У Х В А Л А

31 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,

Лященко Н.П.,

Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Рівненської області від 20 травня 2016 року та рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 липня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживача, відшкодування збитків та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Рівненський міський суд Рівненської області рішенням від 22 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 20 травня 2016 року, позов задовольнив частково, визнав недійсними пункти 1.6 та 1.7 кредитного договору від 18 квітня 2008 року; стягнув з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_4 31 тис. 897 грн 92 коп., сплачених останньою на виконання недійсної частини кредитного договору; відмовив у задоволенні решти позову; вирішив питання про розподіл судових витрат.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 14 грудня 2016 року касаційні скарги ПАТ «Дельта Банк» і ОСОБА_4 відхилив, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 20 травня 2016 року залишив без змін.

У березні 2017 року до Верховного Суду України звернулось ПАТ «Дельта Банк» із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Рівненської області від 20 травня 2016 року та рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 липня 2015 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 257, 261 ЦК України та статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах зазначених норм матеріального права.

На обґрунтування своїх вимог заявник надав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 грудня 2015 року, 3 та 24 лютого, 2 та 23 березня, 31 жовтня, 9 та 16 листопада, 21 грудня 2016 року, 23 січня 2017 року, дві ухвали цього ж суду від 29 грудня 2016 року, постанови Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року, 20 січня 2016 року, а також ухвалу Верховного Суду України від 16 січня 2017 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відхиляючи касаційні скарги заявників, суд касаційної інстанції погодився з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій про часткове задоволення позову й визнання недійсними пунктів кредитного договору щодо сплати разової комісії за надання кредиту та щомісячної комісії за управління кредитом, оскільки ці пункти містять несправедливі умови кредитування, що свідчить про наявність істотного дисбалансу прав та обов'язків сторін договору на шкоду позивача. При цьому, суд погодився з рішеннями судів попередніх інстанцій в частині відмови в задоволенні позову про визнання пунктів кредитного договору з підстав введення позивача в оману в зв'язку з недоведеністю таких вимог. Також суд погодився з висновком судів про безпідставність вимог ОСОБА_4 в частині зменшення вартості наданої кредитної послуги на суму нарахованих банком процентів за користування кредитом у період відсутності графіка платежів та з урахуванням сплачених коштів на погашення тіла кредиту, оскільки відсутність такого графіка не перешкоджало позивачці виконувати умови кредитного договору та не створювало перешкоди у поверненні кредитних коштів.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 грудня 2015 року, 3 та 24 лютого, 2 та 23 березня, 31 жовтня, 9 та 16 листопада, 21 грудня 2016 року, 23 січня 2017 року, двох ухвалах цього ж суду від 29 грудня 2016 року суд погодився з рішеннями судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позовів про визнання недійсними кредитних договорів. При цьому суди виходили із недоведеності та безпідставності вимог позивачів:

У судових рішеннях, наданих заявником на підтвердження підстави для перегляду судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права.

Ухвала Верховного Суду України від 16 січня 2017 року не є постановою Верховного Суду України прийнятою за наслідками розгляду справи в порядку, передбаченому статтями 360 - 3605 ЦПК України, тому на неї не може здійснюватися посилання на підтвердження підстави для перегляду судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України.

У постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року (справа № 6-1341цс15) викладено правовий висновок в якому зазначено, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. У справі, яка переглядалась, суди встановили, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачці документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до кредитного договору «Загальна вартість кредиту» та «Графік погашення кредиту», які підписані позивачкою, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

У постанові Верховного Суду України 20 січня 2016 року (справа № 6-2001цс15) викладено правовий висновок щодо правильного застосування положень Закону України «Про систем гарантування вкладів фізичних осіб» в справі про стягнення коштів за договором банківського вкладу.

Порівняння змісту зазначених постанов Верховного Суду України зі змістом ухвали суду касаційної інстанції, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеним у вказаних постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За таких обставин вважати заяву ПАТ «Дельта Банк» обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживача, відшкодування збитків та моральної шкоди за заявою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Рівненської області від 20 травня 2016 року та рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 липня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук