Справа № 711/7963/2012
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 жовтня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого-судді Мацунича М.В.,

суддів: Куштана Б.П., Кондора Р.Ю.

з участю секретаря: Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 10 грудня 2015 року за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

встановила:

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся у суд з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, обґрунтовуючи свої позовні вимоги (в тому числі уточнюючі) тим, що відповідно до укладеного договору №MKTWGK00000027 від 06 вересня 2007 року ОСОБА_1 (далі - відповідач) 07 вересня 2007 року отримав кредит у розмірі 55125,74 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 03 вересня 2027 року. Станом на 27 квітня 2012 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 63624,03 долари США, а саме: заборгованість за кредитом 32128,68 доларів США; заборгованість по процентах за користування кредитом 12761,88 доларів США; заборгованість по комісії за користування кредитом 3240 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до договору 12433,94 долари США; штраф (фіксована частина) 31,30 доларів США; штраф (процентна складова) 3028,23 доларів США. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідач 07 вересня 2007 року уклали договір іпотеки, зареєстрований в реєстрі за №3754. Згідно договору іпотеки відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 80,95 м.кв., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 07 вересня 2007 року. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 284100 гривень 00 копійок. У відповідності до ст. 6 Закону України "Про іпотеку", іпотека за цим договором поширюється на земельну ділянку, на якій розташований Предмет іпотеки і яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі документу зазначеного у договорі іпотеки. Земельна ділянка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Договором іпотеки укладеним між відповідачем та позивачем, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, позивач вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду. Згідно ч.2 ст. 39 Закону України"Про іпотеку" одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення, а також згідно ч. 1 ст. 40 Закону України"Про іпотеку" та ст. 109 ЖК України - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Посилаючись на викладене, просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №MKTWGK00000027 від 06 вересня 2007 року в розмірі 63624,03 долари США, що еквівалентно сумі 508209,66 гривень за курсом НБУ станом на 27.04.2012 року, звернути стягнення на квартиру загальною площею 80,95 м.кв., яка розташовані за адресою: м. Тячів, вул. Кошута, 55/4. Виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та проживають у квартирі (предмет іпотеки) із зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України.

Рішенням Тячівського районного суду від 10.12.2015 року позов задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Виселено ОСОБА_1 з предмету іпотеки, без надання іншого житлового приміщення. У решті позовних вимог, відмовлено. Вирішено питання про стягнення судових витрат. Відстрочено виконання даного рішення в частині звернення стягнення та виселення до закінчення дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Не погоджуючись з даним рішенням суду ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити по даній справі нове рішення про відмову в задоволенні позову. На обґрунтування скарги зазначає, що розмір заборгованості не підтверджено належними доказами. Зокрема, судовим рішенням визнано незаконними дії банку щодо підняття відсоткової ставки. Також вважає, що виселення є неможливим, оскільки в нього наявна малолітня донька, для якої квартира являється єдиним житлом.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що вона підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 1, 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вказана норма кореспондується зі ст. 589 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 41 ЗУ «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону.

Зазначеними нормами передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки у разі порушення боржником своїх зобовязань.

Згідно ст. 39 Закону "Про іпотеку" одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

У відповідності до ч. 1 ст. 40 цього ж Закону, звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Згідно ч. 3 ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.

Встановлено, що 06 вересня 2007 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № MKTWGK00000027, згідно умов якого Банк надав у користування кредит в сумі 55125,73 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10.80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 03 вересня 2027 року (а.с.12-16).

У якості забезпечення виконання кредитного договору між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 07 вересня 2007 року було укладено договір іпотеки. Даним договором забезпечено вимоги банку, що витікають з умов кредитного договору від 06 вересня 2007 року, за умовами якого відповідач зобовязується перед Банком повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами, неустойку (пеню, штраф), враховуючи відшкодування збитків, завданих прострочкою платежів, відшкодування витрат по зверненню стягнення на предмет іпотеки в повному обсязі, визначеному на момент фактичного задоволення вимог. Предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: квартира загальною площею 80,95 м.кв., яка розташований за адресою: АДРЕСА_1. Узгоджена вартість предмету іпотеки становить суму 284100,00 гривень, (а.с. 17-22).

На підтвердження наявності у ОСОБА_1 заборгованості Банком надано розрахунок заборгованості згідно якого така становить суму 63624,03 долари США (що еквівалентно 508 209 гривень 66 копійок), а саме: заборгованість за кредитом 32128,68 доларів США; заборгованість по процентах за користування кредитом 12761,88 доларів США; заборгованість по комісії за користування кредитом 3240 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором а також штрафи відповідно до договору 12433,94 долари США; штраф (фіксована частина) 31,30 доларів США; штраф (процентна складова) 3028,23 доларів США (а.с.8-10).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що в ОСОБА_1 наявна заборгованість підтверджена розрахунком Банку, а тому, наявні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідача. Також судом застосовано до даних правовідносин приписи ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Однак з даним висновком суду першої інстанції не може повністю погодитись колегія суддів виходячи з наступного.

Зокрема, суд дійшов необґрунтованого висновку про те, що розмір заборгованості ОСОБА_1 підтверджується наданим банком розрахунком.

Так, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Тячівського районного суду від 19.02.2015 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 12.11.2015 року, визнано неправомірними дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо підняття відсоткової ставки по кредитному договору № MKTWGK00000027 від 06.09.2007 року та зобовязано здійснити перерахунок за даним кредитним договором за відсотковою ставкою, яка діяла на момент його укладення (а.с.115-122).

Однак, з розрахунку банку, який взято до уваги судом першої інстанції, вбачається, що з 31.10.2008 року банк нараховував відсотки у підвищеній відсотковій ставці, а тому, такий розрахунок не може вважатися належним доказом щодо розміру заборгованості ОСОБА_1, зважаючи на принцип обовязковості судового рішення.

Під час апеляційного провадження, представником ПАТ КБ «ПриватБанк» - ОСОБА_2 надано новий розрахунок заборгованості станом на 27.04.2012 року, в якому здійснено перерахунок такої з врахуванням вищезазначених судових рішень. Згідно такого розрахунку загальна заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить суму 54356,79 доларів США, що еквівалентно сумі 434185,73 гривень, згідно курсу НБУ станом на 27.04.2012 року, і саме в рахунок вказаної суми, підлягає звернення стягнення на предмет іпотеки, (а.с. 196-199).

Наведене свідчить про те, що ОСОБА_1 не виконує в належний спосіб узятих на себе зобовязань за кредитним договором. Тоді як, згідно положень статей 526, 527 і 530 ЦК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 ЗУ Про іпотеку у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. А ЗУ Про іпотеку передбачено, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно.

Задовольняючи частково позовні вимоги Банку, суд першої інстанції повністю не дотримався вимог ЦПК України та ЗУ Про іпотеку.

Так, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, судом першої інстанції викладено резолютивну частину стосовно звернення стягнення на предмет іпотеки в порушення вимог п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України, статей 38 і 39 ЗУ Про іпотеку.

Згідно вимог ч. 5 ст. 38 ЗУ Про іпотеку, дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого вповноваження іпотекодавця.

Надаючи позивачу право на укладення від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення банком усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки, суд першої інстанції фактично вийшов за межі своїх повноважень, наданих йому вищезазначеною нормою закону.

Виходячи з вимог ч. 1 ст. 39 ЗУ Про іпотеку у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються:

загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки;

опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя;

спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону;

початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Згідно ч. 1 ст. 41 ЗУ «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону.

При цьому, виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу статей 38, 39 ЗУ Про іпотеку, колегія суддів приходить до висновку, що у розумінні ст. 39 ЗУ Про іпотеку встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Зважаючи на те, що обидві сторони договору іпотеки погодили заставну вартість предмета іпотеки для цілей такого договору у сумі 284100,00 гривень, то саме такий розмір слід зазначити як початкову ціну продажу предмета іпотеки.

Проте, резолютивна частина рішення суду не містить, зазначення права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого вповноваження іпотекодавця. Також не зазначено початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, не дивлячись на те, що така початкова ціна предмета іпотеки, зазначена в іпотечному договорі.

Виходячи із тих обставин, що предмет іпотеки придбано за кредитні кошти, то враховуючи ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (надалі Закон № 1304-VII), суд першої інстанції вирішив відстрочити виконання оскаржуваного рішення суду на час дії такого закону в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідача.

Проте, поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобовязання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Відтак, установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише, тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону № 1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки, вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобовязань, то й не може бути мотивом для відмови у позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення боржника на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню.

Зазначене є підставою для зміни рішення суду в частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором, способу продажу предмету іпотеки, та застосування мораторію на стягнення майна і виселення відповідача, шляхом викладення абзаців два, три і сім резолютивної частини рішення суду першої інстанції в новій редакції.

Стосовно інших висновків суду першої інстанції, то такі є правомірними та ґрунтуються на нормах матеріального права.

Зокрема, судом вірно зазначено, що оскільки предмет іпотеки придбано за кредитні кошти, то допускається виселення відповідача без надання іншого житла. Проте на час дії Закону № 1304-VII рішення про виселення не підлягає виконанню.

Колегія суддів, відхиляє також посилання відповідача на те, що квартира являється єдиним місцем проживання його малолітньої доньки, оскільки це не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, зважаючи на дійсність та чинність договору іпотеки. При цьому, як вбачається з матеріалів цивільної справи №711/9726/2012 ОСОБА_1 уже оспорював договір іпотеки з підстав проживання в квартирі малолітньої доньки та відсутності згоди органу опіки та піклування на укладення правочину, однак, у задоволенні такого позову відмовлено.

Виходячи з встановленого, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідно до п.п. 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підлягає зміні, шляхом викладення резолютивної частини рішення в частині абзаців два, три і сім у новій редакції.

А звідси, керуючись приписами статей 10, 11, 60, 212, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд,

р і ш и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1, задоволити частково.

Рішення Тячівського районного суду від 10 грудня 2015 року змінити в частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором, способу продажу предмету іпотеки, та застосування мораторію на стягнення майна, шляхом викладення абзаців два, три і сім резолютивної частини рішення суду першої інстанції в наступній редакції:

у рахунок погашення основного зобовязання за Кредитним договором № MKTWGK00000027 від 06 вересня 2007 року укладеного між Публічним акціонерним товариством комерційний банк ПриватБанк та ОСОБА_1 у розмірі заборгованості на загальну суму 54356,79 доларів США, що за курсом НБУ станом на 27.04.2012 року складає суму 434185,73 гривень, з якої : 31719,15 доларів США заборгованість за кредитом; 9618,77 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 3155,35 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом та 9863,52 долари США заборгованість по пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки від 07 вересня 2007 року укладеного між Публічним акціонерним товариством комерційний банк ПриватБанк та ОСОБА_1, а саме:

нерухоме майно квартира на три житлові кімнати, житловою площею 45,90 кв.м., загальнокорисною площею 80,95 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, яка у цілому належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 07 вересня 2007 року посвідченого приватним нотаріусом Тячівського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим № 3750 - шляхом застосування процедури продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд за початковою іпотечною ціною визначеною на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, але в будь-якому разі не менше за вартість визначену в іпотечному договорі у розмірі 284100,00 гривень, що в еквіваленті при перерахунку на долари США по офіційному курсу НБУ на день укладення Договору іпотеки складає суму 56257,43 доларів США без необхідності отримання для цього будь-якого окремого вповноваження іпотекодавця.

Дане рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення ОСОБА_1 не підлягає виконанню на час дії ЗУ Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті від 03.06.2014 року за № 1304 VII.

У решті вимог, рішення суду першої інстанції, залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Суддя-доповідач

Судді