У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2017 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ СтупакО.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Херсонської області від 13 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Лазурненської селищної ради Скадовського району Херсонської області, Херсонського державного університету, третя особа - Міністерство освіти і науки України, про визнання недійсним рішення та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою,

в с т а н о в и в :

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з указаним позовом, який обґрунтувала тим, що вона є власником бази відпочинку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 29 грудня 2004 року, право власності зареєстроване 17 березня 2006 року. Рішенням Лазурненської селищної ради від 24 жовтня 2006 року № 106 затверджено технічну документацію та надано Херсонському державному університету (далі - університет) у постійне користування земельну ділянку за адресо: АДРЕСА_1, площею 5,1188 га під розміщення спортивно-оздоровчого табору «ІНФОРМАЦІЯ_1». На підставі вищевказаного рішення університету видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, зареєстрований 14 листопада 2006 року. Вважає, що відведення земельної ділянки у постійне користування університету здійснено з порушенням законодавства та її прав, виходячи з наступного. Університету надано у постійне користування, у тому числі, земельну ділянку, на якій розташована належна їй на праві власності база відпочинку, чим порушені її права як власника нерухомого майна. Крім того, університету надано у користування нову земельну ділянку іншої площі, межі якої не визначено в натурі (на місцевості). Відведення цієї земельної ділянки у користування повинно проводитись з обов'язковим розробленням проекту землеустрою. Також згідно висновку Скадовського відділу земельних ресурсів від 05 вересня 2006 року вказана земельна ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення, а тому підлягає обов'язковій державній експертизі землевпорядна документація, однак вказана документація із землеустрою державну експертизу не проходила.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_2 просила визнати недійсним рішення Лазурненської селищної ради від 24 жовтня 2006 року, яким затверджено технічну документацію та надано університуту у постійне користування земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, площею 5,1188 га під розміщення спортивно-оздоровчого табору «ІНФОРМАЦІЯ_1»; визнати недійсним державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, виданий університету 14 листопада 2006 року.

Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 04 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 19 грудня 2014 року, позов задоволено.

Визнано недійсним рішення Лазурненської селищної ради від 24 жовтня 2006 року № 106, яким затверджено технічну документацію та надано Херсонському державному університету у постійне користування земельну ділянку площею 5,1188 га по АДРЕСА_1 під розміщення спортивного-оздоровчого табору «Берувісник», та державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії НОМЕР_1, виданий Херсонському державному університету 14 листопада 2006 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 квітня 2015 року рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 04 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 19 грудня 2014 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 04 листопада 2014 року, ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 19 грудня 2014 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 квітня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 28 жовтня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним рішення Лазурненської селищної ради від 24 жовтня 2006 року № 106, яким затверджено технічну документацію та надано Херсонському державному університету у постійне користування земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, площею 5,1188 га під розміщення спортивно-оздоровчого табору «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Визнано недійсним державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії НОМЕР_1, виданий Херсонському державному університету 14 листопада 2006 року.

Останнім рішенням апеляційного суду Херсонської області від 13 березня 2017 року рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 28 жовтня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим касаційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити, оскільки із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу.

Згідно ст. 120 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що процедура отримання університетом земельної ділянки у постійне користування була порушена і таке порушення могло вплинути на права позивача.

Проте з таким висновком обґрунтовано не погодився суд апеляційної інстанції.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку, що позивач на момент прийняття Лазурненською селищною радою рішення від 24 жовтня 2006 року № 106 щодо затвердження університетом технічної документації та видачі державного акта від 14 листопада 2006 року на право постійного користування земельною ділянкою, на якій розташований належний їй об'єкт нерухомого майна, у встановленому законом порядку права користування (власності) земельною ділянкою не набула.

Доводи заявника у касаційній скарзі стосовно того, що університет не мав права користуватися спірною земельною ділянкою до 24 жовтня 2006 року були предметом дослідження судом апеляційної інстанції, який дійшов обґрунтованого висновку, що на момент придбання ОСОБА_2 бази відпочинку, право постійного користування земельною ділянкою, на якій розміщено придбане майно позивачем, належало університету на підставі державного акта на право постійного користування землею від 04 червня 1996 року серії НОМЕР_2.

Крім того, попереднім власникам нерухомого майна, у тому числі ТОВ «Говер», від якого позивач набула права власності на базу відпочинку 29 грудня 2004 року, земельна ділянка для обслуговування вказаного майна не надавалась і не належала, а отже за договором купівлі-продажу не переходила й до ОСОБА_2

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 13 квітня2016 року № 6-253цс16.

Ухвалюючи рішення у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи в касаційному порядку не передбачено.

Керуючись п.5 ч.4 ст.328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Лазурненської селищної ради Скадовського району Херсонської області, Херсонського державного університету, третя особа - Міністерство освіти і науки України, про визнання недійсним рішення та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, за касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Херсонської області від 13 березня 2017 року.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ О.В. Ступак