Справа № 202/4563/17
Провадження № 2/202/2205/2017
25 вересня 2017 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська
у складі: головуючого судді Мороз В.П.
при секретарі Гевюк М.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за не виконанням зобовязання та визнання недійсним договорів дарування та застосування наслідків їх недійсності ,
Позивач ОСОБА_1 у липні 2017 року звернулась з вищевказаним позовом в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором позики грошову суму в розмірі 5000 тисяч доларів США, що по курсу на день предявлення позову становить 130 000,00 грн.
У березні 2017 року позивач ОСОБА_1 уточнила свої позовні вимоги.
Сторони та їх представники у судове засідання не зявилися, позивач надав письмову заяву у якій позов підтримав у повному обсязі і просив справу розглянути без її участі.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявилась, про час і місце його проведення повідомлялась належним чином, причину неявки суду не повідомила.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявилась, про час і місце його проведення повідомлялась належним чином, при цьому надавши суду письмові пояснення по справі.
Треті особи у судове засідання не зявились, про час і місце його проведення повідомлялись належним чином, причину неявки суду не повідомили.
Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Судом встановлено, що 04 квітня 2017 року між позивачем та ОСОБА_3, укладено договір позики без номеру. Відповідно до п.1.2 договору позики сума позики становить 5 000 ( пять тисяч) доларів США. За змістом пп. б п. 2 договору позики від 04 квітня 2017 року строк повернення позик становить 04 травня 2017 року.
Частина 2 ст.1047 Цивільного кодексу України, закріплює норму, відповідно до якої на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно з ч. 1 ст.1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За змістом договору позики від 04 квітня 2017 року відповідачка взяла на себе зобов'язання повернути позику в розмірі 5 000 ( пять тисяч) доларів США, що на день повернення позики буде становити еквівалент 5000 ( пять тисяч)доларів США за середнім курсом продаж комерційних банків міста Дніпро, в строк до 04 травня 2017 року.
Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а за правилами частини першої статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Згідно з ч.1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.
Щодо наявності підстав для визнання договорів дарування недійсними та вимог проведення реституції суд прийшов до наступного.
Оцінюючи вищезазначені обставини можливо прийти до висновку, що через ризик притягнення відповідачки до майнової відповідальності з метою ухилення від сплати боргу позивачки, останнє стало метою укладення між сторонами фіктивних договорів дарування та направлено на усунення правової можливості позбавлення ОСОБА_3 права власності на майно, шляхом укладення правочинів без наміру створення правових наслідків (без наміру переходу права власності на корпоративні права до її сина).
Вищезазначені обставини визнаються відповідачкою ОСОБА_3 в наданих до суду письмових поясненнях по справі.
У відповідності до ч. 1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України ,обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.
Відповідно до ч.2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
ВСУ при розгляді цивільної справи №6-605цс16 від 25.05.2016 року зробив правовий висновок відповідно до якого: «оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.»
Згідно із вимогами ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
За ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в звязку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.
При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).
Тому суд приходить до висновку, що є усі правові підстави для визнання недійсним з моменту укладання договору дарування частки у статутному капіталі, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого 19 травня 2017 року приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 360 та договору дарування частки у статутному капіталі, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого 23 травня 2017 року приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 372.
Враховуючи вищезазначене суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення уточнених позовних вимог у повному обсязі.
Відповідно ч.3 ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь держави має бути стягнуто судовий збір у справі.
Керуючись ст. ст. 8, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за не виконанням зобовязання та визнання недійсним договорів дарування та застосування наслідків їх недійсності задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська.
Суддя В.П. Мороз