Справа № 401/1377/17 Провадження № 2/401/976/17

18 грудня 2017 року Світловодський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі: головуючого судді Мельничика Ю.С.,
за участю: секретаря Пилипенко Т.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Світловодську цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 19 лютого 2010 року, -
- заборгованість за кредитом 422,17 грн.;
- заборгованість по процентам за користування кредитом 12 506,21 грн.;
- заборгованість за пенею та комісією 3 268 грн.;
- штрафи, відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг 500 грн. (фіксована частина) та 809,82 грн. (процентна складова).
Представник позивач подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
В обґрунтування позовних вимог позивачем надано до суду такі докази:
- анкета-заява відповідачки від 19 лютого 2010 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку на отримання у Банку платіжної картки з кредитним лімітом 500 грн.; - умови та правила надання банківських послуг; - копію паспорта відповідачки; - розрахунок заборгованості відповідачки перед Банком за договором б/н від 19 лютого 2010 року з якого видно, що відповідачка використовувала кредитні кошти та погашала заборгованість за кредитом та відсотками; - банківська виписка по кредитному рахунку, який було відкрито клієнту ОСОБА_1; - довідку про отримання ОСОБА_1 платіжної картки з терміном дії до грудня 2013 року.
Відповідачка ОСОБА_1 в ході провадження у справі до судового розгляду подала до суду письмові заперечення в яких зазначила, що дійсно 19 лютого 2010 року уклала з Банком договір на підставі якого отримала у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту 1600 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг, договір від 19 лютого 2010 року діяв протягом 12 місяців з моменту його підписання. Згідно умов договору, якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін. При цьому, автоматично пролонговується не термін дії кредитного ліміту, який відповідає строку дії картки, а лише дії умов щодо надання банківських послуг, які регулюють відносини між банком та клієнтом щодо відкриття та обслуговування карткового рахунку клієнта, а також інших банківських послуг. Вона протягом трьох років належним чином виконувала свої договірні зобов`язання. Строк дії картки завершився у грудні 2013 року, з того часу кредитними коштами вона не користувалася. У жовтні 2014 року при зверненні до працівників банку для оформлення картки для доньки ОСОБА_1 працівником Банку її було повідомлено про залишок суми заборгованості по договору від 19 лютого 2010 року в розмірі 132 гривень, тому одразу нею вказана заберглованість була сплачена. З вказаного часу працівники Банку в будь-який спосіб до неї з вимогами про існування заборгованості не зверталися, тому вона вважала, що виконала свої зобов»язання за кредитним договором №б/н від 19 лютого 2010 року в повному обсязі. Оскільки термін дії платіжної картки за договором від 19 лютого 2010 року закінчився, кінцевий термін надання банківських послуг є 31 грудня 2013 року. Зазначала, що відповідно до постанови Верховного Суду України від 19 березня 2014 року, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, платіжна картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Також, позивачка просила врахувати, що є багатодітною матір`ю та має на утриманні чотирьох неповнолітніх дітей. Крім цього, зазначає, що представники ПАТ КБ «ПриватБанк» в порушення її конституційних прав, навмисно не повідомляли про всю суму заборгованості по кредиту та не зверталися до неї протягом майже трьох років для того, щоб нарахувати заборгованість по процентам, пені, комісії та штрафів. Крім того, у відповідності до ст.257 ЦК України позовна давність щодо стягнення неустойки (пені, штрафу ) становить 1 рік. Отже, Банком пропущено строк позовної давності щодо стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, заборгованості за пенею, комісією та штрафів. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦПК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. Враховуючи вищевикладене просила суд застосувати строк позовної давності та відмовити ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог. До письмових заперечень відповідачка надала копії документів багатодітної сімї з яких видно, що вона має чотирьох неповнолітніх дітей.
Відповідачка про дату, час та місце судового засідання повідомлена у встановленому порядку, в судове засідання повторно не зявилася, причини своєї неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності до суду не подавала, тому з підстав, передбачених ч.4 ст.223 ЦПК України, суд ухвалив про розгляд справи в порядку заочного провадження на підставі наявних у справі доказів, відповідно до вимог ст.ст.280-282 ЦПК України.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснюється.
Дослідивши письмові матеріали справи, в звязку з встановленими судом обставинами справи та відповідними їм правовідносинами, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Судом встановлено, що 19 лютого 2010 року ОСОБА_1 уклала з Банком договір б/н про надання банківських послуг, за умовами якого ПАТ КБ «ПриватБанк» надало відповідачці кредит у розмірі 1600 грн. на платіжну картку зі сплатою 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення до 31 грудня 2013 року, що відповідає строку дії картки. Договір складається із заяви кредитора, умов і правил надання банком послуг та правил користування платіжною карткою. На підставі вказаного договору відповідачка отримувала від Банку кошти в межах кредитного ліміту та погашала кредит і відсотки.
- заборгованість за кредитом 422,17 грн.;
- заборгованість по процентам за користування кредитом 12 506,21 грн.;
- заборгованість за пенею та комісією 3 268 грн.;
- штрафи, відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг 500 грн. (фіксована частина) та 809,82 грн. (процентна складова).
Отже, між сторонами виник спір щодо виконання зобовязання за договором від 19 лютого 2010 року про надання кредитного ліміту на платіжну картку.
Частиною 3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.
Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ч.ч. 1, 3, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За положеннями частини 1 статті 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.
Доводи Банку про те, що відповідачка не погасила кредит в сумі 422,17 грн. є помилковими оскільки з наданого Банком суду розрахунку заборгованості видно, що станом на час звернення до суду заборгованість за кредитом відповідачки перед Банком за договором б/н від 19 лютого 2010 року становить 256,05 грн.
Виходячи з викладеного викликає сумнів у правильності та достовірності нарахованого розміру заборгованості за відсотками, розміру комісії.
З вказаного розрахунку слідує, що відповідачка дійсно використовувала кредитні кошти та систематично погашала заборгованість за кредитом та відсотками.
Інших платіжних карток відповідачці Банком не видавалося.
З січня 2014 року ОСОБА_1 не отримувала від Банку коштів у кредит.
З наданого Банком суду розрахунку заборгованості видно, що станом на час закінчення дії платіжної картки на 31 грудня 2013 року заборгованість становила 574,13 грн.
При цьому, 11 березня 2014 року відповідачка погасила 500 грн. заборгованості.
Як слідує з пояснень відповідачки вона не ухилялася від погашення заборгованості про існування якої її небуло своєчасно поінформовано банком.
Банком на вимогу суду не було надано жодного доказу про своєчасне, починаючи з січня 2014 року, звернення Банку до відповідачки з вимогою погасити залишок незначної заборгованості.
Відповідно до п.п.9.12 Умов і правил надання кредиту кредитний договір між позивачем і відповідачем діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує другу сторону про припинення дії Договору, він автоматично пролонгується на той же строк.
Суд визнає помилковим твердження Банку про те, що Кредитний договір є діючим і на даний час його дія автоматично пролонгована, оскільки пролонгація договору вказаними умовами передбачена лише на один рік, й інше не встановлено.
Так, відповідно до п.п.9.12 Умов договору його дія 19 лютого 2011 року пролонгована лише на 12 місяців, тобто до 18 лютого 2012 року.
Згідно ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому, ч.1 ст.259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за згодою сторін.
Відповідно до ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), встановлено спеціальну позовну давність в один рік.
Згідно ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Строк дії кредитного договору, укладеного між позивачем та ОСОБА_1 збіг 18 лютого 2012 року. Оскільки відповідач свої зобовязання за договором не виконав, відповідно кредитор довідався про порушення своїх прав за кредитним договором з часу першої несплати щомісячного платежу, відтак з цього періоду строк позовної давності розпочав свій перебіг.
З початку перебігу строку позовної давності до звернення до суду з позовом (17 травня 2017 року) визначений п.п.9.12 Умов і правил надання споживчого кредиту від 19 лютого 2010 року, трьохрічний строк позовної давності збіг.
Згідно положень ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
ОСОБА_1 подана заява до суду про застосування строку позовної давності.
При цьому, Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.31 Постанови №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснив, що враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі.
Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).
У відповідності до положень ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давністю є підставою для відмови у позові.
Зважаючи на викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 19 лютого 2010 року, кошти за яким отримувалися на споживчі цілі, задоволенню не підлягають, в звязку зі спливом строків позовної давності.
Крім цього, з гідно з пунктом 9.12 Правил надання банком послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не заявить про припинення його дії, договір вважається пролонгованим на такий самий строк.
При цьому, строк дії кредитного договору відповідає строку дії картки.
Згідно з пунктом 3.1.1 Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на її лицевій стороні (місяць і рік); вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця.
Відповідно до довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» строк дії кредитної картки, згідно договору від 19 лютого 2010 року, закінчився 31 грудня2013 року (а.с.53).
Пунктом 3.1.3 Правил користування платіжною карткою передбачено, що після закінчення строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не поступила письмова заява держателя про закриття рахунку.
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.
Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обовязки виникають у кожного контрагента.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.
Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.
Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.
Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.
Аналогічну за змістом правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14.
Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на лицевій стороні карти (місяць і рік), і вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі останнім днем місяця, указаного на картці.
При цьому, пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладання договору на тих самих умовах, на яких він був укладений, проте після закінчення строку дії договору банк не видавав боржнику грошових коштів і нової платіжної картки, а боржник своїх зобовязань за договором від 19 лютого 2010 року не виконав як видно з розрахунку заборгованості і станом до 31 грудня 2013 року.
Отже, позовна давність спливла, оскільки останній платіж банком було нараховано за квітень 2017 року.
Як зазначено у правовій позиції, що висловлена Верховним Судом України під час розгляду справи №6-167 цс14, у разі неналежного виконання позичальником зобовязання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.
Аналогічна правова позиція про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, також викладена в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року (справа № 6-14цс14).
Частиною 5 ст. 267 ЦК України встановлено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Із заявою про поновлення позовної давності банк до суду першої інстанції не звертався.
Відповідач, у своїй заяві від 28 листопада 2017 року, просив застосувати наслідки спливу позовної давності.
Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Відповідно до п. 3.1. розділу ІІ умов та правил надання банківських послуг, строк дії картки вказаний на лицьовому боці картки. Картка дійсна до останнього календарного дня вказаного строку.
Як достовірно встановлено судом, згідно довідки Банку наданої відповідачем на вимогу суду, строк дії платіжної картки, виданої за договором ОСОБА_1, закінчився 31 грудня 2013 року, а з позовом до суду банк звернувся лише у травні 2017 року.
Таким чином, строк позовної давності за даним позовом слід відраховувати з 01 січня 2014 року, тобто зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору.
Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен, чиї права і свободи, викладені в цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі. На національному рівні має бути гарантований правовий захист задля реального забезпечення прав і свобод, передбачених цією Конвенцією, коли держава має певну свободу розсуду щодо форм засобів захисту, але, у всякому випадку забезпечує їх ефективність як на практиці, так і за законом: можливість розглянути вимогу за суттю і надати захист в сенсі запобігання чи припинення подальшого тривання стверджуваного порушення (зокрема, рішення ЄСПП у справі «Кудла проти Польщі»).
З огляду на заперечення відповідача, зважаючи на відсутність у Анекті заяві, підписаній відповідачем, погодження збільшення строку позовної давності, суд вважає за необхідне при вирішення спору застосувати строки позовної давності, що встановлені законом.
Оскільки банк вправі був звернутись до суду з позовом про стягнення заборгованості у строк до 01 січня 2017 року, а звернувся 17 травня 2017 року, пропустивши встановлені законом строки позовної давності, визначені ст.ст. 257, 258 ЦК України, відтак, з огляду на положення ч.4 ст.267 ЦК України, та заяву ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимог позивача в повному обсязі, у зв'язку зі спливом строків позовної давності.
Судові витрати у справі розподіляються у відповідності з положеннями ст.141 ЦПК України.
Керуючись статтями 2, 10-13, 76-81, 83, 89, 223, 264, 265, 268, 274, 279, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 258, 267, 525, 526, 530, 536, 553, 554, 610, 611, 1048-1054 ЦК України, суд, -
В позові Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 19 лютого 2010 року - відмовити.
Судові витрати у справі віднести на рахунок позивача.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка подається до суду протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Кіровоградської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя: підпис Згідно з оригіналом

Суддя Світловодського

міськрайонного суду ОСОБА_2