П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 грудня 2017 року м. Ужгород

апеляційний суд Закарпатської області у складі колегії суддів:

головуючого-судді: Мацунича М.В.

суддів: Кожух О.А., Куштана Б.П.

секретаря судового засідання: Сочка І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду ухваленого 13 грудня 2012 року головуючим суддею Микуляк П.П. за позовом ОСОБА_2 до Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради та Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгород» про визнання права власності на підвальні приміщення,

встановив:

У листопаді 2012 року ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради та КП «БТІ м. Ужгород» про визнання права власності на підвальні приміщення. Позов обґрунтовував тим, що він є власником квартири №3 в м. Ужгород на пл. Ш.Петефі, 13. У його користуванні тривалий час перебувають підвальні приміщення даного багатоквартирного будинку загальною площею 300,30 кв.м. Власники інших квартир будинку не заперечують проти визнання за ним права власності на такі підвальні приміщення. Посилаючись на ч. 2 ст. 10 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» просив суд визнати за ним право власності на підвальні приміщення в будинку розташованому за адресою м. Ужгород, пл. Ш.Петефі, 13.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 13 грудня 2012 року даний позов задоволено.

На дане рішення ОСОБА_1, як особа, яка не брала участі в розгляді справи, питання про права та обовязки якої вирішив суд, подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що Департамент міської ради та КП «БТІ м. Ужгород» є неналежними відповідачами, оскільки такими мали бути і власники інших квартир у багатоквартирному будинку.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 9 Перехідних положень ЦПК України (тут і надалі в редакції чинній з 15 грудня 2017 року) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частин 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_2 є власником квартири, яка знаходиться за адресою м. Ужгород, пл. Ш.Петефі, 13/3 (а.с.4-6).

У багатоквартирному будинку №13 на пл. Ш.Петефі в м. Ужгород наявні підвальні приміщення загальною площею 300,30 кв.м. (а.с.7-9).

Задовольняючи позову суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості.

Однак з даним висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. З аналізу даної норми слідує, що відповідач це особа, на яку вказує позивач в позовній заяві, як на порушника своїх прав. Тому, саме позивач визначає до кого предявити позов. Якщо позивач помилиться (неправильно зазначивши сторону) і притягне відповідачем особу, яка його прав не порушила або не повинна відповідати за позовом з інших причин, суд у такому позові відмовляє.

Предявляючи даний позов, ОСОБА_2 в якості відповідача зазначив КП «БТІ м.Ужгород», а в подальшому, за його клопотанням, судом залучено до участі у справі в якості співвідповідача Департамент міського господарства Ужгородської міської ради. Інших якихось осіб, в порядку ст. 51 ЦПК України до справи у якості співвідповідачів не залучалося.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про обєднання співвласників багатоквартирного приміщення» (в редакції чинній на момент предявлення позову та ухвалення рішення), для цілей цього Закону наведені нижче терміни вживаються у такому значенні: допоміжні приміщення багатоквартирного будинку, це - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Згідно з ч. 2 ст. 10 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобовязані брати участь у загальних витратах, повязаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї та ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

У рішенні Конституційного Суду України №4-рп/2004 від 02.03.2004 р. у справі за конституційним зверненням ОСОБА_3 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) зазначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та інше) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.

Тобто, підвальні приміщення багатоквартирного будинку знаходяться у спільній власності усіх власників квартир такого будинку (до яких відноситься і апелянт), а відтак у разі предявлення позову про визнання права власності на підвальні приміщення саме вони мали бути залучені до участі в справі у якості відповідачів.

Як передбачено п. 4 ч. 3. ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обовязковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обовязки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Вказане свідчить про те, що даний позов предявлено до неналежних відповідачів, що є безумовною підставою для відмови у його задоволенні.

При цьому в апеляційного суду відсутні повноваження щодо залучення до розгляду справи співвідповідачів у порядку ст. 51 ЦПК України, а відтак, виходячи з повноважень апеляційного суду визначених ст. 374 ЦПК України, рішення суду першої інстанції слід скасувати, як таке, що ухвалено з порушенням норм процесуального права, та ухвалити по даній справі нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України з позивача на користь апелянта підлягає стягненню судовий збір у розмірі 118,03 грн., понесений останнім за подачу апеляційної скарги.

Виходячи з наведеного та керуючись приписами статей 12, 13, 51, 81, 141, 374, 376, 382 і 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1, задоволити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13 грудня 2012 року скасувати, та ухвалити в справі постанову суду про відмову ОСОБА_2 в задоволенні позову щодо визнання права власності на підвальні приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 118,03 гривень, судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 22 грудня 2017 року.

Суддя-доповідач:

Судді: