27.03.2017 Єдиний унікальний номер 205/7094/14-ц
Справа № 2/205/430/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2017 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Басової Н.В., за участю секретаря судового засідання Сахончик Я.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ «ПриватБанк» 14 серпня 2014 року звернулось до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Позивач у своєму позові посилався на те, що 23 лютого 2007 року сторонами було укладено кредитний договір № DNHDGK00000395, згідно умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 31563,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % річних, з кінцевим терміном повернення 22 лютого 2027 року. Позивач свої зобовязання виконав, кредит надав, але відповідач належним чином свої зобовязання не виконала, допустила прострочення кредитних зобовязань, внаслідок чого, станом на 07 липня 2014 року виникла заборгованість в сумі 79810,94 доларів США, що за курсом НБУ складає 940172,87 грн., з якої: 30806,77 доларів США заборгованість за кредитом; 18771,54 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 3472,15 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 26760,48 доларів США пеня. З метою забезпечення зобов'язань за кредитним договором між сторонами 23 лютого 2007 року було укладено договір іпотеки № DNHDGK00000395, відповідно до умов якого відповідач надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, яка належить відповідачу на праві власності згідно договору купівлі-продажу.

Позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № DNHDGK00000395 від 23 лютого 2007 року в сумі 79810,94 доларів США, що за курсом НБУ складає 940172,87 грн., звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_2, житловою площею 17,40 кв.м., загальною площею 32,30 кв.м., шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. Виселити ОСОБА_1 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі розташованій за адресою: АДРЕСА_3. Стягнути з відповідача судові витрати.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2014 року в задоволенні позовних ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, відмовлено (а.с. 105-108).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2015 року заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2014 року залишено без змін (а.с. 135-141).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 182-185).

У своїй заяві від 27 березня 2017 року представник позивача за довіреністю ОСОБА_2 просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не зявилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомила. Письмових заяв від неї не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Підставою звернення позивача до суду є захист права сторони за майновим правовідношенням, що виникло в силу укладеного кредитного договору, на вимогу дострокового повернення грошових коштів у звязку із порушенням його виконання.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» необхідно відмовити за наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 23 лютого 2007 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DNHDGK00000395, згідно умов якого банк зобовязався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 23 лютого 2007 року по 22 лютого 2027 року включно у вигляді не поновлювальної кредитної лінії в сумі 31563,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування в розмірі 12,00 % річних (а.с. 17-19).

Також 23 лютого 2007 року між ТОВ «ПриватКомплект» та ОСОБА_1 було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_3 за реєстровим № 313 (а.с. 46-47).

03 листопада 2008 року між ТОВ «ПриватКомплект» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_3 за реєстровим № 3075. За умовами вказаного договору відповідач придбала у власність квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 32,3 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м., за 177100,00 грн. (а.с. 23).

З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 03 листопада 2008 року між сторонами було укладено договір іпотеки квартири, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_3 за реєстровим № 3076, за умовами якого в забезпечення виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, ОСОБА_1 надала в іпотеку нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 20-22).

Позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав належним чином, кредит відповідачу надав, про що свідчить заява на видачу готівки № 1 від 23 лютого 2007 року (а.с. 43).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

На підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач взяті на себе зобовязання не виконала, допустила прострочення повернення кредитних коштів, у звязку з чим у неї станом на 07 липня 2014 року утворилась заборгованість в сумі 79810,94 доларів США, що за курсом НБУ складає 940172,87 грн., з якої:

-30806,77 доларів США заборгованість за кредитом;

-18771,54 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом;

-3472,15 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом;

-26760,48 доларів США пеня (а.с. 9-12).

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Так, відповідно до вимог ч. 2 ст. 590 ЦК України, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Про наявність заборгованості за кредитним договором та вимогою сплатити заборгованість, позивачем було направлено ОСОБА_1 вимогу № 30.1.0.0/2-025 від 31 травня 2014 року (а.с. 14), але в свою чергу позивачем не надано жодних доказів того чи отримала відповідач дану вимогу.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст. ст. 38, 39 Закону «Про іпотеку», суд доходить висновку, що у розумінні норми ст. 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 27.05.2015 р. № 6-61цс15, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України.

В той же час, позивачем в порушення вимог ст. ст. 10-11, 60 ЦПК України у позовній заяві не вказано ціну предмета іпотеки, визначену відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону «Про іпотеку», не було надано суду належних доказів на підтвердження вартості предмета іпотеки, зокрема, не надано звіту оцінки вартості майна на момент звернення до суду, що суперечить вимогам ст. ст. 39, 43 Закону «Про іпотеку». Також, в період розгляду справи позивачем не заявлялось клопотань щодо визначення дійсної вартості спірного нерухомого майна, що свідчить про незаінтересованість сторони у вирішенні даного питання відповідно до чинного законодавства.

Щодо вимог позивача про виселення суд виходить з наступного.

За ст. 39 Закону України «Про іпотеку», одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Згідно вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за

винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має врахувати таке.

Згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення.

При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Однак, суд зауважує знову, що не незважаючи на покладений обовязок доказування, відповідно до ст. ст. 10-11, 60 ЦПК України, позивачем взагалі не надано жодних доказів щодо кола осіб, які зареєстровані та проживають в спірній квартирі, не доведено факту отримання письмової вимоги про звільнення предмета іпотеки у встановлені законом строки.

А також, виходячи з того, що вимоги позивача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягають задоволенню, то і вимоги щодо виселення не можуть бути задоволені, так як є такими, що випливають із вимог про звернення стягнення.

Зважаючи на викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності звязку у сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» необхідно відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд враховує, що позивач від сплати судових витрат не звільнений, його позовні вимоги не належать до задоволення, у звязку з чим відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 15-16, 525-526, 590, 610, 612, 629, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 9, 109 ЖК України, ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. ст. 33, 35-40, 43 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 10-11, 59-60, 88, ч. 2 ст. 197, ст. ст. 209, 212-215, 218, 360-7 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.В. Басова