Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/3642/15-ц Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є. О.
Категорія 2 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Галацевич О.М.,

суддів: Борисюка Р.М., Григорусь Н.Й.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільним сумісним майном подружжя, стягнення суми,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області, яке ухвалено 11 лютого 2016 року суддею Грубіяном Є.О. у м.Житомирі,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що у період з 24 липня 2004 року до 30 листопада 2015 року він з ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, за час якого на ім'я останньої був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку і в цей час ними був побудований за спільні грошові кошти житловий будинок, у зв'язку з чим вказане майно є спільним сумісним майном подружжя.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частку житлового будинку №127 у житловому масиві "Крошенський" с. Оліївка Житомирського району Житомирської області і на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування даного будинку.

У лютому 2016 року ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву про визнання автомобіля НОМЕР_1 спільним майном подружжя, а також просила залишити вказаний автомобіль у власності ОСОБА_1 із стягненням з нього на її користь грошової компенсації у розмірі 1/2 частини вартості автомобіля.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 11 лютого 2016 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1

Визнано спільною сумісною власністю житловий будинок № 127 та земельну ділянку під ним в житловому масиві "Крошенській" Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку № 127 в житловому масиві "Крошенській" та визнано за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки під даним будинком площею 0,1000 га з кадастровим номером :08:001:0484 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд с. Оліївка Житомирського району Житомирської області. Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано автомобіль марки "ЗАЗ 1103" реєстраційний номер "АМ3806ВО" 1999 року випуску спільною сумісною власністю сторін. Залишено за сторонами право власності на такий об'єкт рухомого майна з частками по 1/2 частині за кожним. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Останньою ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року рішення Апеляційного суду Житомирської області від 21 грудня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове - про відмову у позові. Зазначає, що суд вийшов за межі позовних вимог, вирішив спір про визнання будинку та земельної ділянки спільним майном сторін за відсутності відповідної вимоги, що призвело до застосування норм матеріального права, які не поширюються на спірні правовідносини, і до безпідставного задоволення первісного позову.

У судовому засіданні ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримала. Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 заперечила проти таких доводів, посилаючись на їх безпідставність.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи первісні позовні вимоги та частково задовольняючи зустрічний позов, суд виходив із того, що чинним сімейним законодавством визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Із змісту нормативних положень глав 7,8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.60 СК України.

Згідно із ч.3 ст.368 ЦК України, ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Статті 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму ст.60 СК України і визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст.60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 липня 2004 року по 30 листопада 2015 року. На підставі рішення Оліївської сільради від 11 липня 2008 року ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку №127 площею 0,10 га, у масиві «Крошенський» Оліївської сільради Житомирського району Житомирської області для будівництва та обслуговування жилого будинку (а.с. 9 т.1).

На зазначеній земельній ділянці у 2011 році, тобто під час перебування сторін у шлюбі, побудований будинок, що підтверджується даними технічного паспорту (а.с.10-12 т. 1). Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 14 лютого 2013 року ОСОБА_2 є власником даного будинку, який є предметом спору (а.с.7-8 т. 1). За ОСОБА_1 20 вересня 2014 року зареєстровано автомобіль марки "ЗАЗ 1103" реєстраційний номер "АМ3806ВО" (а.с. 46 т. 1).

В судовому засіданні ОСОБА_2 не довела, що спірний будинок було придбано за особисті, або позичені нею кошти. Наявна у матеріалах справи копія Договору про наміри від 11 листопада 2010 року свідчить про те, що її мати ОСОБА_5 «має намір в майбутньому продати земельну ділянку за 104000 грн. (еквівалент 13 тис. дол. США). Проте в момент підписання цього договору вона отримала від ОСОБА_6, яка бажала придбати цю землю, лише 8000 грн. (еквівалент 1 тис. дол. США).» Доказів того, що ОСОБА_5 в подальшому цю землю продала, отримавши від покупця в листопаді 2010 року обумовлену суму, і не є її власником, ОСОБА_2 не надала.

Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Докази того, що мати подарувала або позичила ОСОБА_2 кошти у зазначеній сумі 13 тис. дол. США від продажу землі, у справі відсутні.

Суд першої інстанції обґрунтовано не врахував розписку ОСОБА_2 про те, що вона отримала від брата в борг 5 тис. дол. США, зобовязавшись у випадку неповернення цих грошей, не претендувати на спадщину після батьків, оскільки у справі немає даних про те, що їх батьки вже померли, а претендувати та ділити спадщину можливо лише після смерті спадкодавців. Крім того, при укладанні цього договору про позику валютних цінностей у розмірі, який перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, також не дотримано нотаріальної форми, а тому ця угода є нікчемною.

ОСОБА_2 також не довела, що грошові кошти, які знаходились на її рахунку у банку у кінці 2011 року після 7 років перебування у шлюбі, є її особистою власністю.

Відповідачка, посилаючись на те, що спірний будинок є її приватною власністю, зазначала, що на його будівництво вона придбала будівельні матеріали, надавши на підтвердження Договір від 19 січня 2009 року, укладений із ПП «Домобуд-ВС» виготовлення проекту на суму 3361,83 грн., замовлення-договір на виготовлення дверей-вікон на суму 24556 грн., договір про поставку та демонтаж натяжної стелі на суму 9400 грн., всього на суму 37317,83 грн. Позивач ОСОБА_1 також надав накладні та чеки на придбання будівельних матеріалів у період будівництва на загальну суму майже 165 тис. грн.

Матеріалами справи доведено, що під час перебування у шлюбі та будівництва спірного будинку позивач постійно працював в ОП «Житомирська облдрукарня» - 2005-2006 роках, ПРАТ «Київстар» - 2007-2008 роках, а з січня 2009 року і по час звернення до суду одночасно на двох роботах - ПРАТ «Київстар» і ТОВ «Радіант». Крім того, він весь цей період також отримував додаткове джерело надходження грошових коштів - пенсію як інвалід ІІІ групи.

ОСОБА_2 у судовому засіданні визнавала, що чоловік також вкладав кошти у будівництво і частину робіт виконував своїми силами.

Таким чином, наведене свідчить про те, що спірний будинок було побудовано за кошти як відповідачки, так і позивача та у період їх проживання у шлюбі.

Оскільки сторони не укладали шлюбного контракту чи договору про спільну діяльність, спрямовану на будівництво спірного будинку, якими б по іншому, ніж законом, визначався правовий режим зазначеного майна, то спірний будинок слід розглядати як майно, яке набуте сторонами у період шлюбу.

З урахуванням наведеного та враховуючи, що відповідачка не довела, що вказаний будинок побудовано виключно за її особисті кошти, то це майно є спільною сумісною власністю сторін, а відтак підстав визнавати спірний будинок особистою власністю відповідачки немає.

Крім того, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції зазначений спір розглянуто в межах заявлених вимог та відповідно до чинного законодавства, а доводи апеляційної скарги в цій частині безпідставними.

Так, оскільки позивач обґрунтовував свій позов фактом набуття спірного майна у шлюбі з відповідачкою, то його вимога про визнання за ним права власності на ? частину цього майна обумовлюється саме фактом створення цього майна у період шлюбу та за спільні кошти подружжя.

Відтак, наслідком розгляду такої вимоги, у разі її доведеності, є визнання цього майна спільною сумісною власністю подружжя та відповідно рівного права кожного з подружжя на це майно.

Таким чином, підстав вважати що суд розглянувши зазначений спір у обраний спосіб, вийшов за межі позовних вимог - немає.

Оскільки рішення суду першої інстанції у цій частині позовних вимог ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, то підстави для його скасування та відповідно для задоволення апеляційної скарги у цій частині відсутні.

Посилання у апеляційній скарзі на не встановлення судом ціни позову та вартості спірного майна не може бути підставою для скасування правильного по суті рішення, яким визнано спірне майно спільною власністю подружжя та визначено частки у ньому без його реального поділу. Крім того, матеріали справи містять висновок оцінювача про вартість спірного будинку, яка на 08 січня 2016 року складала 2 600 000 грн. (а.с. 21-22 т. 1).

Наявність підстав для відступу від засади рівності часток подружжя відповідно до частин 2, 3 ст. 70 СК України відповідачка суду не довела, а тому доводи апеляційної скарги у цій частині колегія суддів вважає необґрунтованими.

У той же час рішення суду першої інстанції в частині визнання за позивачем права власності на ? частину земельної ділянки, належної на праві власності відповідачці підлягає скасуванню з огляду на таке.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-175 цс/12, земельні ділянки набуті одним із подружжя внаслідок безоплатної передачі із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, можуть бути визнані спільною сумісною власністю подружжя лише тоді, коли вони набуті таким шляхом після набрання чинності Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо обєктів права спільної сумісної власності подружжя».

9 лютого 2011 року набрав чинності Закон № 2913-VI , яким ст. 61 СК України доповнено частиною п'ятою такого змісту: об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Судом правильно установлено, що спірна земельна ділянка набута ОСОБА_2 за час шлюбу 11 липня 2008 року, тобто до внесення змін до ч. 5 ст. 61 СК України, а тому є її особистою приватною власністю.

Разом з тим, ухвалюючи рішення про визнання спільною сумісною власністю сторін земельної ділянки та визнання за ОСОБА_1 права на ? її частину, суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України та правову позицію Верховного Суду України у справі №6-2710цс15 від 21 грудня 2015 року, оскільки не врахував, що вказані норми закону та положення судової практики підлягають застосуванню при вирішенні питання про перехід права власності на частину земельної ділянки при поділі будинку в натурі.

На зазначене при касаційному розгляді даної справи звернув увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй ухвалі від 04 жовтня 2017 року. Висновки і мотиви з яких скасовано попереднє рішення суду апеляційної інстанції у відповідності до ч. 4 ст. 338 ЦПК України є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Враховуючи, що вимоги про поділ будинку в натурі позивач не заявляв, рішення суду першої інстанції у частині визнання земельної ділянки під будинком №127 житлового масиву «Крошенський» с. Оліївка Житомирського району Житомирської області спільною сумісною власністю сторін, визнання за позивачем права власності на ? частку даної земельної ділянки слід скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 11 лютого 2016 року в частині визнання земельної ділянки під будинком №127 житлового масиву «Крошенський» с. Оліївка Житомирського району Житомирської області спільною сумісною власністю сторін, визнання за ОСОБА_1 права власності на ? частку даної земельної ділянки скасувати, ухваливши у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді: