УХВАЛА

про забезпечення позову

14 грудня 2017 року м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області в складі головуючої судді Мороз В.О., за участю секретаря Козельської Г.В., розглянувши заяву ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, про забезпечення позову по цивільній справі № 686/24788/17 за позовом ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та процентів за користування позикою, -

встановив:

12 грудня 2017 року ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та процентів за користування позикою.

Окрім того, разом із позовною заявою ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на домоволодіння, яке знаходиться у м. Хмельницькому, по вул. Грушевського, 4, та належить на праві власності ОСОБА_3 Вказує на те, що предметом розгляду спору є стягнення з ОСОБА_3 інфляційних втрат та процентів за користування позикою, проте відповідач не внесла жодного платежу на погашення вказаної заборгованості, що свідчить про відсутність наміру здійснювати погашення заборгованість добровільно. На обґрунтування своєї заяви, також, зазначає, що оскільки відповідач маєу власності нерухоме майно, на яке не має обтяжень і ціна позову є співмірною з вартістю будинку, тому є всі підстави для накладення на нього арешту. Окрім того, зазначає, що йому стало відомо, що відповідач уклала попередній договір із агентством нерухомості «Подільська Нерухомість» про відчуження вказаного будинку.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Відповідно ч. 1 ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Так, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у звязку із застосуванням відповідних заходів.

В постанові № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» Пленум Верховного Суду України звернув увагу на те, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих заявником на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, закон пов`язує забезпечення позову з неможливістю чи утрудненням виконання судового рішення.

За загальним правилом, заявник зобов`язаний довести наявність підстав для забезпечення позову, надавши відповідні докази.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з заявником, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту.

А в своїй заяві про забезпечення позову заявник вказав лише про потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення та ніяким чином у заяві не обґрунтувала підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в майбутньому.

Так, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна за обєктом нерухомого майна будинок 4, по вул. Грушевського, у м. Хмельницькому належить на праві приватної власності ОСОБА_3.

Проте, матеріали справи не містять доказів того, що заявник просить накласти арешт на рухоме майно в межах заявлених позовних вимог. Тому, неможливо вирішити питання про співмірність запропонованих заявником заходів забезпечення позову заявленим вимогам, оскільки не додано доказів вартості майна, на яке просить накласти арешт заявник саме на день звернення до суду.

За таких обставин та з урахуванням всебічного дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, враховуючи вище викладені приписи законодавства, передбачених законом підстав для задоволення заяви немає.

На підставі викладеного, керуючись ч. ч. 1, 3 ст. 151, ст. 153, ст. 210 ЦПК України, суд, -

постановив:

В задоволенні заяви ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, відмовити.

На ухвалу через суд першої інстанції, який її ухвалив, може бути подана апеляційна скарга протягом п'яти днів з дня її проголошення, а особою, без участі якої постановлено ухвалу - протягом п'яти днів з дня отримання її копії.

Суддя