Справа № 1008/1609/12 Головуючий у І інстанції Марчук О. Л.
Провадження № 22-ц/780/1763/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 10.04.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

10 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника прокурора Київської області на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2017 року у справі за позовом Васильківського міжрайонного прокурора Київської області в інтересах держави в особі Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області до ОСОБА_2 про визнання недійсними державних актів та скасування державної реєстрації,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2012 року Васильківський міжрайонний прокурор Київської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Іванковичівської сільської ради, в якому просив визнати недійсними державні акти на право приватної власності на земельні ділянки серії ЯБ № 026485 та ЯБ № 026486, виданих ОСОБА_2, та скасувати їх державну реєстрацію.

У обґрунтування позову зазначив, що відповідно до рішення Іванковичівської сільської ради від 30 вересня 2004 року ОСОБА_2 було передано у приватну власність дві земельні ділянки загальною площею 0,50 га, які розташовані в с. Іванковичі, Васильківського району, Київської області, та видано державні акти на право власності на ці земельні ділянки.

Посилаючись на те, що таке рішення органу місцевого самоврядування на сесії сільської ради не приймалось та є підробленим особою, яка на той час обіймала посаду сільського голови, він просить визнати недійсними видані відповідачці державні акти на земельні ділянки та скасувати їх державну реєстрацію.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2017 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, Перший заступник прокурора Київської області подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне зясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що рішення, на підставі якого ОСОБА_2 отримала спірні земельні ділянки, органом місцевого самоврядування не приймалося, через що у відповідачки відсутні правові підстави для володіння та користування ними, а тому вважає висновок суду про відмову у позові необґрунтованим.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Однак зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що прокурором не було належним чином доведено незаконності передачі спірної земельної ділянки у власність відповідачки. Поряд з цим, відмовляючи в задоволенні позовних вимог по суті місцевий суд також застосував і строки позовної давності.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У спорах, повязаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі державні акти на право власності на земельні ділянки (Постанова Верховного Суду України від 22 жовтня 2012 року № 6-33цс/13).

Відповідно до п. 2, ст. 121 Конституції України на прокуратуру покладається представництво інтересів громадян або держави в суді у випадках, визначених законом.

Такі випадки передбачені, зокрема, ст. ст. 20, 33, 36-1 Закону України «Про прокуратуру», ч. ч. 1, 2 ст. 45 ЦПК України, відповідно до яких прокурор може звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб, або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах; прокурор здійснює у суді представництво інтересів громадянина або держави в порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами, і може здійснювати представництво на будь-якій стадії цивільного процесу.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 3-рп/99 від 08 квітня 1999 року, під представництвом прокуратурою України інтересів держави треба розуміти правовідносини, в яких прокурор, реалізуючи визначені Конституцією України та законами України повноваження, вчиняє в суді процесуальні дії з метою захисту інтересів держави. Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує в позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави.

Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції сільських рад, в тому числі, відноситься вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, що вирішуються на пленарних засіданнях сільської ради.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу рад.

Згідно із положеннями п. 12, ст. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями у межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідно сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів відповідні органи виконавчої влади.

За змістом ст. 116 Земельного кодексу України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

З матеріалів справи, що 1 листопада 2004 року відповідачка ОСОБА_2 отримала державні акти на право власності на дві земельні ділянки, площами по 0,250 га кожна, що розташовані в селі Іванковичі Васильківського району Київської області. Підставою видачі цих державних актів зазначено рішення Іванковичівської сільської ради 17 сесії XXIV скликання від 30 вересня 2004 року (т. 1, а. с. 9, 10).

02 жовтня 2008 року заступником прокурора Київської області на імя Голови Іванковичівської сільської ради ОСОБА_3 було подано протест за № 07/4-1861 на вищевказане рішення Іванковичівської сільської ради, у якому прокурор повідомляв про виявлення порушення вимог земельного та лісового законодавства при відведенні земельних ділянок громадянам (у тому числі, й відповідачці) та вимагав від сільського голови скасувати це рішення (т. 2, а. с. 189).

16 червня 2009 року Васильківським міжрайонним прокурором було порушено кримінальну справу № 79-814 за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2, ст. 366 КК України, за фактом вчинення службовими особами Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області зловживання службовим становищем та службового підроблення при наданні у приватну власність земельних ділянок загальною площею 16, 176 га, у тому числі земельних ділянок ОСОБА_2

З протоколів допитів свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 від 23 липня 2009 року, від 30 липня 2009 року та від 06 серпня 2009 року у межах цієї кримінальної справи № 1-143/10 вбачається, що вказані особи, які у 2004 році були депутатами Іванковичвської сільської ради 24 скликання, повідомили про те, що рішення сільської ради, за яким були передані вказані земельні ділянки ОСОБА_2, на сесії сільської ради 24 скликання не обговорювалося і не приймалося, як і не приймалося рішення про зміну цільового призначення цих земельних ділянок, а також не розглядалося питання щодо погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам, зокрема ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 210-220).

Постановою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2010 року, яка набрала законної сили, вищевказана кримінальна справа була закрита на підставі п. 8 ч. 1 ст. 6 КПК України у звязку із смертю обвинуваченого, бувшого Голови Іванковичівської сільської ради ОСОБА_3 Зазначеною постановою встановлено факт підробки головою сільської ради ОСОБА_3 рішень сільської ради, на підставі яких із земель запасу Іванковичівської сільської ради було незаконно вилучено земельні ділянки загальною площею 16, 176 га, у тому числі було підроблено рішення цієї ради від 30 вересня 2004 року, за яким у приватну власність відповідачки ОСОБА_2 було передано спірні земельні ділянки (т. 1, а. с. 6-8).

Таким чином, з викладеного вбачається, що на сесії сільської ради, яка відбулася 30 вересня 2004 року, питання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність ОСОБА_2 не обговорювалося та не вирішувалося.

Таким чином, колегія суддів вважає, що спірні земельні ділянки вибули із володіння Іванковичівської сільської ради із порушенням Закону, без дотримання процедури відведення земель у власність фізичній особі та на підставі підробленого рішення, що підтверджується матеріалами справи, зокрема показами свідків у кримінальній справі № 1-143/10 та постановою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2010 року, яка набрала законної сили. Про це свідчить і відсутність протоколу та стенограми цієї сесії сільської ради та відсутність реєстрації рішення у відповідному реєстрі.

У свою чергу ОСОБА_2, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту законності прийняття рішення на сесії сільської ради щодо відведення їй спірних земельних ділянок, та не спростувала ніякими відповідними доказами доводів прокурора у цій частині.

Крім того, вирішуючи спір, місцевий суд помилково визнав постанову Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2010 року, яка набрала законної сили та якою встановлено факт підробки рішень сільської ради про передачу громадянам земельних ділянок, неналежним доказом, оскільки, відповідно до положень ч.2 ст. 57, та ст. 64 ЦПК України вона є письмовим доказом у справі і оцінюється у сукупності з іншими наданими доказами.

Також, суд першої інстанції, відмовляючи у позові по суті, помилково застосував ще і позовну давність, повязуючи початок її перебігу із предявленням прокурором протесту 02 жовтня 2008 року.

Однак, при цьому місцевим судом не враховано, що вказаний протест обґрунтований порушенням земельного та лісового законодавства щодо розпорядження землями лісового фонду без припинення їх права постійного користування, водночас у даній справі прокурор подано позов з інших підстав, а саме, з підстав підробки самого рішення сільської ради, яка була виявлена під час проведення перевірки 28 травня 2009 року, а тому саме з цього часу необхідно відраховуватися строк позовної давності, оскільки відповідно до частини першої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Проте, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги прокурора у частині скасування державної реєстрації земельних ділянок задоволенню не підлягають, оскільки такі дії мають вчинятися відповідним органом державної реєстрації за законом, який, крім цього, ще і не залучався як співвідповідач у справі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків місцевого суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 209, 309 ЦПК України, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Київської області задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнати недійсними державні акти на право приватної власності на земельні ділянки серії ЯБ № 026485 від 01 листопада 2004 року, кадастровий номер земельної ділянки :04:001:0005, та серії ЯБ № 026486 від 01 листопада 2004 року, кадастровий номер земельної ділянки :04:001:0006, що видані на ім'я ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Прокуратури Київської області 100 грн. судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: