АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Гулієву М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційним скаргам ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Орган опіки та піклування Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_3, третя особа Орган опіки та піклування Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради, про визнання недійсним кредитного договору та відшкодування моральної шкоди; за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа ОСОБА_2, про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки,

В С Т А Н О В И Л А:

26 листопада 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з даним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору №DNU0G100001255 від 31.05.2007 року позивач надав ОСОБА_4 (змінила своє прізвище на ОСОБА_2) кредит у розмірі 44000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 31.05.2027 року. В забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором 31.05.2007 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, згідно умов якого відповідачка надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 45,20 кв.м., яка розташована за адресою: м. Дніпро (Дніпропетровськ), АДРЕСА_1. Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору ціна предмету іпотеки дорівнює 277750,00 грн. У свою чергу ОСОБА_4 ОСОБА_5 порушила умови кредитного договору в частині своєчасного погашення платежів та відсотків, передбачених умовами цього договору, у звязку з чим, станом на 17.09.2012 року за договором виникла заборгованість у розмірі 91632,01 доларів США, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 44133,77 доларів США, заборгованість за процентами за користування кредитом 19913,95 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом 3608,00 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 19583,06 доларів США, штраф (фіксована частина) 31,29 доларів США, 4361,94 доларів США штраф (процентна складова). Тому, уточнивши позовні вимоги, банк просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DNU0G100001255 від 31.05.2007 року в розмірі 91632,01 доларів США, що в еквіваленті складає 732139,74 грн., звернути стягнення на квартиру загальною площею 45,20 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки, з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_6, які проживають у вказаній квартирі (а.с. 65 т.2).

13.02.2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», ОСОБА_3 про визнання недійсним кредитного договору та відшкодування моральної шкоди., обґрунтовуючи позов тим, що 31 травня 2007 року між Приватбанком та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір №DNU0G100001255 від 31.05.2007 року, який містився на двох аркушах; умови такого договору, у тому числі і умови кредитування були погодженні сторонами та в подальшому примірники таких договорів були скріплені підписами кредитора та позичальника, завірені печаткою банка на кожному листі договору. Проте, ПАТ КБ «Приватбанк» був наданий інший примірник кредитного договору №б/н, умови якого відрізняються від змісту дійсно укладеного договору банківського кредиту. Висновком №6483/6484-15 комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи документів по цивільній справі №2/205/101/15 від 12.02.2016 року підтверджується невідповідність кредитних договорів наданих ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 Таким чином, при укладенні кредитного договору ПАТ КБ «Приватбанк» ввів ОСОБА_2 в оману, змінивши умови кредитування на 1, 2, 3 аркушах кредитного договору №б/н, виклавши їх у редакції, яка надана до позовної заяви при зверненні стягнення на квартиру 163, яка розташована в будинку №52 по вул. Братів Трофімових в м. Дніпро (Дніпропетровську) та виселення. В позовній заяві ОСОБА_2 також посилається на відсутності у банку повноважень на укладення кредитного договору від 31.05.2007 року в іноземній валюті. Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_2 просила визнати недійсним та таким, що вчинений внаслідок обману, кредитний договір №б/н в редакції наданій з боку ПАТ КБ «Приватбанк» та стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» моральну шкоду в розмірі 732139,74 грн. (а.с. 2 5, 89, 231-236 т.2).

28.11.2014 року ОСОБА_3 також звернувся з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, посилаючись не те, що він з 2004 року спільно мешкає разом з ОСОБА_4 та вони були повязані спільним побутом, мали взаємні права та обовязки, а з 26 жовтня 2007 року після народження дитини між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено шлюб. Згодом, як стало відомо ОСОБА_3 з тексту заяви ПАТ КБ «Приватбанк» від 26.11.2012 року, що між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір іпотеки №163 в будинку №52 по вул. Братів Трофімових у м. Дніпро (Дніпропетровську). Оскільки про зазначений правочин ОСОБА_3 не був повідомлений та своєї згоди не давав, на його думку договір іпотеки є таким, що суперечить нормам законодавства. Згідно рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01.10.2013 року за ОСОБА_3 визнано право власності на 1/2 частину квартири 163, яка розташована в будинку №52 по вул. Братів Трофімових в м. Дніпро (Дніпропетровську). Тому ОСОБА_3 просив визнати недійсним кредитний договір №DNU0G100001255 від 31.05.2007 року, укладений між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «Приватбанк» та визнати недійсним договір іпотеки від 31.05.2007 року на квартиру АДРЕСА_3 (Дніпропетровську), посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 (а.с. 14-17 т.2).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа: ОСОБА_4 ОСОБА_5, в частині визнання недійсним договору іпотеки від 31.05.2007 року квартири АДРЕСА_4, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_7 та зареєстрованого в реєстрі за №72, закрито (а.с. 238 т.2).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2016 року в задоволенні позовних вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовлено; в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приватбанк», ОСОБА_3 про визнання недійсним кредитного договору та відшкодування моральної шкоди відмовлено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати у розмірі 6890,00 грн.; в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору №DNU0G100001255 від 31.05.2007 року укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення в частині відмови в задоволенні її позовної вимоги до банку про визнання недійсним кредитного договору, ставить питання про скасування рішення районного суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору з ухваленням у вказаній частині нового рішення про задоволення позовної вимоги про визнання недійсним кредитного договору (а.с. 1 - 4 т. 3).

ПАТ КБ «ПриватБанк» також звернулось з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог банку та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог банку у повному обсязі.

Колегія звертає увагу, що апеляційні скарги не містять доводів щодо непогодження з рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, а також в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 у повному обсязі. Суд апеляційної інстанції розглядає дану справу у межах доводів апеляційних скарг банку та ОСОБА_2, відповідно до ст. 303 ЦПК України.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк», наявність підстав для відмови у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 31 травня 2007 року між ОСОБА_4 (прізвище після укладення шлюбу ОСОБА_2) та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», було укладено кредитний договір №DNU0G100001255, за умовами якого ОСОБА_4 отримала кредит на строк з 31.05.2007 року по 31.05.2027 року включно у розмірі 44000,00 дол. США на купівлю нерухомості, а також у розмірі 9900,00 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту. Періодом сплати визначено період з 21 по 28 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 577,60 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. Для виконання даного договору банк відкриває позичальникові рахунок 4111. Крім того, передбачено, що забезпеченням виконання позичальником зобов»язань за даним договором виступає іпотека квартири АДРЕСА_5.

Факт досягнення сторонами кредитного договору від 31 травня 2007 року №DNU0G100001255, ОСОБА_4 (прізвище після укладення шлюбу ОСОБА_2) та ПАТ КБ «Приватбанк», згоди щодо вищевказаних істотних умов договору підтверджується наданими ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 двома примірниками (в оригіналах) зазначеного договору (а.с. 135-136, 137-138 т.2), які не є повністю ідентичними за своїм змістом та оформленням, однак, наведені вище істотні умови кредитного договору є тотожними у кожному з примірників.

Колегія звертає увагу, що висновком комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи документів №6483/6484-15 від 12.02.2016 року, проведеної Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз, встановлено наступне:

- кредитний договір б/н (наданий банком; а.с. 135-136 т.2) та кредитний договір №DNU0G100001255 від 31.05.2007 року (наданий ОСОБА_4; а.с. 137-138 т.2) не ідентичні між собою та не являються одними і тими же примірниками договору (а.с. 204-218 т.2); друкований текст у кредитному договорі б/н (а.с. 135-136 т.2) та друкований текст в екземплярі кредитного договору № DNU0G100001255 від 31.05.2007 року (а.с. 137-138 т.2) виконані на різних друкуючих пристроях, в яких використовуються електрофотографічні способи друку; друковані тексти в кредитному договорі б/н (а.с. 135-136 т.2) та друкований текст в екземплярі кредитного договору № DNU0G100001255 від 31.05.2007 року (а.с. 137-138 т.2) різняться за топографічними ознаками та повною не сумісністю змістів текстів;

- підписи від імені заступника директора Південного відділення Приватбанк ОСОБА_8 в кредитному договорі б/н (а.с. 135-136 т.2) в графі «Банк» та в кредитному договорі №DNU0G100001255 від 31.05.2007 року (а.с. 137-138 т.2) в графі: «Банк» (два підписи), виконані однією ж і тією особою. Підписи від імені ОСОБА_4 в кредитному договорі б/н (а.с. 135-136 т.2) в графах «Позичальник», «ОСОБА_8 з оригіналів даного Договору мною отримано особисто» та в кредитному договорі №DNU0G100001255 від 31.05.2007 року (а.с. 137-138 т.2) в графах: «Позичальник» (два підписи), «ОСОБА_8 з оригіналів даного Договору мною отримано особисто», виконані ОСОБА_2 (а.с. 204 212 у т. 2).

Отже, зазначений висновок експертизи не спростовує висновку апеляційного суду про доведеність факту досягнення сторонами кредитного договору згоди щодо вищевикладених умов цього договору.

Факт підписання кредитного договору від 31 травня 2007 року не оспорюється ОСОБА_2 і ПАТ КБ «Приватбанк» та підтверджується вищевказаним висновком експертизи.

Факт отримання ОСОБА_2 кредитних коштів за оспорюваним кредитним договором підтверджується представленими банком ордерами розпорядженнями на а.с. 31-34 у т.1; фактом укладення ОСОБА_2 31.05.2007 року договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6; фактом часткового виконання вказаним позичальником умов оспорюваного кредитного договору, що підтверджується представленими банком розрахунком заборгованості та випискою з особового рахунку ОСОБА_2

Судом встановлено, що на забезпечення виконання умов вищевказаного кредитного договору від 31.05.2007 року, між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» у письмовій нотаріальній формі було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира №163, яка знаходиться в м. Дніпропетровськ по вул. Братів Трофімових, №52, яка належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 31.05.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу 31.05.2007 року ОСОБА_7 за реєстровим №5457 (а.с. 35-39 т.1). Відповідно до п. 33.4 умов Іпотечного договору, сторони визначили, що вартість предмета іпотеки складає 277750,00 грн.

Згідно представленого банком розрахунку, за договором кредиту №DNU0G100001255 від 31.05.2007 року позивачем за первісним позовом нараховано заборгованість, станом на 17.09.2012 року, у загальному розмірі 91632,01 доларів США, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом у розмірі 44133,77 доларів США, заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 19913,95 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 3608,00 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором у розмірі 19583,06 доларів США, штраф (фіксована частина) 31,29 доларів США, штраф (процентна складова) 4361,94 доларів США. (а.с.9-17 т.1).

З наданих банком розрахунку заборгованості за оспорювним кредитним договором та виписки з особового рахунку ОСОБА_2 вбачається, що боржник частково виконувала умови кредитного договору у період з часу його укладення по 08.07.2009 року (а.с. 109 111, 112 122).

Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2011 року у цивільній справі №2-1341/2011 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ТОВ «УФА «Верус», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ Приватбанк заборгованість по кредитному договору №DNU0G100001255 від 31.05.2007 року, станом на 25.05.2009 року, в розмірі 353160,37 грн. та судовий збір у розмірі 2823,00 грн. Рішення набрало законної сили 06.12.2011 року, в апеляційному порядку не оскаржувалось, що стверджується матеріалами вказаної цивільної справи (а.с. 63-64 т.1).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.01.2014 року, у цивільній справі №205/2007/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи приватний нотаріус ДМНО ОСОБА_7, ОСОБА_9, ПАТ КБ «Приватбанк», про встановлення юридичного факту, визнання нерухомого майна спільним майном подружжя, визнання права власності на частину квартири позовні вимоги задоволено частково, встановлено юридичний факт проживання однією сімєю ОСОБА_3 з ОСОБА_10 в період з січня 2005 року по 26 жовтня 2007 року та визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири 163, загальною площею 45,20 кв.м., яка розташована в будинку №52 по вул. Братів Трофімових в м. Дніпропетровську (а.с. 26-27 т.2, 195-198 т.1). Судові рішення у даній справі набрали законної сили, в касаційному порядку не оскаржувались, що стверджується матеріалами вказаної цивільної справи.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2014 року, у цивільній справі №205/8899/13-ц, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа приватний нотаріус ДМНО ОСОБА_7, про визнання недійсним договору іпотеки, повернення сторін у первісний стан, вилучення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження нерухомого майна відмовлено (а.с. 212-215 т.1, 43-45 т.2). Судові рішення у даній справі набрали законної сили, в касаційному порядку не оскаржувались, що стверджується матеріалами вказаної цивільної справи.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2017 року у адміністративній справі №804/3509/17 за позовом ОСОБА_3 до державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_11 було визнано протиправним та скасовано рішення індексний номер 32967779 від 16.12.2016 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_11 про реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_7, за ПАТ КБ «ПриватБанк»; скасовано державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності номер 18076898, вчинений 13.12.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_11 на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_7, за ПАТ КБ «ПриватБанк»; зобовязано державного реєстратора - приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_11 скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію за ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на квартиру АДРЕСА_8, що здійснений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_11, номер запису про право власності 18076898 від 13.12.2016 року (а.с. 10-12 т.4). Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, вищевказану постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2017 року у справі 804/3509/17 скасовано та провадження у справі закрито.

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що з 16.12.2016 року по цей час власником спірного нерухомого майна квартири АДРЕСА_9 (Дніпропетровську) є ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки від 31.05.2007 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк», згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса ОСОБА_11 від 16.12.2016 року, індексний номер 32967779, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.12.2016 року (а.с. 224-225 т.3).

Згідно листа КП «Жилсервіс-2» ДМР від 04.10.2017 року, у квартирі АДРЕСА_10 (ОСОБА_12) у м. Дніпро зареєстровані: ОСОБА_2 з 12.10.2007 року (основний квартиронаймач), донька ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_1) з 12.10.2007 року, донька ОСОБА_13 (ІНФОРМАЦІЯ_2) з 04.11.2014 року (а.с. 4 т.4). Така інформація підтверджується також довідкою про склад сімї та місце реєстрації КП «Жилсервіс-2» ДМР №20161 від 27.09.2017 року (а.с. 7 т.4).

За положеннями статей 626 - 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ч.1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частинами 1, 2 ст. 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами 1, 2 ст. 215 діючого ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, приймаючи до уваги доведеність факту укладення ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4) оспорюваного кредитного договору на умовах, що є ідентичними для кожного з двох примірників цього договору та наведені вище; зважаючи на факт укладення договору іпотеки від 31.05.2007 року, який у передбаченому діючим законодавством порядку недійсним не визнано; встановивши факт отримання ОСОБА_2 кредитних коштів, факт тривалого виконання ОСОБА_2 свого обовязку щодо повернення банку кредитних коштів за оспорюваним кредитним договором, а також факт підписання особисто ОСОБА_2 обох примірників оспорюваного кредитного договору, колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_2 про визнання кредитного договору недійсним у повному обсязі.

Позивачем ОСОБА_2 не надано доказів на підтвердження доводів про те, що банк навмисно ввів її, позивача, в оману щодо умов кредитного договору. Колегія наголошує, що особисто ОСОБА_2 підписані обидва примірника оспорюваного кредитного договору, на час укладення якого позивач за зустрічним позовом буда повнолітньою, дієздатною особою; про наявність перешкод для вільного волевиявлення, під час підписання кредитного договору, ОСОБА_2 суду не заявлено.

Самий лише факт наявності розбіжностей у примірниках оспорюваного кредитного договору щодо певних його умов та в оформленні не свідчить про наявність підстав для визнання кредитного договору недійсним у цілому, на чому наполягає ОСОБА_2, згідно змісту її позовної заяви.

Колегія звертає увагу, що ОСОБА_2 не позбавлена права на звернення до суду за захистом своїх прав та законних інтересів шляхом пред»явлення позову до банку про визнання недійсними окремих пунктів (умов) кредитного договору від 31.05.2007 року.

Щодо доводів позовної заяви ОСОБА_2 на а.с. 2 5 у т. 2 з приводу відсутності у банку повноважень на укладення кредитного договору від 31.05.2007 року в іноземній валюті, колегія зауважує наступне.

Обидва примірники оспорюваного кредитного договору мають ідентичну інформацію щодо валюти договору, кредит було надано у доларах США; даний факт не оспорюється банком та ОСОБА_2, згідно змісту позовних заяв вказаних осіб.

Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня.

Згідно ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов»язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність», з доповненнями та змінами на час укладення оспорюваного договору, кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 даного закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року, з відповідними змінами та доповненнями, операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України.

Відповідно до п. 2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ №275 від 17.07.2001 року, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями.

Щодо вимог підпункту «в» п.4 ст.5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на час укладення оспорюваних договорів законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НІБУ від 14.10.2004 року № 438, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (тобто отримав банківську ліцензію та дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Колегія звертає увагу, що виконання зобов'язань з повернення кредиту, предметом яких є валютні цінності, відповідно до положень Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», не віднесено до операцій пов'язаних з використанням іноземної валюти як засобу платежу, тому відсутність у ч. 4 ст. 5 Декрету вимог щодо ліцензування Національним Банком операцій з погашення зобов'язань, предметом яких є валютні цінності, виключає підстави вимагати індивідуальної ліцензії Національного банку для погашення кредиту, виданого в іноземній валюті.

Крім того, Національний банк України листом від 07.12.2009 року № 13-210/7871-22612 «Про правомірність укладення кредитних договорів в іноземній валюті» роз'яснив, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, оскільки законодавець не визначив межі термінів і сум надання (одержання) кредитів в іноземній валюті, операції з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребують індивідуальної ліцензії.

Отже, при укладенні оспорюваного кредитного договору вищенаведені вимоги законодавства щодо валюти кредитування порушені не були.

Отримуючи кредит в іноземній валюті, ОСОБА_2 не пред'явила до банку вимог щодо зміни умов кредитування, порядку та строків сплати кредиту чи недійсності договорів. Судом встановлено, що умови кредитного договору з приводу валюти кредиту є суттєвими і погоджені сторонами в кожному з примірників оспорюваного договору, при підписанні кредитного договору позивач ОСОБА_2 усвідомлювала наслідки його укладання.

Крім того, зростання курсу долара США - валюти кредиту, саме по собі не є підставою для визнання недійсними кредитного договору, оскільки у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладання оспорюваного кредитного договору зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті.

Виходячи з викладеного, колегія дійшла висновку, що позов ОСОБА_2 є недоведеним, підстави для визнання кредитного договору недійсним у повному обсязі відсутні, тому у задоволенні даної позовної вимоги необхідно відмовити саме з цих підстав.

Місцевий суд на викладені обставини уваги не звернув, наявність підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 по суті спору не встановив, неправильно відмовив у задоволенні позову за пропуском строку позовної давності, що, однак, не потягло помилки у самому висновку суду про відмову у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про визнання кредитного договору недійсним, тому колегія вважає за можливе рішення місцевого суду в зазначеній частині залишити без змін, оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

При вирішенні первісного позову банку про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6 з квартири, яка передана в іпотеку, колегія виходить з наступного.

Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку», з відповідними змінами та доповненнями, іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язань нерухомим майном, що залишається у володіння і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення свої вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється, зокрема, у разі набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, встановивши, що 16.12.2016 року іпотекодержателем ПАТ КБ «ПриватБанк» набуто право власності на предмет іпотеки (квартиру АДРЕСА_11 (ОСОБА_14) у м. Дніпропетровську (Дніпро)), згідно наведених вище доказів, - колегія дійшла висновку, що іпотека за договором іпотеки від 31.05.2007 року припинена, тому саме з цих підстав повинно бути відмовлено у задоволенні позовної вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна вимога банку про виселення відповідачів за первісним позовом, яка заявлена з підстав ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», де передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення, а також з посиланням на положення ч. 3 ст. 109 ЖК України, де зазначено, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом, - не підлягає задоволенню за заявленими правовими підставами, у зв»язку з припиненням іпотеки.

Колегія звертає увагу, що банк, як власник вищевказаного житлового приміщення, не позбавлений можливості звернення до суду за захистом своїх прав та законних інтересів з позовом про виселення за іншими правовими підставами.

Враховуючи наведене, оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення підлягає скасуванню з ухваленням у вказаній частині нового рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог з наведених вище правових підстав.

Суд наголошує, що апеляційні скарги не містять доводів щодо непогодження з рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, а також в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 у повному обсязі. Суд апеляційної інстанції розглядає дану справу у межах доводів апеляційних скарг банку та ОСОБА_2, відповідно до ст. 303 ЦПК України.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, зважаючи на положення ст.ст. 88, 303 ЦПК України, колегія дійшла висновку про необхідність скасування оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні первісного позову банку про звернення стягнення та виселення, з ухваленням у скасованій частині нового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог банку з інших правових підстав; в іншій оскаржуваній частині, щодо відмови ОСОБА_2 у визнанні кредитного договору недійсним, рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення скасувати та у скасованій частині ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку.

Головуючий

Судді