Справа № 462/217/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

22 грудня 2017 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого-судді Кирилюк А.І.

при секретарі - Фрейдун А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія ОСОБА_1» до ОСОБА_2 про усунення перешкод у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном шляхом виселення,-

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача звернувся до суду із позовом, у якому просить про усунення перешкод у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном шляхом виселення.

14 вересня 2006 року, ОСОБА_2 уклав з АКБ «ТАС - Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» кредитний договір № 0201/0906/88-242. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № 0201/0906/88- 242, між Банком та Відповідачем було укладено Іпотечний договір № б/н від 14.09.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3 Відповідно до умов якого, в іпотеку було передано квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. 28.11.2012 року Банк відступив ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», відповідно до Договору факторингу № 15 та Договору про відступлення прав за іпотечними договорами свої права вимоги до Відповідачів за зобовязаннями по Кредитному договору та Іпотечному договору. У звязку з грубим порушенням ОСОБА_2 умов Кредитного договору, зокрема неповернення кредиту, несплата процентів та комісій за користування кредитом, ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в позасудовому порядку врегулювало питання звернення стягнення на предмет іпотеки, що передбачено умовами Договору іпотеки та Законом України «Про іпотеку». Зокрема, 06 квітня 2015 року ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» набуло у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», право власності квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, та підтверджується витягом про реєстрацію права власності з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 22 жовтня 2015 року, позивачем була здійснена спроба потрапити у власну квартиру, однак, було виявлено, що у ній незаконно проживають треті особи. 12 листопада 2015 року позивачем було направлено на адресу відповідача, вимогу про добровільне виселення та звільнення житлового приміщення на протязі місяця з дня отримання даної вимоги. Вище вказана вимога була отримана відповідачем 18 листопада 2015 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Однак, станом на сьогодні, відповідач добровільно не звільнив приміщення квартири, а також перешкоджає позивачу у вільному доступу до даної квартири. У звязку із наведеним позивач звернувся до суду із позовом, який просить задовольнити.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, подавши суду заяву про розгляд справи у його відсутності, у якій позов підтримав, просить такий задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явилась, хоча про час та місце судового засідання була належним чином повідомлена. Відповідачу надіслана судова повістка відповідно до ст.128-130 ЦПК України за місцем реєстрації, рекомендованим поштовим відправленням про час та місце розгляду справи. Заперечень проти позову, заяв про поважні причини неявки чи розгляд справи без участі відповідача до суду не надходило. Тому згідно з ст. 223 ЦПК України суд вважає, що неявка у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце цього засідання, можливо слухати у його відсутності.

Суд критично ставиться до клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, у звязку із його зайнятістю в іншому судовому процесі, оскільки суд неодноразово (і це вже друга поспіль його неявка) відкладав розгляд справи у звязку із неявкою представників відповідача, що дає підстави зробити висновок про зловживання відповідачем своїх прав, та намірене затягування розгляду справи. Суд також відмовляє в задоволення клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі, оскількі об'єктивно підстави передбачені п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України відсутні.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14 вересня 2006 року, ОСОБА_2 уклав з АКБ «ТАС - Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» кредитний договір № 0201/0906/88-242. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № 0201/0906/88- 242, між Банком та Відповідачем було укладено Іпотечний договір № б/н від 14.09.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3 відповідно до умов якого, в іпотеку було передано квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1./а.с.7-10/

28.11.2012 року банк відступив ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», відповідно до Договору факторингу № 15 та Договору про відступлення прав за іпотечними договорами свої права вимоги до Відповідачів за зобовязаннями по Кредитному договору та Іпотечному договору.

Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 12 Іпотечного договору, Іпотекодержатель обирає порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Одним із таких є спосіб, шляхом передачі права власності на Предмет іпотеки у порядку встановленому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку»./а.с.9/

У звязку з грубим порушенням ОСОБА_2 умов Кредитного договору, зокрема неповернення кредиту, несплата процентів та комісій за користування кредитом, ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в позасудовому порядку врегулювало питання звернення стягнення на предмет іпотеки, що передбачено умовами Договору іпотеки та Законом України «Про іпотеку». Зокрема, 06 квітня 2015 року ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» набуло у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», право власності квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, та підтверджується витягом про реєстрацію права власності з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно./а.с.13-14/

22 жовтня 2015 року, позивачем була здійснена спроба потрапити у власну квартиру, однак, було виявлено, що у ній незаконно проживають треті особи, підстави перебування яких в приміщенні квартири, позивачу, як власнику невідомі. Під час візиту, вони своїми діями усіляко перешкоджали потрапити у середину приміщення, добровільно виїхати не бажають посилаючись на те, що нібито ОСОБА_2 надав їм дозвіл на проживання у даній квартирі.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Згідно ст. 12 Закону України «Про іпотеку», правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Враховуючи вище зазначене, суд приходить до висновку, що треті особи, займаючи квартиру, перебуваючи в ній без достатніх правових підстав, перешкоджають позивачу користуватися власністю, не бажають звільнити квартиру на його вимогу.

Відповідно до ч.2 ст.40 ЗУ «Про іпотеку» та ч. 3, ст. 106 ЖК України, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок чи житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

12 листопада 2015 року позивачем було направлено на адресу відповідача, вимогу про добровільне виселення та звільнення житлового приміщення на протязі місяця з дня отримання даної вимоги. Вище вказана вимога була отримана ОСОБА_2 18 листопада 2015 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення./а.с.27/

Однак, станом на сьогодні, відповідач добровільно не звільнив приміщення квартири, що унеможливлює позивача фактично розпоряджатися своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке

вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

Відповідно до ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст.ст. 317, 321 ІІК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до вищевикладеного, суд приходить до переконань про те, що з моменту набуття права власності на квартиру, позивач позбавлений можливості реалізувати своє право на майно у зв'язку із відмовою відповідача передати квартиру новому власнику та виселитися. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження, а тому підлягають до задоволення.

Судові витрати у справі підлягають стягненню з відповідача.

Крім того, представником відповідача 22.12.2017 року подано до суду клопотання про зупинення провадження у справі, посилаючись на те, що в провадженні Апеляційного суду Львівської області знаходиться на розгляду цивільна справа за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_4 до ТзОВ «Факторингова компнія «ОСОБА_1 плюс», третя особа державний реєстратор Львівського міського управління юстиції ОСОБА_5, про визнання договору відступлення прав за іпотечними договорами недійсними та скасування державної реєстрації, яка станом на сьогодні не розглянута. Крім того повідомляє про наявність у провадженні Львівського окружного адміністративного суду адміністративної справи за позовом ОСОБА_4 до Львівського управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Львівській області, третя особа - ТзОВ «Факторингова компнія «ОСОБА_5 плюс», про визнання протиправним та скасування рішення.

Однак представником відповідача не предявлено на якій саме стадії розгляду знаходяться вище вказані справи, не наведено жодної підстави, яка б слугувала підставою для зупинення такого розгляду передбаченої вимогами ст. 251 ЦПК України.

Крім того, ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 16.05.2016 року провадження у справі Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія ОСОБА_1» до ОСОБА_2 про усунення перешкод у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном шляхом виселення було зупинено до набуття законної сили рішення по справі № 462/1650/16-ц, за позовом за позовом ОСОБА_2 до ТзОВ «Факторінгова компанія «Вектор Плюс» про визнання договору іпотеки припиненим, визнання набуття права власності незаконним.

Від так суд приходить до переконань про зловживання відповідачем своїми правами та про намірене затягування розгляду справи, у звязку із чим вважає, що у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення розгляду справи слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 77-81, 141, 223, 263-265, 280-284, ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія ОСОБА_1» до ОСОБА_2 про усунення перешкод у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном шляхом виселення- задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 з квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_2на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія ОСОБА_1»- 1378,00 гривень судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява була подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків встановлених ЦПК, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови .

Суддя (підпис).

З оригіналом згідно.

Суддя