Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 22 Доповідач Трояновська Г. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Шевчук А.М., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Житомирської міської ради, треті особи - ОСОБА_3, приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Черпак Галина Антонівна, про визнання договору довічного утримання недійсним та визнання в порядку спадкування за законом права власності на квартиру

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 21 вересня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 03.05.2009 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Черпак Г. А., зареєстрований в реєстрі за №3526;

- визнати за ним в порядку спадкування за законом право власності на квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер його батько - ОСОБА_6 У встановлений законом строк позивач звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте, отримати свідоцтво про право на спадщину за законом не зміг через відсутність оригіналу правовстановлюючого документу на спадкове майно. В подальшому він дізнався, що 03.05.2009 року між ОСОБА_7, що була дружиною його батька, ОСОБА_6 з однієї сторони та ОСОБА_2 з другої, було укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого остання отримує у власність квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язується довічно забезпечувати відчужувачів утриманням. Зазначив, що сторони не мали права укладати зазначений договір від імені двох відчужувачів, оскільки відчужуване майно - квартира АДРЕСА_1, не було об'єктом спільної сумісної власності подружжя відчужувачів. Крім того вказав, що ОСОБА_5 на момент підписання договору не мала цивільної дієздатності і не була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. З урахуванням вказаних обставин, ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом з метою захисту своїх порушених прав та законних інтересів як спадкоємця за законом.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 21 вересня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Зокрема зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, знехтував його доводи щодо того, що спірна квартира не була об'єктом спільної сумісної власності подружжя, що унеможливлювало укладення договору довічного утримання. Окрім того вказує, що ОСОБА_7 з моменту виникнення онкологічного захворювання приймала знеболювальні препарати, постійно перебувала у коматозному стані, а тому не мала цивільної дієздатності і не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент укладення правочину.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі з 10.01.1982 року (а.с. 22 том 1

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 належала на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом НОМЕР_1 про право власності на житло, виданим відділом приватизації державного житлового фонду м. Житомира 24.01.2000 року (а.с. 27, 28 том 1).

03.05.2009 року ОСОБА_7, ОСОБА_6 уклали із ОСОБА_2 договір довічного утримання, що посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Черпак Г. А. та зареєстрований в реєстрі за № 3526 (а.с. 26 том 1).

Згідно умов вказаного договору ОСОБА_7 та ОСОБА_6 передали ОСОБА_2 у власність в рівних частках кожний належну їм на підставі свідоцтва НОМЕР_1 про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду м. Житомира 24.01.2000 року, квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_2 зобов'язалась, зокрема, довічно утримувати (доглядати) відчужувачів, забезпечувати їх необхідним одягом, взуттям, ліками, зберігши в їх довічному безоплатному користуванні вищезазначену квартиру. Інші права та обов'язки сторін передбачені у розділі 4 Договору.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_7, а ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_6.(а.с.73,74 т.1).

Позивач ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Сєтака В.Я. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_6 на спадкове майно, яке складається із квартири АДРЕСА_2, проте 23.09.2015 року отримав відмову у видачі зазначеного свідоцтва у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документа на вказану квартиру (а.с. 14 том 2).

Виходячи із наведеного, ОСОБА_1 при оформленні спадщини дізнався про існування оспорюваного договору довічного отримання.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено, що в момент укладення договору довічного утримання ОСОБА_7 перебувала в емоційному стані, який би суттєво впливав на її дії та неусвідомлення вчинюваних нею дій, не встановлено в передбаченому законом порядку її недієздатність. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що квартира належала померлому подружжю на праві спільної часткової власності. А тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору довічного утримання недійсним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Межі судового розгляду визначає позивач (ч.1 ст.11 ЦК).

Оспорюючи договір довічного утримання позивач посилався, зокрема, на те, що квартира АДРЕСА_3 як на час її передачі у власність квартиронаймачам (24.01.2000), так і на час укладення спірного договору довічного утримання (23.05.2009) не була об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому нотаріус не вправі був посвідчувати оспорюваний договір довічного утримання.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції обгрунтовано вважав такі доводи безпідставними.

Так, відповідно до ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_7 на праві власності з 09.12.1981 року належала частина будинку АДРЕСА_5

Згодом будинок було знесено та взамін було надано квартиру АДРЕСА_4. На вказану квартиру 10.11.1985 року було видано ордер на ОСОБА_7, в складі сім'ї якої зазначено чоловіка ОСОБА_6.(а.с.175 т.1).

Із матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.01.2000 року, виданого відділом приватизації державного житлового фонду м. Житомира, що також зазначено у Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно у графі - форма власності(а.с.27-28,103-104 т.1).

Спільна сумісність власність подружжя презюмує належність кожному з подружжя 1/2 його частки. А тому зазначене у Реєстрі прав власності на нерухоме майно також у графі «часка» - 1/2 кожному з подружжя не свідчить про спільну часткову власність подружжя та неможливість з цих підстав укладення договору довічного утримання, на що посилається позивач як у позовній заяві так і у апеляційній скарзі.

Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність доказів щодо скасування чи визнання недійним запису про реєстрацію права спільної сумісної власності на спірну квартиру за ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в частині відомостей про форму власності. До того ж законодавство не містить заборон виступати на стороні відчужувачів особам, яким майно належить на праві спільної часткової власності.

Отже, будучи власниками названого нерухомого майна, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у спосіб, передбачений чинним законодавством, розпорядилися ним, уклавши оспорюваний договір довічного утримання.

Встановивши такі обставини, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про безпідставність доводів позивача у цій частині.

Суд першої інстанції дійшов також обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позову про визнання правочину недійсним із підстав недієздатності ОСОБА_7, оскільки доказів того, що на момент укладення договору довічного утримання вона була недієздатною, не надано, нотаріусом їй були роз'яснені наслідки вчинення такого договору, остання його власноруч підписала, виявивши таким чином свою волю як власник майна.

При цьому суд першої інстанції обгрунтовано зіслався на ч.1 ст. 225 Цивільного кодексу України, відповідно до якої правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визначення наявності зазначеного стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Вказані роз'яснення містяться також у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9.

Відповідно до ст.ст.36, 39 ЦК України фізична особа може бути обмежена у своїй цивільній дієздатності або може бути визнана недієздатною лише за рішенням суду у встановленому процесуальним законом порядку. В силу вимог ч.4 ст.36 та ч.1 ст.40 ЦК України, цивільна дієздатність фізичної особи є обмеженою або фізична особа визнається недієздатною лише з моменту набрання законної сили рішенням суду про це.

Так у матеріалах справи відсутні докази визнання ОСОБА_5 недієздатною у встановленому законом порядку.

Для визначення неспроможності особи усвідомлювати значення своїх дій у момент укладення договору довічного утримання клопотання про призначення по справі судово- психіатричної експертиз не заявлялось і така не проводилася. Не заявлялось таке клопотання і в суді апеляційної інстанції.

Посилання ОСОБА_1 на наявність у померлої ОСОБА_7 злоякісних новоутворень не є належним доказом наявності психічного захворювання у останньої та неспроможності усвідомлювати свої дії.

До того ж у наданій медичній документації відсутні будь-які записи щодо захворювань, пов'язаних із психічним розладом здоров'я та відповідного лікування, яке б впливало на усвідомлення вчинюваних дій ОСОБА_7

Отже, доводи позивача щодо недійсності оспорюваного правочину з підстав недієздатності відчужувача ОСОБА_7також є безпідставними.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги позивача щодо визнання права власності на спірну квартиру є похідними та залежать від позовних вимог про визнання договору довічного утримання недійсним, та правильно відмовив у задоволенні позову у цій частині.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі наданих сторонами та досліджених у судовому засіданні доказів, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог і заперечень.

Рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду Житомирської області від 21 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді