Номер провадження: 22-ц/785/869/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.04.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів: Громіка Р.Д.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Томашевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Білгород Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

07 грудня 2015 року ОСОБА_6 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що відповідно до розписки від 30 березня 2012 року відповідачі по справі взяли в борг у ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 40 000 доларів США та зобовязались їх повернути до червня 2012 року.

Однак, у звязку із невиконанням відповідачами своїх зобовязань у них виникла заборгованість у розмірі 1 598 102,90 гривень, з яких 955 384 гривень сума боргу за позикою, 98 150 гривень сума 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання, 544 568,90 гривень втрати від інфляції.

На підставі зазначеного ОСОБА_6 звернулась до суду із данним позовом та просила його задовольнити з наведених у позовній заяві правових підстав.

В судове засідання відповідачі по справі не зявились, надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутністю та просили відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності на предявлення позову.

Рішенням рішення Білгород Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 липня 2016 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 просять скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання до апеляційного суду сторони по справі не з'явились, але про розгляд справи вони сповіщались неодноразово належним чином. Крім того, інтереси позивача ОСОБА_6 представляє її довірена особа. Тому у відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін до апеляційного суду не перешкоджає подальшому розглядові справи та у доступі їх до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно п.3 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати або змінити рішення суду.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин, чи слід позов задовольнити або в позові відмовити, чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову та інші.

Таким чином, суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно з'ясувати фактичні обставини справи, однак не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог та тієї доказової бази, яка сформована за рахунок доказів, поданих до суду самими учасниками процесу.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 суд першої інстанції виходив із того, що відповідачами не виконані взяті на себе зобов'язання щодо своєчасного повернення боргу.

Однак судова колегія з такими висновками суду першої інстанції повністю не погоджується виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 30 березня 2012 року сторонни по справі уклали договір позики на суму 40 000 доларів США, про що була складена письмова розписка, в якій було зазначено, що ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5В зобов'язуються повернути всю суму боргу до червня 2012 року (а.с.8).

Також, позивач стверджувала, що у визначений в розписці строк відповідачі борг не повернули, обіцяючи повернути кошти пізніше.

Відповідачі, заперечуючи письмово проти задоволення позову, стверджували, що повернули ОСОБА_6 всю суму коштів на протязі двох місяців після укладання розписки. Одночасно відповідачі наполягали на застосуванні до спірних правовідносин строків позовної давності.

Районний суд, відмовляючи у задоволенні клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, виходив із того, що права позивача порушені відповідачем в грудні 2012 року, оскільки з травня по грудень відповідачі обіцяли під час зустрічей і по телефону повернути борг та послався на положення ст. 261 ЦПК України: про те, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Визнання боржником свого боргу після спливу позовної давності, при достовірної доведеності вчинення таких дій, не свідчить про переривання перебігу такої давності.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч.5 ст. 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Однак ОСОБА_6 з відповідною заявою про визнання поважними причин пропуску позовної давності до суду не зверталась.

Вирішуючи спір, районний суд не звернув увагу на наведені положення закону, не врахував, що можливість пред'явлення позову про стягнення боргу обмежується трирічним строком і відповідач під час розгляду справи просив застосувати строки позовної давності, відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до ст.257 ЦК України строк позовної давності для позивача закінчився до червня 2012 року. Тому наведені позивачем доводи про обіцянку повернення відповідачами суми боргу після спливу трирічного строку, а не в його межах до червня 2012 року, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки будь яких доказів про наміри відповідачів повертати кошти позивачу матеріали справи не містять, та позивачем пропущено встановлений законом строк позовної давності, поважних причин пропуску строку суду не зазначено, та із заявою про поновлення пропущеного строку позовної давності позивач не зверталась.

Таким чином, норми ст.ст. 257, 264, 267 ЦК України судом першої інстанції належним чином не застосовані.

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку, що відповідачі не довели перед судом обставин того, що вони повернули ОСОБА_6 отримані у неї в борг кошти у розмірі 40 000 доларів США, внаслідок чого права позивача були порушені та підлягали судовому захисту. Однак позивач у визначений законом строк позовної давності, який у виниклих правовідносин встановлено в 3 (три) роки, не звернувся до суду за захистом своїх прав, тому у задоволенні позову ОСОБА_6 слід відмовити саме з цих правових підстав.

Отже, суд першої інстанції не застосував до виниклих правовідносин норми матеріального права, зокрема ЦК України, порушив норми ЦПК України, що потягло до ухвалення неправильного судового рішення, яке підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задовольнити, рішення Білгород Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 липня 2016 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів відмовити у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

ОСОБА_7

ОСОБА_2