Справа №487/609/17 05.10.2017 05.10.2017 05.10.2017
Провадження №22-ц/784/1968/17
Категорія 23 Єдиний унікальний номер 487/609/17 Номер провадження №22-ц/784/1968/17
Головуючий у І інстанції Агєєва Л.І.
Доповідач в апеляційній інстанції Прокопчук Л.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

Головуючого - Прокопчук Л.М.,

Суддів - Локтіонової О.В., Яворської Ж.М.

Із секретарем судового засідання - Тищенко Л.С.,

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 липня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» про визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И Л А :

03 лютого 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позову зазначав, що 23 січня 2017 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» у м. Києві укладено договір №005004 фінансового лізингу, за умовами якого ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» зобов'язалося придбати та передати на умовах фінансового лізингу у його користування транспортний засіб - автобус ГАЗ Некст Рута 25, а він зобов'язався сплатити 42 500,00 грн. комісії за організацію та підготовку вказаного договору, прийняти транспортний засіб та сплачувати лізингові й інші платежі згідно з умовами лізингового договору.

Відповідно до умов договору він сплатив обумовлену суму комісії. Однак, вважає, що умови договору є несправедливими по відношенню до нього, не відповідають вимогам діючого законодавства та порушують його права як споживача.

Посилаючись на викладене, просив про задоволення позову (а.с. 1-10).

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 липня 2017 року з урахуванням додаткового рішення цього ж суду від 05 вересня 2017 року позов задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 005004 від 23.01.2017 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» та ОСОБА_2. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на користь ОСОБА_2 сплачені ним грошові кошти в розмірі 42500,00 грн. Вирішено питання про судові витрати (а.с.102 -104, 117).

В апеляційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН», посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неправильне встановлення обставин, які мають значення по справі, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову (а.с. 107-108).

Сторони, належно повідомлені про розгляд справи, в судове засідання апеляційного суду не з'явились.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до такого.

Судом встановлено, що 23 січня 2017 року між позивачем і відповідачем укладено договір фінансового лізингу № 005004, за умовами якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати у власність предмет лізингу - транспортний засіб автобус ГАЗ Некст Рута 25 за ціною 425 000 грн. та передати його у користування позивача, який у свою чергу зобов'язався сплачувати за користування транспортним засобом періодичні лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору.

Цього ж дня, 23 січня 2017 року позивач сплатив 42 500 грн. комісії (квитанція №12_5 від 23.01.2017 року).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що умови укладеного між сторонами договору є несправедливими; відповідач не має відповідної ліцензії на здійснення фінансової діяльності; форма укладеного між сторонами договору не відповідає вимогам закону.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України "Про фінансовий лізинг".

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів").

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2 - 4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта статті 18 цього Закону).

Судом встановлено, що згідно з оспорюваним пунктом 12.12 договору фінансового лізингу у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання - 20 % від сплаченої суми авансового платежу. У такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається.

При цьому в разі збільшення вартості предмета лізингу лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем для відповідності відсоткового розміру авансового платежу фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу в момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає (пункт 5.4 договору).

Окрім того, умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень, однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено (пункт 4.4 договору).

За таких обставин суди дійшов вірного висновку про те, що оспорюваний пункт 12.12 договору фінансового лізингу підпадає під несправедливі умови, встановлені пунктом 4 частини третьої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки передбачає повернення суми авансових платежів з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору. Судом враховано, що цією нормою до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, а спірним пунктом договору передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві, а тому зазначена у пункті 12.12 умов договору є несправедливою в розумінні статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до статті першої Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України;

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 4 вказаного закону послуга з надання фінансового лізингу є фінансовою.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 9 Закону України від 01.06.2000 року № 1775-III "Про ліцензування певних видів господарської діяльності", який діяв на час проведення державної реєстрації відповідача у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, тобто на 21.08.2013 року, ліцензуванню підлягав такий вид господарської діяльності як надання фінансових послуг. Як вбачається з даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців надання фінансового лізингу є основним видом економічної діяльності відповідача.

П.2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», який діє з 28.06.2015 року, також передбачає ліцензування господарської діяльності з надання фінансових послуг.

Відповідно до абзацу другого пункту другого постанови КМ України від 07.12.2016 року № 913 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів)", яка діє з 10.12.2016 року, ліцензійні умови у частині, що стосується суб'єктів господарювання, які провадять діяльність з надання послуг з фінансового лізингу, надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, надання гарантій та поручительств, надання послуг факторингу та довірчого управління фінансовими активами та внесені до дня набрання чинності цією постановою до Державного реєстру фінансових установ або реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, застосовуються через шість місяців з дня набрання чинності цією постановою.

Відповідач не надав доказів того, що він як юридична особа, яка проводить діяльність з надання послуг фінансового лізингу, до дня набрання чинності цією постановою був внесений до Державного реєстру фінансових установ або реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги. Тому не можна погодитись з посиланням відповідача на те, що всі договори, укладені без наявності ліцензії до 10.06.2017 року, є дійсними.

З огляду на зазначене у суду першої інстанції не було підстав відступати від правової позиції, викладеної у висновках ВСУ під час розгляду справи № 6-2766цс15 від 16.12.2015 року, хоча на цьому наполягає відповідач в апеляційній скарзі.

Як зазначалось вище, входячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

При цьому договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 799 ЦК України).

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 799 ЦК України щодо обов'язкового нотаріального посвідчення договору найму транспортного засобу за участю фізичної особи, є вірним.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. А також нікчемними відповідно до ст. 698 ЦК України є умови договору купівлі-продажу, що обмежують права покупця - фізичної особи порівняно з правами, встановленими цим Кодексом та законодавством про захист прав споживачів,

З матеріалів справи вбачається, що договір фінансового лізингу N 005004 від 23.01.2017 року, укладений між сторонами, нотаріально посвідчено не було, відтак є підстави для застосування наслідків щодо повернення другій стороні у натурі того, що вона одержала на виконання цього правочину. (позиція Верховного суду України викладена в постанові від 16.12.2015 року провадження N 6-2766цс15).

З урахуванням наведеного суд першої інстанції вірно задовольнив позовні вимоги про повернення сплачених нею на рахунок відповідача суми грошових коштів в розмірі 42500,00 грн.

Пунктом 3.12 ч.3 Глави 5 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", затвердженого наказом МЮ від 22.02.2012 року № 296/5, передбачено, що договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України "Про фінансовий лізинг".

На зазначений нормативний акт в апеляційній скарзі посилається відповідач, тим самим визнаючи висновки суду щодо того, що укладений між сторонами договір повинен був нотаріально посвідчений.

Але оскільки форма договору дотримана не була, інші обставини, на які посилається в апеляційній сказі відповідач, не мають значення для вирішення спору.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд визнав несправедливою низьку умов договору, але на зазначив, зміну яких інших положень договору зумовить визнання недійсними зазначених ним умов, а тому у суду не було підстав визнавати в цілому договір недійсним з підстав, передбачених ч.5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», заслуговують на увагу. Але оскільки судом вірно встановлені інші підстави визнання договору недійсним і доводи апеляційної скарги їх не спростовують, підстав для скасування рішення суду або його зміни не має, тому відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на неї може бути подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти з моменту набрання законної сили.

Головуючий Судді