Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Єрмаков Ю.В.
Справа № 428/2342/17
Провадження № 22ц/782/771/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого судді Єрмакова Ю.В.,

суддів Авалян Н.М., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Данько Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Спільне підприємство «Укрзовніштрейдінвест» на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 04 жовтня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю Спільне підприємство «Укрзовніштрейдінвест» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и л а:

В березні 2017 року ОСОБА_2 (позивач) звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з ТОВ СП «Укрзовніштрейдінвест» (відповідач) на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 травня 2015 року по 28 лютого 2017 року, тобто з дня звільнення по день складання позовної заяви у розмірі 254 346, 75 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що у період з 03.02.1992р. по 18.05.2015р. перебував у трудових відносинах з ТОВ СП «Укрзовніштрейдінвест» м. Сєвєродонецьк, обіймав посаду фінансового директора 18.05.2015р. позивач звільнився з підприємства за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України. Станом на день звільнення загальна заборгованість по заробітній платі разом з компенсацією за порушення строків її виплати становить 139 977,58грн. за період з лютого 2014р. по травень 2015р., у звязку з чим просив задовольнити позов.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 04 жовтня 2017 року позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю Спільне підприємство «Укрзовніштрейдінвест» м. Сєвєродонецьк про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.05.2015р. по 04.10.2017р. задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Спільне підприємство «Укрзовніштрейдінвест» м. Сєвєродонецьк () на користь ОСОБА_2, 26.10.1950р.н., і.к. НОМЕР_1, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 19.05.2015р. по 04.10.2017р. у розмірі 352 971грн.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю Спільне підприємство «Укрзовніштрейдінвест» звернулись з апеляційною скаргою, в якій просять скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 04 жовтня 2017 року та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог позивача відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, представників відповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право:

1) постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін;

2) скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду має бути законним та обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно з законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності зі ст.214 ЦПК України Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Такі вимоги судом першої інстанції не були виконані.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції пославшись на ст.116,117 КЗпП України дійшов висновку, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів відсутності вини підприємства у непроведені розрахунку при звільненні позивача, а тому вважав позов обгрунтованим.

Судова колегія не може погодитися з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що відповідно до копії трудової книжки від 09.07.1971р., ОСОБА_2, 03.02.1992р. прийнято фінансовим директором Сєвєродонецького філіалу СП «Укрзовніштрейдінвест» на умовах встановлених контрактом в порядку переведення із Сєвєродонецької ТЕЦ за згодою між керівниками підприємств; 18.05.2015р. звільнено за власним бажанням за ст.38 КЗпП України. Згідно довідки №91 від 23.09.2015р., виданої ТОВ СП «Укрзовніштрейдінвест» м. Сєвєродонецьк, загальна сума невиплаченої заробітної плати і компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату фінансовому директору ОСОБА_2 за розрахунковий період з лютого 2014р. по травень 2015р. становить 139 977,58грн.

З довідки ТОВ СП «Укрзовніштрейдінвест» м. Сєвєродонецьк №25 від 15.02.2017р. вбачається, що на день звільнення 18.05.2015р. із-за відсутності у підприємства грошових коштів ОСОБА_2 не було сплачено нараховану заробітну плату за період з лютого 2014р. по травень 2015р. включно. На день видачі довідки заборгованість підприємства перед ОСОБА_2 не погашена.

Згідно копії судового наказу від 30 жовтня 2015 року вказана заборгованість по заробітній платі стягнута з відповідача, на підставі чого відкрито виконавче провадження від 09.12.2015 р.

Зазначені обставини сторонами не заперечуються та підтверджуються матеріалами справи.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, за положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається із цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Оскільки трудовим законодавством не врегульовані відносини з приводу відшкодування майнової шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на такі відносини.

Ураховуючи позовні вимоги у цій справі, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Відповідно до ст.10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

За змістом статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Висновком Торгово-промислової палати України від 27 вересня 2017 року № 3029/2/21-10.2 засвідчено настання обставин непереборної сили (наявність воєнного конфлікту на території Луганської області та здійснення у зв'язку із цим антитерористичної операції) з 25 травня 2014 року для ТОВ СП «Укрзовніштрейдінвест», що унеможливило виконання обов'язку, передбаченого ст.ст.47, 116 КЗпП України, при звільненні працівників, які, у тому числі, мали місце 18.05.2015 року ( а.с.139-150).

При цьому, як зазначено у висновку, обставини непереборної сили мають місце і на час його складання.

Вказаний висновок був долучений до матеріалів справи відповідачем на обгрунтування своїх заперечень щодо відсутності вини підприємства у не проведенні розрахунку з позивачем у день звільнення, як то передбачено ст.116 КЗпП України, проте суд першої інстанції цим доводам відповідачів та наданому висновку оцінки не надав.

Отже, на думку колегії суддів апеляційного суду, настання обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин), що встановлені висновком Торгово-промислової палати України від 27 вересня 2017 року № 3029/2/21-10.2, свідчить про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

З огляду на наведене, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що затримка виплати позивачу належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, відбулася з вини ТОВ СП «Укрзовніштрейдінвест», неправильно застосувавши норми статей 116, 117 цього Кодексу.

Крім того, такий висновок місцевого суду суперечить правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 23.03.2016 року у справі № 6-364цс16 щодо застосування в подібних правовідносинах ст.ст.116, 117 КЗпП України.

Колегія суддів вважає необгрунтованим посилання позивача по справі на ті обставини, що заборгованість по заробітній платі виникла раніше, тобто ще з лютого 2014 року, у звязку з чим, на думку позивача, ці обставини не звільняють відповідача від відповідальності за затримку розрахунку при звільнені.

Дійсно з матеріалів справи вбачається, що затримка по заробітній платі відповідача почалася з лютого 2014 року, чого не заперечує і відповідач, проте вирішальним в даному випадку є дата звільнення позивача, оскільки відповідальність відповідача по сплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку настає за не проведення розрахунку у день звільнення, що передбачено ст.116 КЗпП України, а як вже зазначалося вище, у день звільнення позивача з підприємства виникли форс мажорні обставини, які були встановлені висновком Торгово-промислової палати України від 27 вересня 2017 року № 3029/2/21-10.2.

Частиною 1 ст.14 Закону України «Про торгово-промислові палати в України» встановлено, що Торгово-промислова палата України здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону, інших законів, нормативно-правових актів та свого Статуту.

При цьому, згідно із ч.2 ст.11 вказаного Закону, методичні та експертні документи, видані торгово-промисловими палатами в межах їх повноважень, є обов'язковими для застосування на всій території України.

Як вже зазначалось раніше, відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат.

Пунктом 3.3. Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП України від 18 грудня 2014 р. № 44(5), встановлено, що сертифікат (у певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) - це документ, за затвердженими Президією ТПП України відповідними формами, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

Враховуючи наведене колегія суддів апеляційного суду вважає, що висновок Торгово-промислової палати України (у тому числі і науково-правовий) є різновидом сертифікату Торгово-промислової палати України та належним чином засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили).

При цьому апеляційний суд звертає увагу на раніше згадану правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 23.03.2016 року та сформовану при касаційному перегляді справи № 6-364цс16, де підтвердженням форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) зазначено саме висновок Торгово-промислової палати України.

Крім того, Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 27 вересня 2017 року № 3029/2/21-10.2. є саме документом, що засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданим згідно з чинним законодавством, а тому у суду першої інстанції не було підстав вважати, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів відсутності вини у непроведені розрахунку при звільненні позивача.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з ч.ч.1,2ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне зясування судом обставин, що мають значення по справі;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин відповідно п.1,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції повинно бути скасовано, з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. 303,307, 309, 313-315, 317 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Спільне підприємство «Укрзовніштрейдінвест» задовольнити.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 04 жовтня 2017 року скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після її проголошення.

Суддя Ю.В. Єрмаков

Судді: Н.М. Авалян

ОСОБА_3