Справа № 500/5688/16-ц
Провадження № 2/500/1177/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2017 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючий - суддя Швець В.М.,

при секретарі Борчану О.М.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ізмаїл цивільну справу за позовом комунального підприємства «Ізмаїльське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Комунальне підприємство «Ізмаїльське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» (далі ВУВКГ) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення в сумі 25739грн. 40коп. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги, дав пояснення, що відповідач проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 та своєчасно не оплачує послуги з водопостачання, внаслідок чого виникла заборгованість, яку просить стягнути з відповідача, а також судові витрати.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що позивач неправильно нараховував вартість послуг, а також не зареєстрував лічильник, через що відповідач з розміром суми боргу не згоден, також просив застосувати строк позовної давнини.

У відповідності зі ст.11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів.

Перевіривши матеріали справи, вислухавши осіб, що беруть участь у справі, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що має бути задоволеним частково.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» позивач - ВУВКГ є виконавцем житлово-комунальних послуг за вказаною адресою, а відповідач - ОСОБА_2 споживач. Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Пунктом 1 ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 ч.3 ст.20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Такій самий обовязок встановлений нормами ст.68 ЖК України та ст.22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання». Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Згідно ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У порушення ст.ст.20,21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відповідач не сплачував кошти за надані послуги ВУВКГ регулярно та повністю, внаслідок чого виникла заборгованість.

Згідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач ВУВКГ надало розрахунок заборгованості відповідача за період з 1 грудня 2007 року по 1 січня 2017 року, як складає 25739грн. 40коп.

Відповідач не надав суду докази про сплату заборгованості у вказаних сумах. Також відповідач не надав доказів належних та допустимих у відповідності до ст.ст.58,59 ЦПК України в підтвердження своїх заперечень про не правильність розрахунків, окрім власних пояснень. Так, він не надав доказів неправильності розрахунків, не навв власних розрахунків, що позбавляє суд можливості перевірити їх правильність.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Ст.257 ЦК України встановлює, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до си.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Відповідно до матеріалів справи та норм ст.ст.260,261 ЦК України строк позовної давності за вимогами ВУВКГ почав відраховуватися з 1 квітня 2009 року, коли була остання проплата за комунальні послуги і перервався в травні 2013 року. До суду позивач звернувся в жовтні 2016 року, таким чином, пропустивши строк позовної давності, який встановлений ст.257 ЦК України, щодо вимог по заборгованості до 1 травня 2013 року. Відповідно до ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно до розрахунку станом на 1 травня 2013 року заборгованість відповідача перед позивачем складала 18427грн. 60коп. Тому у цій частині в задоволенні позову слід відмовити, а задоволенню підлягають вимоги в сумі 7311грн. 80коп. (25739,4 - 18427,6).

Таким чином, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково у вказаній сумі.

Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання», ст.ст.1,13,20,21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст.ст.256,257,260,261,264,267,526 ЦК України, ст.68 ЖК України, ст.ст.10,11,57-60,88,209,212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги комунального підприємства «Ізмаїльське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь комунального підприємства «Ізмаїльське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» 7311грн. 80коп. заборгованості та 1378грн. судових витрат, а разом 8689 (вісім тисяч шістсот вісімдесят девять)грн. 80коп.

У задоволенні позовних вимог комунального підприємства «Ізмаїльське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в інший частині відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: ОСОБА_3