_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/8804/17
УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

07.09.2017

Суддя Київського районного суду м. Одеси Бескровний Я.В., розглянувши матеріали позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

До Київського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу.

Розглянувши матеріали позовної заяви, суддя вважає за необхідне залишити позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без руху, для усунення недоліків з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 ЦПК України, суддя відкриває провадження у цивільній справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно статті 7 ЦПК України мова цивільного судочинства визначається статтею 14 Закону України "Про засади державної мовної політики"

Відповідно до ст. 12 ч.1 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» 2016 року судочинство і діловодство в судах України проводяться державною мовою.

Відповідно до ст.10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова. Держава забезпечує всебічний розвиток і функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території України. Застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається законом.

Як роз'яснив Конституційний Суд України у Рішенні від 14.12.99 N 10-рп/99 (справа №1-6/99) положення частини першої статті 10 Конституції України, за яким "державною мовою в Україні є українська мова", треба розуміти так, що українська мова як державна є обов'язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина п'ята статті 10 Конституції України).

Спеціальним законом у сфері використання мови є Закон України від 03 липня 2012 року № 5029-VI "Про засади державної мовної політики".

В силу частин 3,4 цієї ж норми Закону, сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, допускається подача до суду письмових процесуальних документів і доказів, викладених цією регіональною мовою (мовами), з перекладом, на державну мову без додаткових витрат для сторін процесу.

Особам, що беруть участь у розгляді справи в суді, забезпечується право вчиняти усні процесуальні дії (робити заяви, давати показання і пояснення, заявляти клопотання і скарги, ставити запитання тощо) рідною мовою або іншою мовою, якою вони володіють, користуючись послугами перекладача у встановленому процесуальним законодавством порядку. У межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, послуги перекладача з регіональної мови або мови меншини (мов), у разі їх необхідності, надаються без додаткових для цих осіб витрат.

Отже, законом встановлено вимоги, відповідно до яких сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. При цьому законом надано можливість особі, яка не володіє мовою, якою здійснюється цивільне судочинство, користуватися рідною мовою або мовою, якою вона володіє, завдяки залученню до справи перекладача, без додаткових для цієї особи витрат, а тому відсутні підстави вважати, що така особа обмежена у правах та буде позбавлена судового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, що позов подано до суду російською мовою, що є таким, що суперечить вимогам ст.14 Закону України "Про засади державної мовної політики". Позивачам необхідно надати позовну заяву (відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб) складену державною мовою в письмовій формі читабельним машинописним або компютерним текстом.

Також, згідно п. 4 ч. 1 ст. 119 Цивільного процесуального кодексу України позовна заява повинна містити ціну позову щодо вимог майнового характеру.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 80 ЦПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується.

Однак, у позовній заяві позивачами не зазначено ціну позову.

Як вбачається з прохальної частині позову позивачі просять стягнути з відповідачів суму боргу у розмірі 500 дол. США.

Відповідно до абзацу 2 п. 11 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 порядок сплати судового збору за подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті, у випадках та на умовах, встановлених законом (ч. 3 ст. 533 ЦК України), передбачено в абз. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про судовий збір». У цьому випадку ціна позову визначається як в іноземній валюті, так і в національній валюті України відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день подання позову. Виходячи саме з такої ціни позову (в національній валюті), визначається розмір судового збору, що підлягає сплаті. Однак якщо день подання позову не співпадає з днем сплати судового збору (збір сплачено раніше), то останній визначається з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України саме на день сплати, а не на день подання позову.

Таким чином, позивачами в порушення вимог чинного законодавства не зазначена сума заборгованості в національній валюті в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України.

Окрім того, позивачі не виклали в позовній заяві обставини, якими обґрунтовують свої вимоги та не зазначили доказів, що підтверджують кожну обставину. Так, позивачі не зазначили в якій частині позов стосується кожного з них, не конкретизували свої позовні вимоги до відповідачів.

Також, як вбачається з матеріалів справи, позовна заява подана двома позивачами, однак, ними до позовної заяви не додано документу, що підтверджує сплату судового збору за подання заяви майнового характеру, відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір».

У прохальній частині позову, позивачі просили звільнити їх від сплати судового збору, у звязку з тяжким матеріальним становищем, при цьому не довели неможливості, які б підтверджували про їх скрутний матеріальний стан та неможливість сплатити судового збору. Та обставина, на яку позивачі посилаються, не є достатньою підставою для звільнення від слати судового збору.

Враховуючи викладене, суддя дійшов висновку про відсутність встановлених законом підстав для звільнення від сплати судового збору.

Згідно ч. 5 ст. 119 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору.

Згідно ч. 2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем встановлюється у розмірі 1% ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (640 грн.) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (8000 грн.).

Так, відповідно до ч. 6 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» у разі якщо позов подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір обчислюється з урахуванням загальної суми позову і сплачується кожним позивачем пропорційно долі поданих кожним з них вимог окремим платіжним документом у розмірах, установлених статтею 4 цього Закону за подання позову немайнового характеру.

Згідно із розясненнями, які містяться в п. 10 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у разі об'єднання позовних вимог відповідно до статті 126 ЦПК, а також у випадках подання позовної заяви одним чи кількома позивачами (співпозивачами) до одного або кількох відповідачів судовий збір обчислюється із загальної суми позову і сплачується кожним позивачем пропорційно до заявлених кожним із них вимог окремим платіжним документом (частина шоста статті 6 Закону № 3674-VI). Закон не містить заборони й можливості сплати усієї суми судового збору одним із кількох позивачів у справі; визначальним у такому разі є факт надходження усієї належної до сплати суми судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. У випадку якщо один із позивачів звільнений від сплати судового збору, загальна сума збору зменшується пропорційно до заявлених ним вимог.

Оскільки кожен з позивачів заявляє вимогу майнового характеру, враховуючи п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», останнім слід сплатити судовий збір за вимогу майнового характеру, який повинен бути сплачений виходячи із ціни даного позову кожним позивачем окремим платіжним документом.

Крім того, як вбачається у прохальній частині позову позивачі просять забезпечити позов, шляхом накладення арешту на квартири, які розташовані у будинках по вул. Дача Ковалевського, 28-А, 28-Б, 82.

Однак суд зазначає, що відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 №9, єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у звязку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Отже, на підставі наведеного єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне окреме клопотання у формі мотивованої заяви, яка має відповідати вимогам, зазначеним у ст.ст.151, 152 ЦПК України та за подання якої сплачується судовий збір за ставкою 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно ч. 1 ст. 121 ЦПК України суддя, встановивши, що заяву подано без додержання вимог, викладених у ст.ст. 119 та 120 ЦПК України, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу про залишення заяви без руху, про що повідомляє заявника і надає йому строк для усунення недоліків.

На підставі викладеного, вважаю за необхідне залишити позовну заяву без руху та запропонувати позивачам усунути вказані вище недоліки.

Керуючись ст.ст. 119-122 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу - залишити без руху.

Надати позивачам строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків позовної заяви пять днів з дня отримання даної ухвали суду.

Розяснити, що у разі невиконання ухвали суду у зазначений строк позовна заява буде вважатися неподаною та повернута позивачам.

Копію ухвали направити позивачам для виконання.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Бескровний Я. В.