Справа № 363/3351/16-ц Головуючий у І інстанції Котлярова І. Ю.
Провадження № 22-ц/780/5106/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 55 14.12.2017
УХВАЛА

14 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого Коцюрби О.П.,

Суддів - Сержанюка А.С., Журби С.В.,

При секретарі Топольському В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 08 вересня 2017 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству працівником.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, пояснення сторін, вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (далі ТОВ «Комплекс Агромарс») звернулося до Вишгородського районного суду Київської області з позовом, в обґрунтування якого вказало на те, що 19.02.2015року ОСОБА_2 було прийнято на роботу до ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду майстра з ремонту бригади № 2 станції технічного обслуговування служби головного інженера автотранспортного парку з 20.02.2015 року.

Також, з ОСОБА_2 20.02.2015 року було укладено договір №19 СП про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Роботи, які виконував ОСОБА_2, повязані з прийманням на зберігання, зберіганням, видачею та застосування в процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей під звіт.

Так, 08 та 28.05.2015 року ОСОБА_2 отримав матеріальні цінності на зберігання. Також, починаючи з 19.06.2015 року по 03.10.2015року, відповідно до актів виконання робіт для проведення ремонту транспортних засобів, ОСОБА_2 отримував товарно-матеріальні цінності під звіт, які підлягають оприбуткуванню, а саме: шини та акумулятори зняті при ремонті.

29.09.2015 року у звязку із звільненням ОСОБА_2 було проведено інвентаризацію та передачу основних засобів, товарно-матеріальних цінностей та нематеріальних активів, що рахуються у матеріально-відповідальної особи майстра з ремонту бригади № 2 станції технічного обслуговування служби головного інженера автотранспортного парку.

За результатами проведеної інвентаризації, виявлено недостачу товарно-матеріальних цінностей, а саме: акумуляторів та автомобільних шин на загальну суму 74 779,99 гривень.

У звязку із тим, що з ОСОБА_2 добровільно не відшкодовує збитки завдані підприємству, тому позивач вимушений звернутися до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 шкоду, заподіяну працівником підприємству у сумі 74779,99 гривень та витрати повязані зі сплатою судового збору.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 08.09.2017 року ТОВ «Комплекс Агромарс» відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ТОВ «Комплекс Агромарс» оскаржило його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просило, скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 08.09.2017 року, ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог. Зазначило, що рішення Вишгородського районного суду Київської області від 08.09.2017 року ухвалене з порушенням норм матеріального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення Вишгородського районного суду Київської області від 08.09.2017 року в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ТОВ «Комплекс Агромарс» не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом від 19.02.2015 року ОСОБА_2 був прийнятий на роботу до ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду майстра з ремонту бригади № 2 станції технічного обслуговування служби головного інженера автотранспортного парку з 20.02.2015 року.

20.02.2015 року між ТОВ «Комплекс Агромарс » та ОСОБА_2 було укладено договір № 19СП про повну індивідуальну матеріальну відповідальність переданих йому матеріальних цінностей в звязку з виконанням трудових обовязків.

Згідно п. 3 договору про повну індивідуальну відповідальність передбачено, що у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитків, завданих підприємству, та їх відшкодування відбувається у відповідності до чинного законодавства.

Пунктом 4 цього договору передбачено, що працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки завдані не з його вини.

При виконанні своїх трудових обовязків, відповідачем в період 08 та 28.05.2015 року, та з 19.06.2015 року по 03.10.2015 року, ОСОБА_2 отримав на зберігання матеріальні цінності. Відповідно до актів виконання робіт по проведенню ремонту транспортних засобів, останній отримував товарно-матеріальні цінності під звіт, які підлягають оприбуткуванню, а саме: шини та акумулятори зняті при ремонті.

У звязку із звільненням ОСОБА_2 із займаної посади, відповідачем було видано наказ від 29.09.2015 року про проведення інвентаризації та передачу основних засобів, товарно-матеріальних цінностей та нематеріальних актів, що рахуються у матеріально-відповідальної особи майстра з ремонту бригади № 2 станції технічного обслуговування автотранспортного парку філії «Гаврилівський птахівничий комплекс» ТОВ «Комплекс Агромарс» ОСОБА_2

Після проведення інвентаризації встановлено, що у ОСОБА_2 відсутні ввірені йому товарно-матеріальні цінності на загальну суму 75 979,99 грн. По вказаному факту ТОВ «Комплекс Агромарс» були складені відповідні зрівняльні відомості.

Відповідно до Акту від 05.10.2015 року про відмову працівника від ознайомлення та підписання матеріалів інвентаризації, ОСОБА_2 запропоновано зявитись до контрольно-ревізійного відділу товариства для ознайомлення із матеріалами інвентаризації, однак ОСОБА_2 для ознайомлення не зявився.

Наказом від 05.10.2015 року № 966 КА/к-з ОСОБА_2 звільнено із займаної посади за власним бажанням.

За правилами п. 1 ст. 134 КЗпП України, працівники несуть повну матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі , організації, у випадках коли між працівником і підприємством , установою, організацією відповідно до ст.135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до ст.135-3 КЗпП України, розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

Згідно зі ст. 135-1 КЗпП України встановлює, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

Перелік таких посад і робіт затверджено постановою Державного комітету ОСОБА_3 Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях Секретаріату Всесоюзної ОСОБА_3 Професійних Спілок від 28.12.1977 року № 447/24.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з думкою Вишгородського районного суду Київської області про те, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, посади або виконувана робота яких в цьому Переліку не містяться, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для повної матеріальної відповідальності працівника за завдану ними шкоду.

Вишгородський районний суд Київської області при розгляді справи також з'ясував, що посада майстра з ремонту бригади № 2 станції технічного обслуговування служби головного інженера автотранспортного парку до вищезазначеного Переліку посад не відноситься, та посадова інструкція майстра, не передбачає безпосереднє зберігання, обробку, відпуск або застосування у процесі ремонту переданих йому цінностей.

Крім цього, відповідно до норми статті 138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за заподіяну шкоду, власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 КЗпП України.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» передбачено, що під час розгляду справи має бути з'ясовано: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; майновий стан працівника.

Позивач не надав суду належних та допустимих доказів про те, що саме діями відповідача, ТОВ «Комплекс Агромарс» заподіяно матеріальну шкоду, тому, колегія суддів погоджується з думкою Вишгородського районного суду Київської області про відмову ТОВ «Комплекс Агромарс» в задоволенні позовних вимог.

Так як Вишгородський районний суд Київської області розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, порушень норм процесуального законодавства при розгляді справи не допустив, тому, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ТОВ «Комплекс Агромарс» необхідно відхилити, а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 08 вересня 2017 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 08 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: