Справа № 161/153/17 Головуючий у 1 інстанції: Плахтій І.Б.
Провадження № 22-ц/773/1350/17 Категорія: 21 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Бовчалюк З.А.,

секретар судового засідання - Концевич Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_3, про визнання договору дарування квартири недійсним та скасування державної реєстрації за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду від 26 липня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її матір ОСОБА_4, після смерті якої відкрилася спадщина. Вона є спадкоємцем померлої першої черги.

ОСОБА_4 була власником квартири по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 січня 1996 року, однак при визначенні складу спадщини виявилося, що померла на день смерті не володіла жодним майном, а вказана квартира була передана відповідачу ОСОБА_2 за договором дарування від 26 грудня 2011 року. Дані обставини раніше не були їй відомі.

11 травня 2012 року відповідачем було зареєстровано право власності на квартиру в Комунальному підприємстві «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації».

Вважає укладення вказаного договору помилковим, оскільки дарувальник неправильно оцінювала наслідки передання квартири в дарунок та не усвідомлювала істотні обставини, що мають значення для справи. Оскільки ОСОБА_4 після передання квартири в дар продовжувала нею користуватися та систематично сплачувала комунальні платежі, це свідчить про наміри дарувальника зберегти за собою право власності. Зазначена квартира була єдиним житлом померлої і її відчуження призвело б до позбавлення місця проживання.

Неправильне сприйняття ОСОБА_4 фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, обумовлене похилим віком цієї особи та стражданням на психологічні розлади, що ускладнюють сприйняття реальності. У померлої з 2010 року спостерігалися психічні розлади. Після ускладнення хвороби з 16 травня 2016 року ОСОБА_4 направили на лікування в ПНД-ДЗ «СМСЧ № 6», де підтвердили наявність психічного захворювання та поставили діагноз «склеротична деменція». Отже на момент укладення договору дарування померлій було важко сприймати дійсність внаслідок психічного захворювання, яке розвивалося.

За договором дарування до відповідача перейшла квартира, що має входити до складу спадщини, право на отримання частки якої вона має за законом. Тобто були порушені її права на отримання спадкового майна.

З 2013 року вона постійно опікувалася здоров'ям матері, проживала разом з нею, забезпечувала її усім необхідним, тоді як відповідач жодним чином не допомагала утримувати матір.

Враховуючи викладене, просила суд визнати договір дарування квартири № 2820 від 26 грудня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_3, недійсним та скасувати державну реєстрацію прав власності ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 26 липня 2017 року в задоволенні позову відмолено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову, покликаючись на неповне з'ясування судом обставин справи та порушення норм процесуального права при оцінці доказів.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

Відповідно до ст. 717 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Судом встановлено, що 26 грудня 2011 року було укладено договір дарування квартири, за яким ОСОБА_4 безоплатно передала у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1. Договір укладений у письмовій формі із зазначенням усіх його істотних умов, підписаний дарувальником та обдаровуваним і нотаріально посвідчений. Зміст договору відповідає вимогам закону. Дієздатність дарувальника перевірена нотаріусом. Форма правочину дотримана (а. с. 7).

З інформаційної довідки № 52507168 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що право власності на вказану квартиру на підставі договору дарування 2820 від 26 грудня 2011 року зареєстроване в установленому законом порядку за ОСОБА_2 11 травня 2012 року (а. с. 26).

ІНФОРМАЦІЯ_1 дарувальник ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 (а. с. 6).

Правовою підставою своїх позовних вимог про визнання договору дарування недійсним ОСОБА_1 зазначила ч. 1 ст. 225 ЦК України. Відповідно до цієї правової норми правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала свої дії та (або) не могла керувати ними, може бути визнано недійсним за позовом цієї особи, а у разі смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, необхідних для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 1 ст. 215, ч. ч. 1-3, 5-6 ст. 2013 ЦК України).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 16 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду судами справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень

Всупереч наведеним правовим нормам позивач ОСОБА_1 не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що в момент укладення договору дарування від 26 грудня 2011 року дарувальник - її матір ОСОБА_4 - перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

За клопотанням позивача у справі було проведено посмертну судово-психіатричну експертизу, висновком якої від 30 червня 2017 року встановлено, що надані для дослідження матеріали не містять даних про наявність у ОСОБА_4 на момент укладання договору дарування 26 листопада 2011 року психічного розладу, котрий міг би позбавляти її здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними. Тривалий проміжок часу від моменту укладення оспорюваного правочину (26.12.2011 р.) до смерті ОСОБА_4 (23.11.2016 р.) не свідчить про важкий стан здоров'я підекспертної (зокрема і психічного) на період часу, що цікавить суд (а. с. 57-58).

Отже судом встановлено відсутність передбачених ст. 225 ЦК України підстав для визнання оспорюваного позивачем договору дарування недійсним.

Крім того, ОСОБА_1 у позовній заяві без посилання на відповідну правову норму зазначила, що договір дарування укладений ОСОБА_4 помилково через неправильну оцінку дарувальником наслідків відчуження квартири та не усвідомлення істотних обставин цього правочину.

Правовідносини, пов'язані із вказаними підставами визнання договору недійсним, врегульовані ч. 1 ст. 229 ЦК України, відповідно до якої, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 19 вищезгаданої постанови від 06 листопада 2009 року № 9, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Жодних доказів на підтвердження того, що при укладенні договору дарування квартири ОСОБА_4 помилялася щодо обставин цього правочину і що ця помилка має істотне значення, ОСОБА_1 суду не надала.

Похилий вік ОСОБА_4 та факт її проживання після укладення договору дарування у подарованій нею квартирі не свідчать про її помилку при здійсненні волевиявлення на вчинення вказаного правочину, як і припущення позивача про можливе подальше відчуження квартири та пов'язану з цим загрозу втрати місця проживання.

Спільне проживання дарувальника з 2013 року разом з позивачем, здійснення останньою догляду за матір'ю та відсутність допомоги відповідача в її утриманні не мають правового значення для правильного вирішення даного спору, оскільки не є підставами для визнання договору дарування недійсним.

Виходячи з викладеного, давши правильну оцінку обставинам справи, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно, на її думку, відмовив їй у задоволенні клопотання про призначення додаткової посмертної судово-психіатричної експертизи.

Однак ці доводи позивача не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).

За змістом наведеної правової норми додаткова експертиза призначається після розгляду судом висновку первинної експертизи, коли з'ясується, що усунути неповноту або неясність висновку неможливо. Висновок визнається неповним, коли експерт дослідив не всі подані йому об'єкти чи не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання. Неясним вважається висновок, який нечітко викладений або має невизначений, неконкретний характер.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 26 липня 2017 року у задоволенні клопотання позивача про проведення додаткової експертизи відмовлено у зв'язку із тим, що заявлена у клопотанні медична документація датована 2016 роком, а оспорюваний договір дарування було укладено 26 грудня 2011 року, тому така документація не стосується періоду, у який необхідно визначити психічний стан здоров'я померлої.

Разом з тим, наявний у матеріалах справи і покладений в основу рішення суду висновок судово-психіатричного експерта № 156 від 30 червня 2017 року (а. с. 57-58) є повним та ясним, у ньому дана вичерпна відповідь на поставлене питання щодо розуміння ОСОБА_5 значення своїх дій та можливості керувати ними під час укладення оспорюваного договору дарування. Висновок викладений чітко і має визначений, конкретний характер. Для дослідження експертам була надана вся наявна в розпорядженні суду медична документація на померлу ОСОБА_5 Будь-яких нових документів, які стосуються стану психічного здоров'я дарувальника в період укладення договору, позивач суду не надала, а іншим наданим нею документам суд дав належну правову оцінку відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України.

Отже передбачених законом підстав для проведення додаткової посмертної судово-психіатричної експертизи немає.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, яке ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 26 липня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді