Провадження №22-ц/772/1635/2017
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошин С. В.
Доповідач :Марчук В. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2017 рокуСправа № 127/20369/16-цм. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області у складі:

Головуючої: Марчук B.C.

Суддів: Оніщука В.В., Медвецького С.К.

при секретарі: Агеєвій Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №127/20369/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 квітня 2017 року, ухваленого під головуванням судді Волошина С.В., -

В с т а н о в и л а :

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся у Вінницький міський суд Вінницької області з даним позовом, вимоги якого, згодом були зменшені. Позов мотивований тим, що 15 жовтня 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики на суму 332 500 гривень, що еквівалентно сумі 14 455 доларів США, строком до 01.01.2016 року, без процентів за користування позиченими коштами, який посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В.Б. 15.10.2015 року за реєстровим номером №7495.

Відповідно до умов цього договору, позивач передав у власність ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 332 500 гривень, натомість, відповідач не виконав умов договору та не повернув своєчасно вказані кошти.

З огляду на зазначені обставини, позивач звернувся в суд з даним позовом та просив суд стягнути з відповідача на його користь суму неповернутої позики - 385 584,23 гривень, що за офіційним курсом Національного Банку України станом на 12.09.2016 року еквівалентно 14 455 доларів США; інфляційні втрати за період з 01.01.2016 року по 31.08.2016 року - в розмірі 17 351,29 гривень і один процент від суми позики за кожен день прострочення за період з 01.01.2016 року по 12.09.2016 року (256 днів) в розмірі 987 095,04 гривень, а також моральну шкоду в розмірі 90 000 гривень.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 квітня 2017 року позов задоволено частково. Вирішено: стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІДН НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2, заборгованість за договором позики від 15 жовтня 2015 року в розмірі 332 500 гривень, інфляційні втрати в сумі 15 059,48 гривень, неустойку в розмірі 332 500 гривень; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку, як ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове, яким в позові ОСОБА_2 відмовити.

Вимоги апеляційної скарги полягають в наступному. Апелянт вважає, що судом при розгляді справи порушено норми ст. ст. 4, 5, 10, 27, 57, 58, 212 ЦПК України від 18.03. 2004 року. Так, судом прийнято до уваги лише позицію позивача, доводи ж відповідача судом проігноровані. Зокрема, суд не взяв до уваги пояснень представника відповідача ОСОБА_5 про те, що між сторонами наявні правовідносини не договору позики, а інші, які пов'язані з переходом права власності на нерухомість, правовідносини щодо відстрочення платежу за укладеним між сторонами договором купівлі-продажу частини нежитлового приміщення від 15.10.2015 року.

На думку апелянта, суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про долучення до справи відповідного договору купівлі-продажу, тим самим, позбавив відповідача можливості захисту своїх прав та інтересів.

Ще апелянт вказав, що суд порушив вимоги ст.ст. 525-527, 530, 610, 611, 625, 626, 1046-1050 ЦК України, оскільки зазначені правові норми не мають бути застосовані до спірних правовідносин.

На зазначену апеляційну скаргу, позивачем були надані апеляційному суду Вінницької області заперечення, у яких він наполягає на обставинах щодо укладення між сторонами саме договору позики, а звідси, на правильному застосуванні норм матеріального права.

Під час розгляду апеляційної скарги, ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 23 червня 2017 року за клопотанням представника відповідача було зупинене дане апеляційне провадження до набрання законної сили рішенням у справі №127/10537/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики. (а/с124-125).

Зазначене апеляційне провадження відновлене Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 21 листопада 2017 року ( а/с137).

В судове засідання апеляційного суду Вінницької області 18.12.2017 року апелянт, він же відповідач у справі, та його представники не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. При цьому, ОСОБА_3 надав до суду заяву, у якій просив розглянути справу без його участі та участі його представників, апеляційну скаргу підтримав, з викладених у ній підстав.

Позивач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Панасюк І. І. апеляційної скарги не визнали, вважають рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим.

Колегія суддів, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, про що зазначено у ч.2 ст. 263 ЦПК України.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні., згідно ч.5 ст. 263 ЦПК України.

Принцип верховенства права визначений у ст. 10 ЦПК України.

В ході розгляду даної справи встановлене наступне.

15.10.2015 року між позивачем ОСОБА_2 з однієї сторони, та відповідачем ОСОБА_3 з другої сторони, укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В.Б. 15.10.2015 року за реєстровим №7495 (а/с 6).

Згідно п.1 цього договору, позикодавець передав у власність позичальникові 332 500 гривень, що еквівалентно 14 555 доларів США, строком до 01 січня 2016 року без нарахування процентів за користування позикою. Зазначена сума грошей отримана позичальником від позикодавця повністю до оформлення цього договору (п.2). (а/с 6).

Станом на день звернення позивача з позовом до суду, відповідач позичених коштів не повернув.

Дані обставини визнані відповідачем у його запереченні на позовну заяву, підписаному представником ОСОБА_3 - ОСОБА_5 (а/с 49-51).

В послідуючому вони нічим не спростовані, лише відповідач та його представники не визнали позовних вимог, вважаючи, що вказаний договір позики слід розцінювати, як боргові зобов'язання за договором купівлі-продажу нерухомості; що позивачем зроблені неправильні розрахунки, оскільки позика надавалася у гривнях, а не у доларах США, тому сума позики не має залежати від курсу іноземної валюти, як і нарахування інфляційних втрат та процентів за користування коштами. Просили, в разі задоволення позову, зменшити розмір неустойки з урахуванням майнового стану відповідача та розміру нарахувань за позовом, а також вважали безпідставною вимогу про моральну шкоду.

За цих обставин, суд керувався нормами ст.ст. 525-527, 530, 610, 611, 625, 626, 1046-1050 ЦК України, тобто, нормами Книги п'ятої ЦК України, які регулюють зобов'язальні правовідносини, до яких входять правовідносини за договором позики, який є окремим видом зобов'язань.

Колегія суддів вважає, що суд, дослідивши повно та всебічно обставини справи, правильно встановив належні їм правовідносини та правильно застосував до них норми матеріального права.

Адже, відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Саме так зазначено у Договорі позики від 15.10. 2015 року на а/с 6.

Більше того, ОСОБА_3 оскаржував даний Договір позики, як недійсний, проте, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 вересня 2017 року у задоволенні цього позову було відмовлено і дане рішення суду залишене без змін Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 16 листопада 2017 року (а/с135-136).

Доводи апелянта про те, що між сторонами наявні інші правовідносини, є голослівними, вони не відповідають встановленим обставинам справи.

Наслідки порушення договору позичальником, визначені ст. 1050 ЦК України, яка теж була застосована судом при ухваленні рішення.

Щодо неправильності обрахунків заборгованості за вказаним Договором позики, то судом взято до уваги пояснення відповідача і його представників, а також доводи наданого суду заперечення. Про це свідчить мотивувальна частина оскаржуваного рішення, де суд зазначає, що відповідач ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 позику у гривнях у сумі 332 500грн., а не у доларах США, тому відсутні підстави для збільшення суми позики відповідно до вартості долара станом на 12.09.2016 року. І суд стягнув саме 332 500 грн., а не заявлену суму 385 584,23 грн.

Те саме стосується і суми інфляційних втрат: суд їх обрахував за правилами ст. 625 ЦК України за період з 01.01.2016 року по 31.08.2016 року але, виходячи з заборгованої суми позики 332 500 грн., і дані інфляційні втрати склали 15 059, 48 грн.

Вирішуючи питання про стягнення неустойки, суд враховував умови Договору та керувався нормами ст. 611 та ст. 549 ЦК України і дійшов правильного висновку про те, що розмір неустойки складає 847 875 грн.

При цьому, судом враховано позицію відповідача і відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України та Правової позиції Верховного Суду України від 3 вересня 2014 року у справі 3 6-100цс14, зменшено розмір неустойки до розміру збитків - до 332 500 грн.

Враховано судом і позицію представника відповідача щодо безпідставності вимог про стягнення моральної шкоди, які судом не були задоволені.

Таким чином, апеляційна скарга є безпідставною, її доводи надумані та суперечать встановленим обставинам справи, тому апеляційну скаргу слід, залишивши без задоволення, відхилити, а рішення суду, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права - залишити без змін, в силу ст. 375 ЦПК України.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів, з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови буде виготовлений 26 грудня 2017 року.

Судді/підписи/

Згідно з оригіналом

суддя-доповідач: В.С. Марчук