У Х В А Л А

29 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М.,

Гуменюка В.І., Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2015 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіалінії Візз Ейр Україна», третя особа - ОСОБА_5, про визнання звільнення незаконним та стягнення заробітної плати,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2015 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2015 рок, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення судів попередніх судових інстанцій залишено без змін.

16 серпня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2015 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2016 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме частини третьої статті 32, частини третьої статті 38, частини третьої статті 49І Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд судових рішень ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року, 23 листопада 2016 року, постанови Верховного Суду України від 22 травня 2013 року (справа № 6-34цс13), 25 травня 2016 року (справа № 6-3048цс15), в яких, на його думку, по-іншому застосовані зазначені норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх судових інстанцій, які установили, що відбулося скорочення посади, що обіймав позивач, а у відповідача не було вакансій, які можна було йому запропонувати, ураховуючи його освіту, кваліфікацію, досвід тощо. Відмовляючи в задоволенні вимоги позивача щодо зміни формулювання причини звільнення на частину третю статті 38 КЗпП України, у зв'язку з порушенням відповідачем законодавства щодо зміни умов оплати праці суди зазначили, що зміна умов оплати праці відбулась на підставі взаємної угоди, яка була спрямована на захист інтересів позивача на випадок зміни обмінного курсу валют. При цьому положення частини третьої статті 32 КЗпП України до істотних умов праці відносить зміну системи та розміру оплати праці, а не порядок визначення курсу валют при виплаті заробітної плати.

Натомість у наданій для порівняння ухвалі від 19 липня 2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновками судів попередніх судових інстанцій про незаконне звільнення позивачки на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, оскільки за нормами частини першої статті 42 цього Кодексу позивачка мала переважне право на залишення на роботі, з огляду на те, що мала вищу продуктивність праці порівняно з іншими працівниками.

Ухвалою від 23 листопада 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, скасовуючи рішення апеляційного суду та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, зазначив, що апеляційний суд не зауважив, що видання наказу про встановлення режиму роботи працівників на умовах неповного робочого дня не звільняє роботодавця від обов'язку виконати вимоги частини третьої статті 32 КЗпП України, яка передбачає, що про зміну істотних умов праці, в тому числі режиму роботи, працівники повинні бути повідомлені не пізніше ніж за два місяці.

Отже, порівняння зазначених судових рішень, наданих заявником на підтвердження своїх вимог, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосували норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року (справа № 6-3048цс15) міститься висновок про те, що відповідно до статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. За наявності вакантних посад на підприємстві жодну з них на порушення вищезазначених вимог закону не було запропонована позивачці, а лише констатовано відсутність саме посади заступника начальника служби бортпровідників льотного комплексу.

У постанові від 22 травня 2013 року міститься висновок про те, що для визначення правової підстави розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 КЗпП України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність.

Отже відсутні й підстави вважати, що висновок, викладений у судових рішеннях, про перегляд яких подано заяву, суперечить висновкам, викладеним у зазначених постановах Верховного Суду України.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіалінії Візз Ейр Україна», третя особа - ОСОБА_5, про визнання звільнення незаконним та стягнення заробітної плати за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2015 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Я.М. Романюк