АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Унікальний номер справи 753/4059/16-ц Апеляційне провадження № 22-ц/796/5054/2017Головуючий у суді першої інстанції - Шклянка М.П. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Майданець К.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5,

представника відповідача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація про усунення перешкод у здійсненні права власності і виселення та за позовом третіх осіб із самостійними вимогами ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_8, Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація, в якому просила усунути їй перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування заявлених вимог вказувала, що ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, мав у власності Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 і після його смерті відкрилася спадщина. До спадкової маси входила також вище вказана квартира. Спадкоємцями померлого були ОСОБА_9 та ОСОБА_11. Інша Ѕ частина квартири належить їй. На підставі рішення Дарницького районного суді м. Києва від 07.09.2015 у справі № 2/753/5406/15 було визнано право власності по ј частині вказаної квартири за ОСОБА_9 та ОСОБА_12. За життя ОСОБА_10 зареєстрував на свою частину житлової площі в квартирі ОСОБА_5, яка по сьогоднішній день проживає в квартирі і добровільно виселятися не бажає. Відповідачка не має спорідненості з власниками квартири і не є членом їх сімей. Таким чином, після смерті ОСОБА_10 відповідач фактично втратила правові підстави для проживання та користування спірною квартирою (Т.1, а.с.1-5).

У червні 2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_8, в якому просила стягнути з відповідачів грошові кошти в сумі 287 640,62 грн., які були потрачені нею на утримання, збереження і капітальний ремонт квартири АДРЕСА_3, а також визнати за нею право користування квартирою.

В обґрунтування зустрічних вимог вказувала, що вона набула право користування квартирою за згодою ОСОБА_10, з яким проживала спільно без реєстрації шлюбу, тобто є добросовісним набувачем права користування. Після його смерті залишилась проживати у квартирі і несла витрати по її утриманню та ремонту, які підлягають відшкодуванню їй власниками (Т.1, а.с. 96-99).

Також у грудні 2016 року треті особи ОСОБА_9 та ОСОБА_8 пред'явили позов до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення відповідача, мотивуючи заявлені вимоги тим, що вони є співвласниками квартири і відповідач втративши право користування квартирою чинить їм перешкоди у користуванні квартирою (Т.1, а.с. 207-209).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 09.02.2017 зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_8 про стягнення грошових коштів, залишено без розгляду (Т.1., а.с. 232, 233).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09.02.2017 позови ОСОБА_3 та третіх осіб із самостійними вимогами ОСОБА_9 і ОСОБА_8 задоволені - усунуто перешкоди у здійсненні права власності ОСОБА_3, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 шляхом виселення ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 Вирішено питання розподілу судових витрат (Т.1, а.с. 234-236).

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати. Вказує, що висновок суду про те, що вона не має права користування квартирою і підлягає виселенню не ґрунтується на вимогах закону.

В судовому засіданні ОСОБА_5 та її представник підтримали апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

ОСОБА_3 та її представник в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували за її безпідставністю та необґрунтованістю і просили рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи заявлені вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачка та треті особи є власниками квартири і відповідачка проживаючи в квартирі без належних законних підстав чинить їм перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю, що є не припустимим.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається та вірно встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_10 та ОСОБА_3 з 04.11.1983 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23.12.2008, яке набрало законної сили 17.06.2009.

ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 17.07.2012 (Т.1, а.с. 29).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04.04.2013 за ОСОБА_3 визнано право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2, оскільки вказана квартира була придбана за час шлюбу ОСОБА_10 та ОСОБА_3, а отже належала подружжю на праві спільної сумісної власності (Т.1, а.с. 7-20).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17.10.2013 залишено без змін рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04.04.2013 в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 (Т.1, а.с. 21-28).

Також, рішенням Дарницького районного суді м. Києва від 07.09.2015, яке набрало законної сили, за ОСОБА_9 та ОСОБА_8 визнано право власності на ј частину квартири АДРЕСА_2, за кожним (Т.1, а.с. 31).

У відповідності з вимогами ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, власниками квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 (Ѕ частина), ОСОБА_9 (ј частина) та ОСОБА_8 (ј частина).

Звертаючись до суду з вимогами про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідача, ОСОБА_3, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 вказували, що відповідачка втратила право користування квартирою і проживає в ній без належних правових підстав.

Відповідачка ОСОБА_5 заперечуючи проти позову вказувала, що заселилась у спірну квартиру і була в ній зареєстрована за згодою попереднього власника ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, і з яким вона проживала без реєстрації шлюбу з 2003 року. За таких підстав вважала, що вона є добросовісним користувачем квартири і не може бути виселена з неї.

Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що ОСОБА_5 не є власником квартири та не є членом сім'ї позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_9 та ОСОБА_8

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Встановивши вищевказані фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, вірно застосувавши норми закону, які регулюють спірні правовідносини сторін, суд першої інстанції дійшов цілком правомірного висновку про порушення права власності позивачів і необхідність його поновлення шляхом усунення перешкод у користуванні квартирою і виселення з неї відповідачки, яка проживає в квартирі без належних правових підстав.

Доводи апеляційної скарги відповідачки про наявність у неї права користування квартирою та, як наслідок, не можливість її виселення з квартири, з вищенаведених підстав, є необґрунтованими, а відтак не можуть вплинути на ухвалене судом рішення.

З огляду на наведене вище, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація про усунення перешкод у здійсненні права власності і виселення та за позовом третіх осіб із самостійними вимогами ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва