Провадження №22-ц/784/1722/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 489/2001/15-ц Головуючий І інстанції - Спінчевська Н.А.
Провадження № 22-ц/784/1722/17 Доповідач - Темнікова В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Кушнірової Т.Б., Крамаренко Т.В.,

при секретарі - Гавор В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк (далі - ПАТ КБ) «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А :

В березні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з зазначеним позовом, який в подальшому уточнив, в якому посилався на те, що відповідно до укладеного договору № 60МС/2007 від 14.06.2007 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 125000 доларів США на термін до 10.06.2010 року. В забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним кредитним договором, того ж числа між ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 були укладені окремі договори поруки. У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов'язань за вказаним кредитним договором, станом на 23 грудня 2014 року виникла заборгованість в сумі 363041,02 доларів США, яка складається з: 91115,80 доларів США заборгованість за кредитом; 134518,80 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 1647,60 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 135758,82 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, що станом на 23.12.2014 р. еквівалентно 5685222,37 грн. Відповідно до умов договору поруки, позивачем було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов'язань, однак зазначена вимога залишена без задоволення. На підставі вищевикладеного, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № 60МС/2007 від 14.06.2007 року у розмірі 363041,02 доларів США, що еквівалентно 5685222,37 грн. та стягнути солідарно з відповідачів судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2015 позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості задоволено частково. Судом стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» солідарно окремо з кожним з поручителів, а саме з ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 по 267282,20 доларів США, що еквівалентно 4 185 639 грн. 25 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Також стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» з кожного по 730 грн. 80 коп. судового збору.

Не погодившись з зазначеним рішенням, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з самостійними апеляційними скаргами, в яких просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник відповідачів підтримав доводи апеляційних скарг, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційних скарг, просив їх задовольнити.

Інші учасники процесу до судового засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи дані вимоги закону в повній мірі виконані не були.

Так, судом було встановлено, що 14 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитну угоду № 60МС/2007 про надання Банком відповідачу кредит в сумі 125000,00 дол. США зі сплатою 15 % річних за користування кредитом (32% у випадку порушення зобов'язань за кредитом) шляхом надання коштів траншами з кінцевим терміном повернення 10 червня 2010 року.

16 червня 2007 року між Банком та ОСОБА_1 укладено договір про видачу траншу № 1-60МС/2007, згідно п.1.1 якого Банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти в частині загального ліміту, встановленого п. 1.2 кредитної угоди № 60МС/2007 від 14 червня 2007 року. Сума траншу кредиту складає 125000,00 дол. США. 28 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про видачу траншу № 2-60МС/2007, згідно п. 1.1 якого Банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти в частині загального ліміту, встановленого п. 1.2 кредитної угоди № 60МС/2007 від 14 червня 2007 року. Сума траншу кредиту складає 18000,00 дол. США.

Відповідно п. 2.2 кредитного договору позичальник зобов'язався сплачувати проценти за користування кредитом, здійснювати погашення кредитів, процентів та винагород в порядку і строки згідно графіків погашення. Згідно п. 6.1 кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань по сплаті процентів,за користування кредитом, строків повернення кредитів, винагороди, позичальник сплачує Банку пеню в розмірі 0,2 % від суми простроченого платежу.

У забезпечення виконання боржником ОСОБА_1 своїх зобов'язань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 укладені відповідні договори поруки.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідачі зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконали, у зв'язку з чим станом на 23 грудня 2014 року існує заборгованість перед Банком, яка згідно наданого позивачем розрахунку становить 363041,02 дол. США та складається із: заборгованості за кредиту - 91115,80 дол. США, заборгованості по процентам за користування кредитом - 134518,80 дол. США, заборгованості по комісії - 1647,60 дол. США, пені - 135758,82 дол. США.

Посилаючись на ч.3 ст. 551 ЦК України, яка передбачає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд з урахуванням розміру збитків, заподіяних Банку з вини відповідача, суд дійшов висновку про наявність підстав, передбачених ч.3 ст. 551 ЦК України, для зменшення розміру пені, яку просить Банк стягнути з відповідача, з 135758,82 дол. США до 40000,00 доларів США та задоволення позову частково.

Що стосується посилань відповідача ОСОБА_1 щодо застосування строків позовної давності, то суд, посилаючись на аналіз ст.ст. 526, 530, 610, ч.1 ст. 612, ст.256, 257, ч.2 ст. 258 ,ч.4 ст. 267 ЦК України вважав їх необґрунтованими з наступних підстав.

Згідно п. 6.7 кредитної угоди № 60МС/2007 від 14 червня 2007 року, що була підписана сторонами, що свідчить про їх згоду з умовами кредитного договору, строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагород, неустойки (пені, штрафів) за цією угодою встановлені сторонами тривалістю п'ять років.

Пунктом 1.3 кредитної угоди № 60МС/2007 від 14 червня 2007 року строк повернення кредиту та окремих частин - траншей кредиту, встановлюється договорами про видачу траншів кредиту, а також графіками погашення кредиту, процентів і винагород, які є невід'ємними додатками до договорів про видачу траншів, але не пізніше 10 червня 2010 року.

Згідно наданої позивачем виписки з особового рахунку позичальника, останнє погашення кредиту було здійснено позичальником 30 травня 2011 року. 16 лютого 2015 року Банк направив відповідачам повідомлення про наявність заборгованості за кредитним договором та 26 березня 2015 року звернувся з позовом про стягнення заборгованості до суду.

Крім того, як вбачається з довідки Ленінського відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції від 9 вересня 2015 року та наданих позивачем матеріалів, що були досліджені в судовому засіданні, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 травня 2010 року, ухвалене у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3, ПП «Николаев-Шимпиньон» про звернення стягнення, яке було змінено рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 8 грудня 2010 року, не виконано, жодне майно, перелічене в рішенні суду, станом на 9 вересня 2015 року реалізоване в рахунок погашення заборгованості не було.

Тому суд дійшов висновку про часкове задоволення позовних вимог шляхом стягнення з боржника та поручителів ( з кожного окремо) по 267282,20 доларів США, що еквівалентно 4 185 639 грн. 25 коп.

Проте повністю з таким висновком суду погодитися неможливо, оскільки судом перш за все не було враховано складові заборгованості, яку просить позивач стягнути з відповідачів.

Як убачається з тексту позовної заяви, фактично існуюча заборгованість за кредитом станом на 23 грудня 2014 року становить 363041,02 доларів США та складається з заборгованості за кредитом у сумі 91115,80 доларів США; заборгованості по відсоткам за користування кредитом у сумі 134518,80 доларів США; заборгованості по комісії за користування кредитом 1647,60 доларів США та пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором у сумі 135758,82 доларів США. Але рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2014 року з відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» уже було стягнуто заборгованість за кредитним договором № 60МС/2007 від 14 червня 2007 року станом на 06 жовтня 2011 року у розмірі 211 537 доларів США, якаскладається з заборгованості за кредитом у сумі 91115,80 доларів США; заборгованості по відсоткам за користування кредитом у сумі 70940,22 доларів США; заборгованості по комісії за користування кредитом 1647,60 доларів США та пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором у сумі 47833,96 доларів США.

Тобто, вищезазначеним рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області вирішено спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, але станом на 06 жовтня 2011 року. В зв'язку з цим, ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 16 лютого 2016 року провадження у справі в цій частині закрито.

Крім того, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції було з'ясовано, що поручитель ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Спадкова справа після його смерті не заводилася. Даних про те, що будь-хто із спадкоємців фактично прийняв спадщину суду надано не було. В зв'язку з цим, ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 11 жовтня 2017 року провадження у справі до нього закрито.

Аналіз зазначених обставин свідчить про те, що предметом судового розгляду по даній справі є заборгованість по відсоткам за користування кредитом та пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором за період з 07 жовтня 2011 року по 23 грудня 2014 року.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Зобов'язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Підстави припинення зобов'язань зазначені в ст. ст. 599, 600, 601, 604-609 ЦК та не передбачають можливості припинення зобов'язання у зв'язку з ухваленням судом рішення про задоволення вимог кредитора. За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Факт того, що рішення апеляційного суду Дніпропетровської області на даний час не виконано, не заперечується сторонами, як не виконано і рішенняЛенінського районного суду м. Миколаєва від 31 травня 2010 року, ухвалене у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3, ПП «Николаев-Шимпиньон» про звернення стягнення, яке було змінено рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 8 грудня 2010 року, жодне майно, перелічене в цьому рішенні суду, станом на 9 вересня 2015 року реалізоване в рахунок погашення заборгованості не було. Не виконаним залишається також виконавчий напис, вчинений 24.07.2015р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9 про стягнення заборгованості за кредитним договором станом на 14.05.2015р. в розмірі 383161,92 доларів США з ОСОБА_6

Таким чином, саме по собі ухвалення рішення про задоволення вимог кредитора, чи вчинення виконавчого напису, виконання яких фактично на час ухвалення рішення не здійснено, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору і не звільняє боржника (поручителів) від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів, пені й інших втрат, передбачених договором. Отже, позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів в солідарному порядку заборгованості за спірним кредитним договором за період з 07 жовтня 2011 року по 23 грудня 2014 року процентів та пені є обґрунтованими.

Що стосується розміру даної заборгованості, то приймаючи рішення по справі, суд не врахував положення п. 6.1 кредитного договору та не перевірив правильність нарахування пені, що призвело до неправильного встановлення дійсної кредитної заборгованості.

Згідно розрахунку заборгованості по процентам заперіод з 07 жовтня 2011 року по 23 грудня 2014 року , який було надано позивачем апеляційному суду ( а.с. 282 т.1) вона становить 63578,58 доларів США, що за курсом НБУ на 11 жовтня 2017р. еквівалентно 1690311,76 грн. Розмір пені за цей же період, згідно розрахунку, який було надано позивачем апеляційному суду ( а.с.71-74 т.2) становить 1054466,73грн. Зазначений розмір пені розрахований у відповідності до п. 6.1 кредитного договору, який передбачає, що пеня повинна нараховуватися в розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ на дату щоденного нарахування.

Підстави для застосування положень ч. 3 ст. 551 ЦК України, яка передбачає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, матеріали справи не містять. Відповідач не звертався до суду з заявою про застосування положень ч.3 ст. 551 ЦК України, а розмір пені не перевищує загальну суму заборгованості, яка існує у відповідача перед банком.

За таких обставин у суду першої інстанції не було підстав для застосування положень ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідачів.

З урахуванням викладеного, рішення суду в цій частині слід змінити, стягнувши з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 60МС/2007 від 14 червня 2007 року за період з 07 жовтня 2011 року по 23 грудня 2014 року, яка складається з: заборгованості за відсотками за користування кредитом 63 578 доларів США 58 центів, що еквівалентно 1690311,76 грн. та заборгованості по пені - 1054466 грн. 73 коп.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 стосовно спливу 3-річного строку позовної давності, а також доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_2 про пропуск позивачем 6-місячного строку позовної давності для пред'явлення вимоги до поручителів, і як наслідок про те, що порука є припиненою з цих підстав, не заслуговують на увагу як на підставу для відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, пунктом 6.7 кредитної угоди № 60МС/2007 від 14 червня 2007 року, передбачено, що строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагород, неустойки (пені, штрафів) за цією угодою встановлюються сторонами тривалістю п'ять років. Під час розгляду справи відповідачем ОСОБА_1 в запереченнях проти позову було заявлено про застосування строку позовної давності. Оскільки боржник та поручителі відповідають за зобов'язаннями, які виникли, в солідарному порядку, а отже і заборгованість за кредитним договором має стягуватися з них за загальним правилом в солідарному порядку в межах строку позовної давності, то в даному випадку підлягають застосуванню строки позовної давності на підставі заяви боржника також і до поручителів.

З тексту рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2014 року вбачається, що позивач вже звертався в суд з позовом в жовтні 2011р. про стягнення заборгованості з боржника та поручителів. Остаточне рішення судом по даній справі було постановлено 30 вересня 2014 року.

Згідно ч.1 ст. 553 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. При цьому під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, "основне зобов'язання" - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору.

Як установлено судом, боржник ОСОБА_1 (а відтак і поручителі) взяли на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 10.06.2010р., сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч.3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Як убачається з тексту кредитного договору позичальник зобов'язався погашати заборгованість щомісяця в порядку та строки, встановлені Графіком погашення кредиту.

Згідно п.1 договорів поруки поручителі поручилися перед банком за виконання боржником зобов'язання в тому ж розмірі, що і боржник. Згідно п.5 даних договорів у випадку невиконання боржником якого-небудь обов'язку, передбаченого п.1 цього договору, банк направляє поручителю вимогу із зазначенням невиконаного обов'язку, а поручитель згідно п.6 договору зобов'язаний виконати цей обов'язок впродовж 5 днів з моменту отримання вимоги.

Як убачається з матеріалів справи, позивач 16.02.2015р. направив вимоги поручителям про сплату кредитної заборгованості за договором. До суду з вимогами позивач звернувся 26 березня 2015р.

Отже, оскільки кредитним договором та договорами поруки передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 15 числа кожного місяця, а за договором поруки відповідальність поручителя наступає у разі невиконання боржником свого обов'язку за кредитним договором у такому ж обсязі, то з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України строку для пред'явлення вимог до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя після закінчення строку, встановленого в договорі поруки, або більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання (у випадку невизначення строку поруки в договорі поруки) в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань або збігу строку, встановленого в договорі поруки.

Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред'явить вимоги до поручителя.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові № 6-272 цс16 від 29 червня 2016р., № 6-1009цс17 від 14 червня 2017р.

У справі яка переглядається через невиконання відповідачами умов кредитного договору, позивач вже звертався до суду з позовом про стягнення з відповідачів в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором в сумі 211 537 доларів США ірішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2014 року ця сума заборгованості була стягнута з відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в солідарному порядку. Дане судове рішення набрало законної сили, але не виконане до теперішнього часу.

Крім того, в договорах поруки з одного боку встановлено, що вони діють до повного виконання зобов'язань за кредитним договором( п.10), а з іншого- сторони погодили, що строк позовної давності, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу, становить 5 років ( п.11). Кредитним договором передбачено виконання грошових зобов'язань шляхом здійснення щомісячних платежів (згідно з графіком платежів), а за договором поруки відповідальність поручителя наступає у разі невиконання боржником у строк, передбачений кредитним договором свого зобов'язання.

Звернувшись до суду з вимогами про стягнення заборгованості в 2011р., позивач перервав перебіг строку позовної давності. Згідно ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.Тобто новий строк позовної давності (після його переривання) починає свій перебіг наступного дня після пред'явлення позову.Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, з урахуванням передбаченого кредитним договором обов'язку виконання грошових зобов'язань шляхом здійснення щомісячних платежів (згідно з графіком платежів), строку позовної давності ( 5 років) та дати звернення до суду з даним позовом, позивач не пропустив строк позовної давності для пред'явлення вимог як до боржника, так і до поручителя, а отже порука ОСОБА_2 на час звернення позивача до суду не є припиненою.

При цьому колегія суддів вважає, що висновок суду про те, що останній платіж 30.05.2011р.був здійснений саме відповідачем ОСОБА_1, хоч і не підтвердджений належними доказами, однак, даний висновок суду не впливає на правильність визначення початку перебігу строку позовної давності за вимогами по даній справі.

Доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_2 стосовно того, що в матеріалах справи відсутні докази видачі позивачем боржнику траншів, так як згідно тексту рішення докази видачі грошових коштів боржнику судом не досліджувалися взагалі, не заслуговують на увагу, як на підставу для скасування рішення суду, так як факт отримання коштів боржником встановлена рішеннямЛенінського районного суду м. Миколаєва від 31 травня 2010 року, ухваленим у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3, ПП «Николаев-Шимпиньон» про звернення стягнення, яке було змінено рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 8 грудня 2010 року, та рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2014 року, яким з відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було стягнуто заборгованість за кредитним договором № 60МС/2007 від 14 червня 2007 року станом на 06 жовтня 2011 року у розмірі 211 537 доларів США.

Таким чином, як факт отримання коштів боржником, так і розмір заборгованості станом на 06 жовтня 2011 року встановлені зазначеними вище рішеннями суду і не потребують доказування по даній справі, та як згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В зв'язку з викладеним, не заслуговують на увагу також доводи апеляційної скаргивідповідачки ОСОБА_2 стосовно того, що їй як поручителю не було відомо в якій саме сумі фактично було видано кредит та за яку суму вона відповідає: за суму, яка зазначена в кредитному договорі, чи за суму, яка фактично була видана боржнику. При цьому колегія суддів враховує те, що в п. 1 договору поруки від 14.06.2007р., укладеного з поручителем ОСОБА_2 зазначено, що вона поручилася перед банком за виконання боржником ОСОБА_1 обов'язків за кредитною угодою, згідно якої банк надав боржнику кредит в сумі 125000 доларів США, а п. 3 цього договору свідчить про те, що поручитель ознайомлений з умовами кредитного договору, в тому чисчлі і про надання коштів окремими траншами, але в межах суми ліміту.

Не є підставою для скасування рішення суду також доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_2 про не призначення по справі економічної експертизи для перевірки правильності розрахунків заборгованості, які були зроблені банком, так як таке клопотання не заявлялося під час розгляду справи судом першої інстанції. Крім того, сума заборгованості за тілом кредиту та комісії, а також сума заборгованості за відсотками та пенею станом на 06.10.2011р. встановлена рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2014 року і не може переглядатися по даній справі, а розмір заборгованості за процентами та пенею за період з 07.10.2011р. по 23.12.2014р. перевірений судом апеляційної інстанції і підлягає зміні з зазначених вище підстав.

Не заслуговують на увагу також доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_2 про те, що в кредитній угоді, договорах про видачу траншу кредиту та додатках до них підпис від імені боржника на її думку виконаний по - різному, так як сам боржник не оскаржував з цих підстав ні кредитну угоду, ні договори про видачу траншу кредиту та додатки до них. Апелянтом належних та допустимих доказів по справі, як - то висновок почеркознавчої експертизи стосовно того, що в зазначених договорах підпис не належить боржнику, суду надано не було. Крім того, як уже зазначалося раніше факт отримання боржником коштів за кредитним договором встановлений іншим рішенням суду.

Не заслуговують на увагу також доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_2 про те, що сторони кредитної угоди підписавши договір на видачу траншу №2-60МС/2007 від 25.04.2008р. змінили зобов'язання без згоди поручителя, а тому порука є припиненою, виходячи з наступного.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч.1 ст. 554 ЦК України). Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника та кредитором боржника. Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 559 України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто, підставою для припинення поруки в порядку ч. 1 ст. 559 ЦК є сукупність двох умов - внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок таких змін (постанова Верховного Суду України від з лютого 2014р. у справі № 6-160цс15). На зміну умов основного договору, унаслідок якої обсяг відповідальності не збільшується, згода поручителя не вимагається, і такі зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених ч. 1 ст. 559 ЦК (Постанова Верховного Суду України від 5 лютого 2014 року у справі № 6- 160цс13).

Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові у справі № 6-20цс11 від 21 травня 2012 pоку, збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає у разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо. Відповідно до положення ч. 1 ст. 559 ЦК припинення поруки у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. У цьому випадку звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом за наявності відповідного спору. Подібна позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від: 21 травня 2012 р. у справі № 6-18цс11; 18 червня 2012 р. у справі № 6-73цс12.

У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 р. у справі № 6-69цс11 також зазначено, що збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає, зокрема, у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в сторону збільшення, розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним.

Тобто змінами основного зобов'язання, в результаті яких збільшується відповідальність поручителя, вважаються такі умови і обставини, що тягнуть або можуть потягти негативні наслідки для поручителя, поява для нього інших нових ризиків, відмінних від тих, з якими він попередньо погодився при укладенні договору поруки, погіршення його майнового становища.

Особливістю припинення поруки з підстав зміни зобов'язання без згоди поручителя є те, що поручитель у разі зміни зобов'язання без його згоди не лише не відповідає за повернення боржником збільшеної суми боргу, а й з моменту такого збільшення його обов'язок за договором поруки повністю припиняється - перестає існувати.

Іншим важливим моментом припинення поруки на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК, що потребує з'ясування, є форма вираження згоди поручителя на зміну зобов'язання, забезпеченого порукою. Оскільки порука є видом забезпечення виконання зобов'язання, то істотними умовами договору поруки є обов'язкове посилання на основне зобов'язання, його зміст, розмір, визначення обсягу відповідальності поручителя. Зміна зобов'язання, забезпеченого порукою, тягне і зміни у договорі поруки та за своєю правовою природою фактично є і зміною умов договору поруки. Згідно з ч. 1 ст. 651 ЦК зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. А відповідно до ст. 654 ЦК зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Враховуючи зазначене, а також вимоги ст. 547 ЦК щодо вчинення правочину про забезпечення виконання зобов'язання у письмовій формі, згода поручителя має надаватись в письмовій формі. Належною є згода поручителя у формі додаткової угоди до договору поруки. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 5 лютого 2014 р. у справі за № 6-152цс13, згода поручителя зі змінами до кредитного договору, які визначають конкретні умови, порядок та обсяг збільшення відповідальності боржника, висловлене шляхом підписання додаткової угоди до договору поруки, не потребує додаткової згоди поручителя на збільшення відповідальності та не суперечить ч. 1 ст. 559 ЦК.

Матеріалами справи встановлено, що 14 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитну угоду № 60МС/2007 , за умовами якої надання коштів здійснюється окремими частинами ( траншами), загальна сума за якими не буде перевищувати суму, визначену в п.1.2 ( 125000 доларів США). При цьому сума кожної частини та строк по кожному траншу оформлюється окремими договорами. Тобто сторони погодили, що кошти будуть видаватися окремими траншами, але не повинні перевищувати суму ліміту 125000 доларів США.

Згідно п.1 договору поруки від 14.06.2007р., укладеного з поручителем ОСОБА_2 зазначено, що вона поручилася перед банком за виконання боржником ОСОБА_1 обов'язків за кредитною угодою, згідно якої банк надав боржнику кредит в сумі 125000 доларів США, а п. 3 цього договору свідчить про те, що поручитель ознайомлений з умовами кредитного договору.

На виконання даної угоди 16 червня 2007 року між Банком та ОСОБА_1 укладено договір про видачу траншу № 1-60МС/2007, згідно п.1.1 якого Банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти в частині загального ліміту, встановленого п. 1.2 кредитної угоди № 60МС/2007 від 14 червня 2007 року. Сума траншу кредиту складає 125000,00 дол. США.

28 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про видачу наступного траншу № 2-60МС/2007, в п. 1.1 якого зазначено, що кошти в межах даного траншу надаються в сумі, яка не перевищує суму ліміта, зазначеного п. 1.2 кредитної угоди № 60МС/2007 від 14 червня 2007 року. Сума траншу складає 18000,00 дол. США. Строк повернення згідно додатку (графіку) до цього договору встановлено до 25 березня 2010р., що не перевищує строк за угодою № 60МС/2007 від 14 червня 2007 року.

Таким чином, договір про видачу траншу № 2-60МС/2007 від 28 березня 2008 року на суму 18000,00 дол. США не перевищує ліміт та строки надання коштів за кредитною угодою № 60МС/2007 від 14 червня 2007 року і не призводить до збільшення відповідальності поручителя, а тому не є підставою для визнання поруки поручителя ОСОБА_2 припиненою.

Не заслуговують на увагу також доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_2 про те, що суд не дав оцінку тому, що раніше позивач звертався до суду з аналогічним позовом в 2011р., що ухвала про відкриття провадждення по справі тоді була скасована, а за результатами розгляду позову судом було відмовлено в задоволенні позову, виходячи з наступного.

В матеріалах справи знаходиться ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.03.2011р. про скасування ухвали Жовтневого райсуду м. Дніпропетровська від 23.06.2009р. про відкриття провадження по справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до відповідачів, а також ПП»Николаев Шампиньон» та ТОВ «Українстке фінансове агенство «Верус» про стягнення заборгованості ( а.с. 53 т.1). Проте в матеріалах справи знаходиться також заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17.11.2011р. за позовом позивача до відповідачів про стягнення заборгованості, яким позовні вимоги були задоволені та стягнута заборгованість станом на 06.10.2011р. З даним позовом позивач звернувся в жовтні 2011р. В подальшому ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04.09.2012р. дане рішення за заявою про перегляд заочного рішення рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17.11.2011р. було скасовано. Під час нового розгляду позову Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська було постановлено рішення від 27 березня 2013р. про відмову у задоволенні позову.Але рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.09.2014р. рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2013р. було скасовано та ухвалено нове про часткове задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості станом на 06.10.2011р. ( а.с. 243-255 т.1).

Доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_2 про те, що комісія кредитною угодою не передбачена, не заслуговують на увагу в межах предмету позову, так як комісія не є предметом розгляду по даній справі з зазначених вище підстав.

Інші доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_2 направлені на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку і не впливають на правильність прийнятого рішення.

Проаналізувавши вказані вище обставини по справі у їх сукупності, а також розглядаючи справу в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що рішення суду, яке переглядалось в межах позовних вимог, але з урахуванням існуючої заборгованості за кредитним договором за період з 07 жовтня 2011 року по 23 грудня 2014 року, підлягає зміні.

Визначаючи розмір судових витрат, які підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при поданні позову до суду було сплачено 3654 грн. судового збору. Позов задоволено на 48%, тому з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору також частково пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі по 438,48грн. з кожного( 3654грн.:100%х48%:4=438,48грн.).

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, судова колеія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2015 року змінити.

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № 60МС/2007 від 14 червня 2007 року за період з 07 жовтня 2011 року по 23 грудня 2014 року, яка складається з: заборгованості за відсотками за користування кредитом 63 578 доларів США 58 центів, що еквівалентно 1690311грн.76 коп. та заборгованості по пені - 1054466 грн. 73 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в солідарному порядку на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № 60МС/2007 від 14 червня 2007 року за період з 07 жовтня 2011 року по 23 грудня 2014 року, яка складається з: заборгованості за відсотками за користування кредитом 63 578 доларів США 58 центів, що еквівалентно1690311грн.76 коп. та заборгованості по пені - 1054466 грн. 73 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в солідарному порядку на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № 60МС/2007 від 14 червня 2007 року за період з 07 жовтня 2011 року по 23 грудня 2014 року, яка складається з: заборгованості за відсотками за користування кредитом 63 578 доларів США 58 центів, що еквівалентно 1690311грн.76 коп. та заборгованості по пені - 1054466 грн. 73 коп.

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» витрати по сплаті судового збору по 438,48грн. з кожного.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів в касаційному порядку.

Головуючий

Судді