вірними, які ґрунтуються на фактичних обставинах справи і наданих про це доказах, які сумнівів у суду не викликають.

Відтак суд вважає, що з відповідача на користь ТОВ «Комплекс Агромарс» підлягає стягненню шкода за останній рік перед зверненням позивача до суду з вказаним позовом, тобто з 22 квітня 2015 року по 22 квітня 2016 року, розмір якої згідно матеріалів справи та інформації щодо кількості убутку м'ясопродукції перевезеної водієм ОСОБА_1 становить 15 362 грн. 88 коп.

За таких обставин судом виявлено порушене право позивача, яке підлягає захистові, а предявлений позов частковому задоволенню.

Крім того представником позивача подано документальне підтвердження понесених ним судових витрат, які слід стягнути з відповідача.

На підставі викладеного і керуючись статтями 209-215 ЦПК України,

вирішив:

позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» на відшкодування шкоди 15 362 грн. 88 коп. та судовий збір в розмірі 1 378 грн., а всього 16 740 (шістнадцять тисяч сімсот сорок) грн. 88 (вісімдесят вісім) коп.

Зобовязати Управління державного казначейства у Вишгородському районі Київської області повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» надмірно сплачений судовий збір в розмірі 53 грн. (пятдесят три) грн. 64 (шістдесят чотири) коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя