Справа № 202/3508/17
Провадження №202/1837/2017
16 червня 2017 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська
у складі: головуючого судді: Мороза В.П.,
при секретареві: Гевюк М.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Акціонерного комерційного інноваційного банка «УкрСиббанк» та публічне Акціонерне товариство «Дельта Банк», третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання права власності,-
У травні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до, ОСОБА_2, Акціонерного комерційного інноваційного банка «УкрСиббанк» та публічне Акціонерне товариство «Дельта Банк», третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання права власності.
Позивач в судове засідання не зявився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, суду надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
Відповідачі у судове засідання не зявилися, про час і місце його проведення повідомлялися належним чином, причину неявки суду не повідомили. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України.
Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 15 вересня 2016 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено Попередній договір, предметом якого є зобовязання Відповідача (Продавець, як сторона за Попереднім договором) продати належне йому на праві власності нерухоме майно позивачу (Покупець, як сторона за Попереднім договором). Договір укладався між позивачем та відповідачем в простій письмовій формі.
Нерухоме майно, яке є предметом Попереднього договору та підлягає відчуженню, в житловому будинку літ. А-16 квартира №116, загальною площею 38,9 кв.м., житловою площею-18,5 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, в житловому будинку літ. А-16 квартира №116, яка складається із: 1-коридор, 2-житлова, 3-кухня, 4-санвузол, 5-кладова, І-лоджія.
Нерухоме майно належить Відповідачу на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 02.04.2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського державного нотаріального округа ОСОБА_5 за реєстровим номером 1096 та зареєстрованого 07.05.2008 року в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно.
Відповідно до п.3 Попереднього договору, під час його укладання, на підтвердження намірів сторін укласти основний договір, Покупець передав Продавцю грошову суму у розмірі 90 000 (девяносто тисяч) гривен, а Продавець одержав від Покупця вказану грошову суму, що підтверджується актом приймання-передачі грошових коштів.
Також, умовами Попереднього договору встановлювався термін укладання Основного Договору купівлі-продажу 20 грудня 2016 року.
Згідно п.5 Попереднього договору, сторони домовилися, що на день укладання Основного договору, зазначене в цьому договорі майно не повинно бути заставлене, не перебувати у податковій заставі, у спорі та під забороною (арештом), щодо предмету договору має бути відсутня будь яка заборгованість з оплати комунальних та будь яких інших платежів, тобто Продавець взяв на себе обовязок забезпечити зняття всіх наявних обтяжень нерухомого майна, включаючи (за їх наявності): арешти, іпотеки, заборони, згідно до державного реєстру речових прав на нерухоме майно до моменту вчинення правочину купівлі-продажу.
Відповідно до п. 7 Попереднього договору встановлювалося, що Покупець, стане власником нерухомого майна, що є предметом цього Договору, в майбутньому після укладання правочину купівлі-продажу нерухомого майна, яке є предметом Попереднього договору та з моменту набрання чинності Попереднього Договору він має право користуватися нерухомим майном та проживати в ньому разом з членами своєї сімї.
На виконання умов Попереднього договору, позивач переїхав на постійне місце проживання у квартиру, яка є предметом Попереднього договору, та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, зробив ремонт та закупив меблі.
Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За частиною першою ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на судовий захист.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому,положення ст. 12 ЦК України передбачають, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно ч.1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Частина 2 ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження" визначає, що у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.
Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію конвенції захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7, та 11 до конвенції» від 17 липня 1997 року закріплено принципи непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
У відповідності до положень ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі відсутності документа, який засвідчує його право власності.
Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін.
Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
У відповідності із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ч.3, ч.4 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.
Відповідно ч. 1, ч. 2 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобовязаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.
Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови, що визначені законом як істотні, або є необхідними для договору даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди.
З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки позивачем виконано всі умови договору купівлі-продажу від 15 вересня 2016 року, а існуючі обтяження порушують та обмежують його права, як власника спірної квартири, а тому є такими, що підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3,11,60, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, ч.1, ч.2 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 41 Конституції України, ст.ст. 12,15,16,182,316,319,321,328,334,392,525,526,530, 638 ЦК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Акціонерного комерційного інноваційного банка «УкрСиббанк» та публічне Акціонерне товариство «Дельта Банк», третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання права власності - задовольнити в повному обсязі.
Визнати договір купівлі-продажу квартири загальною площею 38,9 кв.м., житловою площею-18,5 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, укладений 15 вересня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дійсним.
Стягнути з ОСОБА_2 (і.п.н. НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 ( і.п.н. НОМЕР_2) судовий збір 1000,00 (одну тисячу) грн.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя В.П. Мороз