Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 вересня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ФАЗИКОШ Г.В., ОСОБА_1

при секретарі ЧУЧЦІ Н.В.

за участю апелянта ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача головний державний виконавець районного відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_4, про стягнення пені за прострочення сплати аліментів і за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 17 лютого 2017 року, -

встановила:

16.12.2015 ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів мотивуючи наступним. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 16.06.2011 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 25.03.2011 і до досягнення дітьми повноліття. На підставі рішення суду був виданий виконавчий лист № 2-3430/11, здійснюється виконавче провадження № 40769323. Відповідач неналежно виконує свої аліментні зобовязання, станом на 01.10.2015 у нього виникла заборгованість за аліментами в розмірі 8873,35 грн, що підтверджується довідкою-розрахунком держвиконавця ВДВС Ужгородського МРУЮ від 15.10.2015 № 3-523/15. Відповідно до положень ст. 196 ч. 1 СК України та інших норм законодавства, з відповідача належить пеня за прострочення сплати аліментів у розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочення. За період з 01.02.2015 по 01.10.2015 пеня визначається в розмірі 12167,70 грн. Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_3 просила стягнути на її користь із ОСОБА_2 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 01.02.2015 по 01.10.2015 у розмірі 12167,70 грн і покласти на нього судові витрати.

31.05.2016 ОСОБА_2 предявив до ОСОБА_3 зустрічний позов про звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Зазначав, що відповідно до складеного держвиконавцем розрахунку заборгованості за аліментами від 01.03.2016 № 3-429/16 за період з 01.01.2015 по 29.02.2016 нараховані аліменти на утримання дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, на загальну суму 14342,43 грн виходячи із розміру 1/3 частки від середньомісячної зарплати по Ужгородському району. При стягненні аліментів підлягає врахуванню фактичне місце проживання дитини, на яку аліменти сплачуються. Починаючи з 04.02.2015 і до часу предявлення зустрічного позову син сторін ОСОБА_5 проживає з батьком, перебуває на повному його утриманні і не бажає повертатися на проживання із матірю. Син сторін ОСОБА_2 продовжує проживати з матірю. Висновком Ужгородської РДА як органом опіки та піклування від 08.04.2016 № 300/03-38 визнано за доцільне змінити місце проживання ОСОБА_5 на місце проживання батька в ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відтак, відсутні підстави для нарахування та стягнення з батька аліментів на утримання сина ОСОБА_7, тому загальний розмір аліментів, що визначався на двох дітей, підлягає зменшенню на 50%. Позивач за зустрічним позовом підлягає частковому звільненню від сплати заборгованості за аліментами, нарахованими за період з 04.02.2015 по 28.02.2016 на суму 6667,54 грн, у т.ч., за лютий 2015 року 406,18 грн, за березень 2015 року 454,92 грн, за квітень-червень 2015 року по 493,83 грн, за липень-серпень 2015 року по 518,65 грн, за жовтень 2015 лютий 2016 років по 553,80 грн.

Виходячи із цього, вказуючи на передбачену законом можливість звільнення від сплати заборгованості за аліментами, якщо це обумовлено обставинами, що мають істотне значення (ст. 197 ч. 2 К України), ОСОБА_2 просив звільнити його від сплати аліментів, що стягуються на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за виконавчим листом № 2-3430/11, виданим Ужгородським міськрайонним судом 29.07.2011, за період з 04.02.2015 по 28.02.2016 у сумі 6667,54 грн і покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 19.10.2016 зустрічний позов прийнято до спільного розгляду із первісним позовом. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 17.02.2017 відмовлено у прийнятті заяви ОСОБА_2 від 11.11.2016 про збільшення вимог зустрічного позову.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 17.02.2017 первісний і зустрічний позови задоволені частково:

стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, фактично проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6, 57, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_8, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 1 лютого 2015 року по 1 жовтня 2015 року в сумі 5721,97 грн, у задоволенні інших позовних вимог відмовлено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 487,20 грн у рахунок відшкодування витрат по оплаті судового збору;

звільнено ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, фактично проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6, 57, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, від сплати заборгованості по аліментам, що стягуються з нього на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за виконавчим листом № 2-3430/11, виданим Ужгородським міськрайонним судом 29.07.2011, за період з 01.02.2015 по 01.10.2015 у розмірі 4323,11 грн, а також за період з 02.10.2015 по 28.02.2016 у сумі 1026,46 грн, всього у сумі 5349,57 грн, у задоволенні інших позовних вимог відмовлено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 551,20 грн у рахунок відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, вважає його незаконним і необґрунтованим у частині задоволення вимог первісного позову про стягнення пені за прострочення сплати аліментів за період з 01.02.2015 по 01.10.2015 і в частині, в якій відмовлено в задоволенні вимог зустрічного позову. У скарзі вказується також на незаконність, на думку апелянта, ухвали суду першої інстанції від 17.02.2017 про відмову в прийнятті його заяви від 11.11.2016 про збільшення вимог зустрічного позову. На обґрунтування апеляції сторона вказує, що в оскарженій частині рішення суду ухвалене внаслідок неправильного застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права. Просить в оскарженій частині рішення суду скасувати, у первісному позові відмовити повністю, а зустрічний позов повністю задовольнити, звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, що стягуються на утримання сина ОСОБА_5, за період з 04.02.2015 по 30.09.2016.

У письмових запереченнях на апеляцію ОСОБА_3 вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Загалом наводить доводи, якими обґрунтовувався первісний позов, і посилається на факти і обставини, встановлені судом першої інстанції, який, на думку сторони, ухвалив рішення з дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, пояснення апелянта ОСОБА_2, який апеляцію підтримав, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Із урахуванням положень ст.ст. 10, 11, ст. 303 ч. 1 ЦПК України щодо диспозитивності судового процесу, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскарженій частині у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не робить висновків щодо судового рішення по суті в неоскарженій частині і бере до уваги відповідні повязані факти і обставини, оскільки це необхідно для розгляду апеляції.

Встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з 01.03.2013 перебували в шлюбі, що його було розірвано рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 16.06.2011, сторони є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 6, 107-110 т. 1). Указаним рішенням суду від 16.06.2011 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дітей ОСОБА_5 і ОСОБА_2 у розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 25.03.2011 і до досягнення дітьми повноліття. За виконавчим листом № 2-3430/11, виданим Ужгородським міськрайонним судом 29.07.2011 на підставі рішення від 16.06.2011, здійснюється виконавче провадження № 40769323 (а.с. 18-23, 99-102 т. 1 та ін.).

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 04.06.2015 встановлено, що 07.09.2012 ОСОБА_2 і ОСОБА_3 уклали нотаріально посвідчений договір, яким визначили місце проживання дітей за місцем проживання батька ОСОБА_2 в с. Глибоке, 57 Ужгородського району, таке проживання дітей підтверджено за період з вересня 2012 року по 15.08.2013, за цей період ОСОБА_2 звільнено від сплати заборгованості за аліментами, встановлено також, що за заявою ОСОБА_3 їй було постановою держвиконавця від 12.09.2012 повернуто виконавчий лист (а.с. 10-13 т. 1).

Предявляючи первісний позов, ОСОБА_3 грошові вимоги обґрунтовувала розрахунком заборгованості за аліментами від 15.10.2015 № 3-523/15, складеним гол. держвиконавцем РВ ДВС Ужгородського МРУЮ ОСОБА_4, у якому відображений період звільнення ОСОБА_2 від сплати заборгованості за аліментами за 09.2012 08.2013 і визначено заборгованість за аліментами станом на 01.10.2015 у сумі 8873,35 грн (а.с. 7 т. 1).

Заперечуючи первісний позов і обґрунтовуючи зустрічний, ОСОБА_2 подав суду поряд з іншими документами складений цим же держвиконавцем розрахунок заборгованості за аліментами від 01.03.2016 № 3-429/16, у якому заборгованість визначена з урахуванням динаміки платежів станом на 01.03.2016 у сумі 2052,91 грн (а.с. 77 т. 1). З цього розрахунку вбачається, що у листопаді 2015 року ОСОБА_2 сплатив 8000,00 грн на погашення боргу. Крім того, з порівняння розрахунків від 15.10.2015 і від 01.03.2016 випливає, що другий розрахунок відкоригований порівняно із першим розрахунком шляхом зменшення всіх належних до сплати сум аліментів у періоді з серпня 2013 року по вересень 2015 року (щодо якого предявлявся первісний позов), у звязку з чим розмір заборгованості суттєво зменшився:

за першим розрахунком у 2013 році належало сплатити 4040,76 грн і ця сума склала заборгованість, за другим розрахунком належало сплатити 3327,90 грн і ця сума склала заборгованість;

за 2014 рік відповідно належало сплатити 11485,60 грн, сплачено 6875,98 грн, заборгованість склала 4609,62 грн, а за другим розрахунком належало сплатити 9430,00 грн, сплачено 7097,42 грн, заборгованість склала 2332,58 грн;

за січень вересень 2015 року відповідно належало сплатити 10172,97 грн, сплачено 9950,00 грн, заборгованість склала 222,97 грн, а за другим розрахунком належало сплатити 8804,43 грн, сплачено 9950,00 грн, переплата склала 1145,57 грн;

остаточна заборгованість станом на 01.03.2016 у сумі 2052,91 грн виведена з урахуванням динаміки нарахувань і платежів після вересня 2015 року. У справі міститься й третій складений цим же держвиконавцем розрахунок заборгованості за аліментами від 17.10.2016 № 3-429/16, у якому заборгованість за визначена з урахуванням динаміки платежів станом на 01.10.2016 у сумі 9806,11 грн (а.с. 162 т. 1). З розрахунку випливає також, що з січня по серпень 2016 року ОСОБА_2 належало сплачувати щомісячно по 1107,60 грн аліментів. Розрахунки від 01.03.2016 і від 17.10.2016 відрізняються лише даними щодо нарахувань і платежів після лютого 2016 року, інші дані в розрахунках співпадають.

Висновком Ужгородської районної державної адміністрації як органом опіки та піклування від 08.04.2016 № 300/03-38 про зміну місця проживання дитини встановлено, що син сторін ОСОБА_5 фактично проживає з батьком ОСОБА_8 у будинку № 57 в с. Глибоке Ужгородського району та з урахуванням зясованих обставин визнано за доцільне змінити місце проживання дитини і визначити його разом із батьком за вищевказаною адресою (а.с. 80-82, 106 т. 1). Факт проживання сина ОСОБА_5 з батьком з лютого 2015 року та перебування на утриманні батька випливає й з інших матеріалів справи і ніким не заперечується.

Відповідно до норм СК України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, при цьому, за змістом закону сплата аліментів визначається як один із способів виконання обовязку утримувати дитину саме тим із батьків, хто проживає окремо від дитини (ст. 180, ст. 181 ч.ч. 1-3). При визначенні розміру аліментів суд поряд із матеріальним становищем дитини, платника аліментів тощо враховує й інші обставини, що мають істотне значення (ст. 182 ч. 1 СК України). Розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника аліментів у разі зміни його матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення його здоровя когось із них та в інших випадках, передбачених цим СК України (ст. 192 ч. 1).

Законом передбачено й можливість стягнення аліментів за минулий час, заборгованості за аліментами, відповідальність за прострочення сплати аліментів, а також можливість звільнення від сплати такої заборгованості (ст.ст. 194-197 СК України), при цьому, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору судом (ст. 195 ч. 4); при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобовязана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення; розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів (ст. 196 ч.ч. 1, 2); за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у звязку з обставиною, що має істотне значення (ст. 197 ч. 2).

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що проживання сина ОСОБА_7 з батьком у період з лютого 2015 року по лютий 2016 року є тією істотною обставиною, яка підлягає врахуванню при вирішенні питання про звільнення ОСОБА_2 від сплати заборгованості за аліментами та про його відповідальність за прострочення сплати аліментів. Вірно суд дійшов висновку і про необхідність застосування правових позицій висловлених Верховним Судом України у питанні визначення неустойки (нарахування пені) за прострочення сплати аліментів. Так, у постанові від 01.07.2015 у справі № 6-94цс15 Верховний Суд України відступив від правової позиції, викладеної раніше, щодо порядку нарахування пені, якою саме й керувалася ОСОБА_3 розраховуючи пеню за предявленою первісним позовом вимогою, допустивши, при цьому, як помилкове застосування правової позиції, так і помилки в методі розрахунку пені. У подальшому Верховний Суд України неодноразово підтвердив нову правову позицію щодо нарахування зазначеної пені (постанови від 03.02.2016 у справі № 6-1477цс15, від 16.03.2016 у справі № 6-2589цс 15 та інші), яка полягає в наступному:

виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом ст. 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, за який не сплачено аліменти;

при цьому сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались;

тобто неустойка (пеня) за один місяць обчислюється так: заборгованість зі сплати аліментів за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість;

загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен з прострочених платежів (за кожен місяць).

Попри викладене, здійснюючи розрахунок пені, належної до стягнення, суд всупереч своєму ж правильному висновку про необхідність застосування указаних вище правових позицій не застосував їх, необхідності відступу від них, як це вимагається нормами ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ч. 1 ЦПК України, не вмотивував, необґрунтовано здійснив розрахунок пені по суті за тим самим неналежним принципом, що його обрав позивач за первісним позовом, і, крім того, припустився помилок власне в арифметичних розрахунках. Необхідність здійснення розрахунку суд мотивував лише тим, що позивачем помилково не було враховано сплачені 21.01.2014 ОСОБА_8 221,44 грн, з яких було сплачено за грудень 2014 року 83,04 грн і на погашення заборгованості 138,40 грн, внаслідок чого неправильно було обраховано суму пені за лютий 2015 року, оскільки такий становить 739,60 грн (961,04 221,44), а також позивачем було неправильно обрахована кількість днів прострочення платежу.

Згідно здійсненого судом першої інстанції розрахунку розмір заборгованості за аліментами та пені за період з лютого по вересень 2015 року становить 8646,21 грн, розмір неустойки становить 11447,61 грн, що відображено судом у таблиці:

Місяць, рікНарахована сума аліментів, грнКількість днів прострочення станом на 01.10.2015 рокуСума неустойки (пені), грн
Лютий 2015736,902421793,30
Березень 20151130,332142418,91
Квітень 20151130,331832068,50
Травень 20151130,331531729,40
Червень 20151130,331221379,00
Липень 20151130,33921039,90
Серпень 20151130,3361689,50
Вересень 20151130,3330339,10
Всього:8646,21-11447,61

Суд першої інстанції погодився з позицією позивача за первісним позовом і щодо розмірів нарахувань (бази розрахунку), визначених у довідці держвиконавця від 15.10.2015 № 3-523/15. Така позиція необґрунтована та не відповідає обставинам справи, оскільки не враховує подальше коригування держвиконавцем нарахувань за відповідний період у розрахунках від 01.03.2016 № 3-429/16 і від 17.10.2016 № 3-429/16, для відхилення яких суд підстав не мав і такого теж не вмотивував.

Оскільки син ОСОБА_7 проживав у період з лютого 2015 року по лютий 2016 року із батьком, розмір заборгованості за аліментами суд зменшив на 50%, які припадають на одну дитину: за період з 01.02.2015 по 01.10.2015 (межі вимог первісного позову) до суми 4323,11 грн, а за період з 02.10.2015 по 28.02.2016 (з урахуванням меж вимог також зустрічного позову) до суми 1026,46 грн, разом 5349,57 грн. Із урахуванням наведеного, суд за аналогічним до обраного раніше методом зробив такий розрахунок заборгованості за аліментами та пені за період з лютого по вересень 2015 року:

Місяць, рікНарахована сума аліментів, грнКількість днів прострочення станом на 01.10.2015 рокуСума неустойки (пені), грн
Лютий 2015368,45242891,65
Березень 2015564,952141208,99
Квітень 2015564,951831033,86
Травень 2015564,95153864,37
Червень 2015564,95122689,24
Липень 2015564,9592519,75
Серпень 2015564,9561344,62
Вересень 2015564,9530169,49
Всього:4323,10-5721,97

Тим часом, застосування методу розрахунку відповідно до наведених вище правових позицій з урахуванням фактичного внесення коштів у відповідні місяці на сплату аліментів (заборгованості) за період з 01.02.2015 по 01.10.2015 та розмірів щомісячних платежів, визначених у розрахунках держвиконавця від 01.03.2016 № 3-429/16 і від 17.10.2016 № 3-429/16, дає такий результат:

Місяць 2015 року, в якому виникла заборгованістьСума заборгованості, розрахунокСума неустойки (пені), грн
Лютий909,85 грн х 1% х 28 днів254,76
Травень987,66 грн х 1% х 31 день306,17
Липень1037,30 грн х 1% х 31 день321,56
Серпень1037,30 грн х 1% х 31 день321,56
Вересень1037,30 грн х 1% х 30 днів311,19
Всього: 1515,24

Беручи до уваги наявність підстав для зменшення заборгованості зі сплати аліментів за цей період (5009,41 грн) на 50% (до суми 2504,71 грн), розмір неустойки (пені) за період у межах вимог, заявлених позивачем за первісним позовом, складає 757,62 грн (1515,24 грн : 2).

Таким чином, суд неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права при вирішенні вимоги первісного позову про стягнення з платника аліментів неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Суд розглядає цивільну справу в межах заявлених позивачем вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 11 ч. 1, ст. 303 ч. 1 ЦПК України). Не може бути погіршене становище сторони за поданою нею ж апеляцією за відсутності скарги протилежної сторони.

В частині задоволення вимоги ОСОБА_2 про часткове звільнення від сплати заборгованості за аліментами (на суму 5349,57 грн) рішення суду першої інстанції не оскаржується і правових підстав для його перевірки і перегляду апеляційним порядком немає.

У частині ж відмови в задоволенні цієї вимоги зустрічного позову на суму 1317,97 грн апеляційний суд констатує, що відмова правильна по суті, позаяк передусім розрахунок заборгованості, наведений позивачем, не можна визнати коректним, обґрунтованим і таким, що відповідає дійсним обставинам справи, а позицію сторони не можна визнати послідовною. Зокрема, розрахунок не враховує фактичного змісту відповідних довідок держвиконавця, обґрунтовує вимогу про звільнення від сплати заборгованості за аліментами як за ті місяці, в які аліменти не сплачувалися, так одночасно і за місяці, коли ці кошти сплачувалися. Розрахунок позивача та рішення суду в цій частині не враховують динаміку руху коштів із оплати аліментів, періоди прострочення, базу розрахунків, можливість співвіднесення розрахунків між собою тощо. Апеляція не містить доводів, а справа доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду в цій частині із задоволенням вимоги зустрічного позову.

11.11.2016 до Ужгородського міськрайонного суду надійшла заява ОСОБА_2 про збільшення вимог зустрічного позову, якою він розширив період, за який просив звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, а саме, за період з 04.02.2015 по 30.09.2016 (а.с. 159-161 т. 1). Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 17.02.2017 у прийнятті цієї заяви ОСОБА_2 відмовлено (а.с. 188-189 т. 1). Суд виходив, зокрема, з того, що за період з 01.03.2016 по 30.09.2016 вимоги ОСОБА_2 не співвідносяться з первісним позовом, із якими не можуть взаємно зараховуватися, а також із раніше заявленими вимогами зустрічного позову, водночас суд зазначив, що такі вимоги можуть бути предметом окремого позову.

В апеляційній скарзі на рішення суду ОСОБА_2 вказав і на незаконність, на його думку, ухвали суду першої інстанції від 17.02.2017 про відмову в прийнятті його заяви про збільшення вимог зустрічного позову, а в прохальній частині апеляційної скарги поставив вимогу про скасування в оскарженій частині рішення суду, відмову в первісному позові та повне задоволення зустрічного позову, а саме, звільнення його від сплати заборгованості за аліментами за період з 04.02.2015 по 30.09.2016. Тобто, сторона одночасно просила апеляційний суд вирішити вимогу, яка не була предметом розгляду в суді першої інстанції, і не просила скасувати ухвалу суду, на яку як на незаконну вказала в апеляційній скарзі.

Виходячи з вимог цивільного процесуального закону, апеляційний суд не має правових підстав і не вправі розглядати вимоги, які не заявлялися в суді першої інстанції та не були предметом відповідного судового розгляду. Так само апеляційний суд розглядає і вирішує справу за апеляційною скаргою відповідно до вимог, заявлених в апеляційній скарзі, сформульованих в її прохальній частині, не може бути предметом перегляду апеляційним судом судове рішення, про скасування чи зміну якого не поставлена відповідна вимога в апеляційній скарзі, відповідно, не може здійснюватися провадження щодо предмету, якого немає. Крім того, позивач не врахував особливості провадження в справі за зустрічними позовами, специфіку і правові, зокрема, процесуальні наслідки перегляду відповідних судових рішень у такій справі.

Позивач за зустрічним позовом на ці вимоги закону та правила провадження в цивільних справах не зважив, внаслідок чого поставив вимогу, яка у відповідній частині в будь-якому разі не може бути предметом судового розгляду на стадії апеляційного провадження, а також не поставив вимогу про перегляд відповідного судового рішення. Наведене апріорі виключає можливість вирішення по суті апеляційної скарги у відповідній частині.

Відтак, з урахуванням положень ст. 11 ч. 1, ст. 303 ч. 1 ЦПК України та на підставі ст. 309 ч. 1 п. 4 цього Кодексу ЦПК України апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково відповідно до встановленого під час апеляційного розгляду справи, рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів змінити, визначивши неустойку в сумі 757,62 грн, в іншій частині рішення суду по суті спору слід залишити без змін.

Керуючись ст. 11 ч. 1, ст. 303 ч. 1, ст. 307 ч. 1 п. 3, ст. 309 ч. 1 п. 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 17 лютого 2017 року змінити:

у другому абзаці резолютивної частини рішення цифру та слова «5721,97 грн. (пять тисяч сімсот двадцять одна гривня 97 коп.)», якими визначено розмір неустойки, замінити цифрою і словами «757,62 грн (сімсот пятдесят сім гривень 62 коп.)».

В іншій частині рішення суду по суті спору залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді