Ухвала

іменем україни

13 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ізмайлової Т.Л.,

суддів: Євтушенко О.І., Євграфової Є.П.,

КадєтовоїО.В., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання недійсним договору іпотеки та визнання недійсною заборони на відчуження земельної ділянки,

закасаційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Стрюкової Ірини Олександрівни на рішення апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, мотивуючи свої вимоги тим, що 19 серпня 2008 року між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 83 782 долари 01 цент США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,39 % на рік, строк повернення кредиту - 19 серпня 2023 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором забезпечується іпотекою земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1) загальною площею 0,1200 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташована на території с. Гнідин Бориспільського району Київської області.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконує, в результаті чого, у позичальника утворилась заборгованість у розмірі 172 292 долари США, яку вона в добровільному порядку не сплачує, на підставі ст. ст. 572, 575, 589, 590 ЦК України, ст. ст. 7, 33, 35, 39 Закону України «Про іпотеку» в позовній заяві банк просить суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки.

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ «КБ «Надра» про визнання недійсним договору іпотеки та визнання недійсною заборони на відчуження земельної ділянки.

В обґрунтування своїх вимог за зустрічним позовом послалась на те, що передана в іпотеку земельна ділянка не стала її власністю, державного акта вона не отримувала, тому й не мала права розпоряджатися цією земельною ділянкою. Таким чином, посилаючись на ст. ст. 203, 215 ЦК України позивач просить суд визнати недійсним спірний кредитний договір.

Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 19 березня 2015 року, у задоволенні позову ПАТ «КБ «Надра» та зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2015 року рішення апеляційного суду Київської області від 19 березня 2015 року в частині позовних вимог ПАТ «КБ «Надра» скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанцій не оскаржувалося, а тому відповідно до положень ч. 1 ст. 335 ЦПК України колегією суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не переглядалося.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2015 року заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову ПАТ «КБ «Надра» скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ«Надра» Стрюкова І.О., посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови у позові ПАТ «КБ«Надра» та ухвалити нове рішення про задоволення позову ПАТ «КБ«Надра». В частині зустрічного позову ОСОБА_3 залишити без змін.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 19 серпня 2008 року між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 549/П/99/2008-840, за умовами якого ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 83 782 долари 01 цент США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,39 % на рік, строк повернення кредиту - 19 серпня 2023 року.

19 серпня 2008 року між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, за умовами якого виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором було забезпечено іпотекою земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1) загальною площею 0,1200 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташована на території с. Гнідин Бориспільського району Київської області.

Відповідно до п. п. 4.3.2, 4.3.3 кредитного договору позичальник зобов'язався суворо дотримуватись положень цього договору, а також договору іпотеки, укладеного в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором. Сплачувати мінімально необхідні платежі у розмірі та порядку і строки, визначені в кредитному договорі. Згідно з п. 5.2. кредитного договору, у випадку прострочення виконання зобов'язань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків, комісій та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п. 3.3.3 кредитного договору (до 10 числа поточного місяця), позичальник сплачує банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення. Згідно з п. 5.3. кредитного договору, у разі порушення відповідачем вимог п. 4.3, за виключенням п. п. 4.3.3, 4.3.4 кредитного договору, відповідач зобов'язаний сплатити позивачу штраф у розмірі 10 % відсотків від суми кредиту.

Із розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 24 червня 2014 року у боржника утворилась заборгованість, загальний розмір якої становить 172 292 долари 05 центів США, що в еквівалентні за курсом Національного банку України становить 2 200 619 грн 86 коп.

Судами встановлено, що земельну ділянку, яка є предметом іпотеки ОСОБА_3 придбала за договором купівлі-продажу від 19 серпня 2008 року.

З інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що право власності на земельну ділянку за ОСОБА_3 не зареєстровано. Також, згідно з листом Управління Держземагентства у Бориспільському районі Київської області від 12 січня 2015 року № 9-1006-0.2-16/2 вказано, що державний акт на спірну земельну ділянку за ОСОБА_3 не зареєстровано та не видавано.

За змістом договору іпотеки від 19 серпня 2008 року предметом іпотеки за цим договором є земельна ділянка, яка стане власністю ОСОБА_3 в майбутньому після отримання нею державного акта на право приватної власності на земельну ділянку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ «КБ «Надра», суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не набула право власності на земельну ділянку, матеріали справи не містять доказів, які підтверджують право приватної власності відповідача на набуте нею відповідне нерухоме майно, у зв'язку з чим правові підстави для звернення стягнення на вказаний об'єкт нерухомого майна відсутні.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «КБ «Надра» та ухвалюючи нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ПАТ «КБ «Надра» звертаючись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, зазначив загальний розмір заборгованості, однак не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором забезпечується іпотекою земельної ділянки загальною площею 0,1200 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташована на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області.

Із вказаного договору, а також договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19 серпня 2008 року вбачається, що 19 серпня 2008 року між ОСОБА_3 як покупцем та ОСОБА_5 як продавцем був укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_6 набула у власність земельну ділянку загальною площею 0,1200 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташована на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області кадастровий номер НОМЕР_1. Вказаний договір укладений в письмовій формі та нотаріально посвідчений Войнарською І.А., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, та зареєстрований у реєстрі за № 3158.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За положеннями ст. ст. 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути кредит частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку»предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Згідно з ч. 2 ст. 5 вказаного Закону предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору.

Предметом іпотеки може бути нерухоме майно, яке належить іпотекодавцю на праві власності, або яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору. Аналіз вказаних норм закону дає підстави для висновку, що звернення стягнення на предмет іпотеки можливе лише за умови перебування даного майна у власності іпотекодавця і як наслідок можливості його відчужене іпотекодавцем. Відчуження майна можливе лише за умови реєстрації за іпотекодавцем права власності і можливості отримання ним відповідних витягів із реєстру прав власності на нерухоме майно на підтвердження свого права власності.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України).

Згідно з ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей видмайна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 зазначеного Законупочаткова ціна продажу предмета іпотеки встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону «Про іпотеку», колегія суддів дійшла правового висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостої статті 38 цього Закону.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-61цс15 та постанові від 07 жовтня 2015 у справі № 6-1935цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної станції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки ПАТ «КБ «Надра» не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Разом з цим посилання позивача в прохальній частині позовної заяви на визначення вартості майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно суперечить вимогам ст. ст. 39, 43 Закону України «Про іпотеку».

У іншій частині рішення судів не оскаржені, тому, враховуючи межі розгляду справи судом касаційної інстанції, у частині, що не оскаржена, законність та обґрунтованість ухвалених судами рішень колегія суддів не перевіряє.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 336 ЦПК України за наслідками розгляду касаційної скарги на рішення суд касаційної інстанції має право постановити ухвалу про відхилення касаційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Стрюкової Ірини Олександрівни відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийТ.Л. Ізмайлова
Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова