Справа № 310/4018/17
РІШЕННЯ

Іменем України

26 вересня 2017 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Прінь І.П.,

за участі: секретаря судового засідання Бевз О.А,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком,

Встановив:

В липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1. Позовні вимоги мотивовані тим, що він є власником цього будинку на підставі рішення Бердянського міськрайонного суду №2-2224/2009 від 07.04.2009р. З 24.05.2012 року в цьому будинку формально був зареєстрований брат його дружини ОСОБА_2, але фактично ніколи в будинку не проживав, інколи в літній період приїжджав на заробітки до міста і жив в будинку. З вересня 2016р. відповідач проживає в іншому місці. Де саме позивач не знає, оскільки з ним не спілкується. Відповідач витрат на утримання будинку не несе, комунальні послуги не сплачує. Просить визнати відповідача таким, що втратив право користування будинком.

Позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, просить їх задовольнити, Суду додатково пояснив, що відповідач ОСОБА_2 є братом його дружини. На прохання дружини в будинку у 2012р. був зареєстрований її брат ОСОБА_2 Але фактично він постійно в будинку ніколи не проживав, спільного господарства вони з ним не вели. Інколи, в літній період, відповідач приїжджав на підробітки до м. Бердянська, зупинявся у них. Останній раз був влітку 2016 року, сказав, що одружується. Проживав разом з дружиною десь в Приморському районі, де саме не відомо. З того часу на контакт не виходить, на телефонні дзвінки не відповідає.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином через засоби масової інформації шляхом опублікування оголошення у газеті «Запорізька правда» (а.с.40). Причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не подавав, заперечень проти позову не подав.

Суд на підставі ст.ст.169, 224-226 ЦПК України, за згодою позивача, розглядає справу за відсутності відповідача в заочному порядку, на підставі наявних у ній даних та доказів.

Вислухавши пояснення позивача, показання свідків, дослідивши матеріали справи та докази у їх сукупності, суд встановив таке.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.

Відповідно до рішення Бердянського міськрайонного суду №2-2224/2009 від 07.04.2009р. позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить будинок АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у вказаному будинку з 24.05.2012 року.

Відповідно до довідки з місця мешкання від 29 червня 2017 року, виданої головою вуличного комітету №7 Гладиш Є.Ф. ОСОБА_2 зареєстрований в будинку, належному позивачу, але з вересня 2016р. за даною адресою не з'являвся і не проживає. (а.с.6,29).

Факт реєстрації відповідача у вказаному будинку підтверджується також довідкою відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Бердянської міської ради від 19.07.2017р.

Свідок ОСОБА_4 суду показав, що він живе по сусідству з позивачем. ОСОБА_2 знає з 2006р., товаришували. В будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 постійно не проживав, інколи приїздив до м. Бердянська на підробітки, працював масажистом, тоді й зупинявся в будинку позивача. Останній раз спілкувався з ОСОБА_2 восени 2016р., він казав йому, що одружується. Дружина його живе в с. В'ячеславка Приморського району Запорізької області. З того часу більше його не бачив. Телефонний зв'язок з ним відсутній.

На прохання суду свідок ОСОБА_4 під час його допиту набрав номер телефону відповідача - 050-292-11-05. Зв'язок з абонентом дійсно відсутній.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснив, що є сусідом позивача, проживає в будинку АДРЕСА_2. В будинку проживає позивач та його дружина ОСОБА_6. ОСОБА_2 він ніколи в будинку не бачив.

Згідно з довідкою Бердянського відділу поліції ГУ НП в Запорізькій області №27491/50/03-17 від 14.08.2017р. ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 на теперішній час в розшуку за Бердянським ВП ГУНП в Запорізькій області не перебуває та не перебував. Під час перевірки за АБД «Армор» було встановлено, що гр. ОСОБА_2 перебував у розшуку за Сніжнянським МВ ГУМВС в Донецькій області, як особа, яка переховується від органів досудового розслідування (РС №1533 від 27.07.1993р.). 16.06.1995 року місцезнаходження гр.ОСОБА_2 було встановлено та, як особа яка переховується від органів досудового розслідування (РС №2299 від 01.03.2000 року) 04.08.2000 року місцезнаходження гр.ОСОБА_2 було встановлено.

Таким чином судом встановлено, що відповідач в розшуку на час розгляду справи не перебуває.

Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року №75/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 не є членом сім'ї позивача ОСОБА_1, який з 08.07.2009 року став власником будинку. Спільно з власником спірного житлового будинку відповідач не проживав, спільним побутом з ним не був пов'язаний.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

До такої правової позиції дійшов Верховний суд України у своїй постанові у справі №6-709цс16 від 16 листопада 2016 року

Отже, відповідно до положень статті 391 ЦК України позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування майном.

Керуючись ст.ст.319, 391 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 11, 15, 57-62, 169, 208, 212-215, 223-226, 294 ЦПК України, суд,-

Вирішив:

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 Запорізької області.

Згідно зі ст.228 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Бердянський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, або письмової заяви відповідача про перегляд заочного рішення, якщо їх не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя І. П. Прінь