Провадження № 22-ц/783/2151/17 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Савуляка Р.В.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

за участі секретаря: Куцика І.Б.

з участю: представника Львівської міської ради - Кулика А.Я., прокурора Панькевича Р.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської міської ради на рішення Франківського районного суду м. Львова від 19 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про розподіл часток та зустрічним позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про виселення та визнання права, -

ВСТАНОВИЛА:

14 листопада 2013 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про розподіл часток обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_5. та ОСОБА_4 належить на праві приватної спільної часткової власності (по ? кожній) квартира АДРЕСА_1, квартира АДРЕСА_2 та квартира АДРЕСА_3.

За згодою відповідачів він орендував зазначені квартири, провів їх реконструкцію під офіси, внаслідок чого були створені нові нежитлові приміщення. Всі роботи виконувалися за його рахунок. Зокрема, ним було влаштовано антресоль та внутрішні сходи, в результаті чого приміщення на АДРЕСА_2, стало дворівневим, замінено вікна та двері, замінено електромережі та мережі водопостачання та водовідведення, поштукатурено, пошпакльовано та пофарбовано стіни, зроблено стяжку на підлозі, встановлено плитку, нове сантехнічне обладнання.

З урахуванням зазначених обставин та уточнених вимог від 10 грудня 2013 року ОСОБА_3 просив: визнати за ним право власності на:

1/3 частину нежитлового приміщення загальною площею 66,2 кв.м., що позначене на технічному паспорті під індексами 4-1,4-2,4-3,4-4,4-5,4-6, з коморою в підвалі площею 5,0 кв.м. в будинку АДРЕСА_1;

1/3 частину нежитлового приміщення загальною площею 36,2 кв.м, що позначене на технічному паспорті під індексами 4-1,4-2,4-3 з коморою в підвалі площею 14,0 кв.м. в будинку АДРЕСА_3;

1/3 частину нежитлового приміщення загальною площею 87,6 кв.м., що позначене на технічному паспорті під індексами 4-1, 4-2, 4-3, 4-4, 4-6, в будинку АДРЕСА_2 (а.с.2-3;11-12).

17 грудня 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_6 про виселення та визнання права обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ними в оренду ОСОБА_6, для ведення підприємницької діяльност,і до 01 вересня 2013 року, були віданні приміщення по АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, та АДРЕСА_3.

По закінченню строку дії договору оренди вони не мали наміру його продовжувати і відповідно 03 вересня 2013 року та 10 вересня 2013 року звернулися до ОСОБА_6 з листом про повернення орендованих приміщень.

У відповідь на їх вимоги ОСОБА_6 заявив, що звільняти орендовані приміщення не збирається, оскільки він вклав у реконструкцію приміщень власні кошти і вимагає частку у цих приміщеннях.

З урахуванням зазначених обставин позивачі за зустрічним позовом просили:

визнати за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право приватної спільної часткової власності (по 1/2 частці кожному) на нежитлове приміщення загальною площею 66,2 кв.м., що позначене в технічному паспорті під індексами 4-1, 4-2, 4-3, 4-4, 4-5, 4-6 з коморою в підвалі площею 5,0 кв.м. в будинку АДРЕСА_1;

визнати за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право приватної спільної часткової власності (по 1/2 частці кожному) на нежитлове приміщення площею 36,6 кв.м., що позначене в технічному паспорті під індексами 4-1, 4-2, 4-3 з коморою в підвалі площею 14,0 кв.м. в будинку АДРЕСА_3.

визнати за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право приватної спільної часткової власності (по 1/2 частці кожному) на нежитлове приміщення загальною площею 87,6 кв.м., що позначене в технічному паспорті під індексами 4-1, 4-2, 4-3, 4-4, 4-5, 4-6 в будинку АДРЕСА_2.

виселити ОСОБА_3 з нежитлових приміщень в будинку АДРЕСА_1, в будинку АДРЕСА_3, в будинку АДРЕСА_2 (а.с.22-24).

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 19 грудня 2013 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про розподіл часток відмовлено в повному обсязі.

Зустрічний позов ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про виселення та визнання права задоволено:

Визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право приватної спільної часткової власності (по 1/2 частці кожному) на нежитлове приміщення загальною площею 66,2 кв.м., що позначене в технічному паспорті під індексами 4-1, 4-2, 4-3, 4-4, 4-5, 4-6 з коморою в підвалі площею 5,0 кв.м. в будинку АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право приватної спільної часткової власності (по 1/2 частці кожному) на нежитлове приміщення площею 36,6 кв.м., що позначене в технічному паспорті під індексами 4-1, 4-2, 4-3 з коморою в підвалі площею 14,0 кв.м. в будинку АДРЕСА_3.

Визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право приватної спільної часткової власності (по 1/2 частці кожному) на нежитлове приміщення загальною площею 87,6 кв.м., що позначене в технічному паспорті під індексами 4-1, 4-2, 4-3, 4-4, 4-5, 4-6 в будинку АДРЕСА_2.

Виселено ОСОБА_3 з нежитлових приміщень в будинку АДРЕСА_1, в будинку АДРЕСА_3, в будинку АДРЕСА_2.

Рішення суду оскаржила Львівська міська рада.

В апеляційній скарзі посилається на те, що наказами департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради дозволено використання вищезазначених квартир як нежитлових, однак жодним чином не надано права відповідачам чи іншим особам на здійснення реконструкції нежитлових приміщень. На момент проведення реконструкції нерухомого майна, передбачений певний порядок та умови здійснення перебудови майна. Судом не встановлено характер так званого покращення майна, незважаючи на те, що дії вчинені позивачем не є покращенням майна, а здійснення перепланування (реконструкції) без відповідних документів, зокрема відсутність правовстановлюючих документів на земельну ділянку згоди інших співвласників будинку на проведення реконструкції (перепланування).

Згідно з реєстру права власності на нерухоме майно - будинок за адресою АДРЕСА_3 належить на праві власності територіальної громади м. Львова, а тому належним відповідачем щодо визнання права власності на майно, яке знаходиться в будинку є Львівська міська рада, яка до участі в справі не була залучена.

Просить рішення Франківського районного суду м. Львова від 19 грудня 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Розгляд справи в суді апеляційної інстанції призначався 29 червня 2017 року та 14 вересня 2017 року.

ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в судове засідання на 29 червня 2017 року не з»явилися, у той же час, судові повістки направлялися їм за адресою вказаною у позовній заяві і повернулися до суду за закінченням строку зберігання на пошті (а.с.154-155)

Розгляд справи було відкладено на 14 вересня 2017 року.

14 вересня 2017 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в судове засідання повторно не з»явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Судові повістки їм були вручені заздалегідь, зокрема 19 липня 2017 року (а.с.170-172)., що відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Львівської міської ради - Кулика А.Я. та прокурора Панькевича Р.В. на підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника Львівської міської ради - Кулика А.Я., підлягає до задоволення, а рішення Франківського районного суду м. Львова від 19 грудня 2013 року скасуванню частково на підставі п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення.

Задовольняючи зустрічний позов суд визнав за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності на самовільно переобладнані нежитлові приміщення в будинку АДРЕСА_1, в будинку АДРЕСА_3, в будинку АДРЕСА_2 на підставі ст.392 ЦК України.

З таким висновком суду погодитися не можна виходячи із наступних підстав.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник може пред»явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документів, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Як роз»яснино у п.5 Постанови №6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) (надалі Постанови), відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинного збудованого об»єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

Позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на чужій земельній ділянці може бути пред»явлено до органу державної влади або органу місцевого самоврядування та власника (користувача) земельної ділянки у випадку забудови на земельній ділянці, яка належить до державної чи комунальної власності або фізичній чи юридичній особі.

У разі пред»явлення позову про визнання права власності на самочинно збудований об»єкт нерухомості до неналежного відповідача (наприклад, до бюро технічної інвентаризації чи лише до певної фізичної особи) суд залежно від предмета позову та обставин справи у порядку, передбаченому частиною першою статті 33 ЦПК, має вирішити питання про його заміну на належного відповідача або з власної ініціативи у порядку, передбаченому частиною другою статті 35 ЦПК, залучає відповідний державний орган чи орган місцевого самоврядування як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, також відповідно до частини третьої статті 45 ЦПК залучає до участі у справі відповідну інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю для надання висновків на виконання її повноважень (п.10 Постанови).

Вирішуючи справу за позовом власника (землекористувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов»язані встановити усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними (п.12 Постанови).

На підставі ч. 3 ст. 376 ЦК України суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних,санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК, п.14 Постанови).

Позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, про визнання права власності на цю нерухомість може бути задоволено судом на підставі частини третьої статті 376 ЦК, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам (п.16 Постанови).

При вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34,37 цього Закону) (п.21 Постанови).

Судом та матеріалами справи установлено, що позивачам за зустрічним позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності (по ? частці кожній) належали житлові квартири у АДРЕСА_1, (згідно договору купівлі-продажу від 27 серпня 2012 року), АДРЕСА_3, (згідно договору купівлі-продажу від 09 вересня 2011 року). АДРЕСА_2, (згідно договору купівлі-продажу від 19 вересня 2012 року).

Всі зазначені квартири розміщені на перших поверхах багатоквартирних будинків.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у 2012-2013 роках без відповідних документів які дають право виконувати будівельні роботи та належно затверджених проектів, без відома та згоди територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради переобладнали приміщення трьох квартир у АДРЕСА_1, АДРЕСА_3, АДРЕСА_2, під нежитлові приміщення (офіси та магазини) змінивши їх цільове призначення.

Пред»являючи позов про визнання права власності на самочинно збудовані об»єкти нерухомості ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зазначили відповідачем по справі, лише фізичну особу «ОСОБА_3.», а суд першої інстанції у порушення статті 33 ЦПК України не вирішив питання про його заміну на належного відповідача, чи залучення із власної ініціативи у порядку, передбаченому частиною другою статті 35 ЦПК, відповідний державний орган чи орган місцевого самоврядування, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, та відповідну інспекцію державного архітектурно-будівельного контрою для надання висновків на виконання її повноважень і дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог.

Тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання права власності на:

1/3 частину нежитлового приміщення загальною площею 66,2 кв.м., що позначене на технічному паспорті під індексами 4-1,4-2,4-3,4-4,4-5,4-6, з коморою в підвалі площею 5,0 кв.м. в будинку АДРЕСА_1;

1/3 частину нежитлового приміщення загальною площею 36,2 кв.м, що позначене на технічному паспорті під індексами 4-1,4-2,4-3 з коморою в підвалі площею 14,0 кв.м. в будинку АДРЕСА_3;

1/3 частину нежитлового приміщення загальною площею 87,6 кв.м., що позначене на технічному паспорті під індексами 4-1, 4-2, 4-3, 4-4, 4-6, в будинку АДРЕСА_2.

У своїх письмових запереченнях на апеляційну скаргу від 11 вересня 2017 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_10, з посиланням на абз.3 ч.3 ст.297 ЦПК України, просила закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою Львівської міської ради у зв»язку з пропуском строку на апеляційне оскарження.

Дійсно, як зазначено в абз.3 ч.3 ст.297 ЦПК України, незалежно від поважності причини пропуску строку апеляційного оскарження, апеляційний суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга прокурора, органу державної влади чи органу місцевого самоврядування подана після спливу одного року з моменту оголошення оскаржуваного рішення.

У той же час, відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Принцип верховенства права є принципом природного права як сукупності ідеальних, духовних і справедливих понять про право. Справедливість, добро, гуманізм як складові верховенства права є моральними категоріями, елементами суспільної свідомості.

Визнання конституції принципом верховенства права означає, що закони держави, і їх застосування, повинні відповідати праву як мірі загальної та рівної для всіх свободи справедливості. Крім того, в законах має обмежуватись свавілля як фізичних, юридичних осіб, так і держави задля загального добра.

Що стосується реального впровадження принципу верховенства права в судочинство України, то колегія зазначає, що саме принцип верховенства права надає можливість судді при розгляді конкретної справи застосувати не тільки норму закону, а й визнані приписані йому верховенством права інтерпретаційні правила.

Відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як встановлено в суді апеляційної інстанції оскаржуване рішення оголошено 19 грудня 2013 року.

Через очевидні порушення норм процесуального права в суді першої інстанції Львівська міська рада не брала участі у розгляді справи, не знала і не могла знати про ухвалення оспорюваного рішення, копію рішення суду першої інстанції отримала 23 січня 2017 року.

Тому керуючись положеннями ст.8 Конституції України та ст.1 ЦПК України колегія суддів не убачає підстав для закриття апеляційного провадження з підстав передбачених абз.3 ч.3 ст.297 ЦПК України.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося, тому не було предметом розгляду в суді апеляційної інстанції

З урахуванням наведеного апеляційна скарга Львівської міської ради підлягає до задоволення, рішення Франківського районного суду м. Львова від 19 грудня 2013 року скасуванню частково на підставі п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права власності.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, п.3 ч.1 ст. 309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст.316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Львівської міської ради - задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 19 грудня 2013 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про:

визнання за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право приватної спільної часткової власності (по 1/2 частці кожному) на нежитлове приміщення загальною площею 66,2 кв.м., що позначене в технічному паспорті під індексами 4-1, 4-2, 4-3, 4-4, 4-5, 4-6 з коморою в підвалі площею 5,0 кв.м. в будинку АДРЕСА_1;

визнання за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право приватної спільної часткової власності (по 1/2 частці кожному) на нежитлове приміщення площею 36,6 кв.м., що позначене в технічному паспорті під індексами 4-1, 4-2, 4-3 з коморою в підвалі площею 14,0 кв.м. в будинку № 1 на АДРЕСА_3.

визнання за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право приватної спільної часткової власності (по 1/2 частці кожному) на нежитлове приміщення загальною площею 87,6 кв.м., що позначене в технічному паспорті під індексами 4-1, 4-2, 4-3, 4-4, 4-5, 4-6 в будинку АДРЕСА_2 - відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.