Провадження № 2/522/3699/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2017 року Приморський районний суд м.Одеси

у складі: головуючого судді Бойчука А.Ю.

при секретарі Іскрич В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016р. ОСОБА_3 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 та відповіно до уточнених позовних вимог просила суд:

визнати удаваним договір дарування квартири № 11 в будинку №34. вул. Жуковського у м. Одесі, укладений ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений 30 липня 2003 року держаним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, та зареєстрований в реєстрі за № 7-1962, встановивши що між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 фактично було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1;

визнати 50/100 частин квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_7;

визнати за ОСОБА_7, право власності на 1/2 частину 50/100 частин квартири 11 в будинку 34 повул. Жуковського у м. Одесі.

визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3.

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію в розмірі 1/2 частини ринкової вартості автомобіля «Дайхатсу Теріос», 2011 року випуску, яка складає 7000 доларів США, що еквівалентно 187 950 (сто вісімдесят сім тисяч девятсот пятдесят ) грн. згідно курсу НБУ на день подання цієї заяви.

Визнати за ОСОБА_7, право власності на 1/2 частину:

-холодильника LG R;

-газової плити «Горенье»;

-електробойлера;

-телевізора «Шивакі»;

-телевізора «Самсунг»;

-телевізора «Самсунг»;

-відеокамери «Панасонік»;

-відеокамери «Соні»;

-спального меблевого гарнітуру який складається із шафи, комоду, двоспального ліжка, та двох тумбочок;

-меблевого гарнітуру який складається із шафи, комоду, тумбочки;

-ортопедичного дивану.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину

-холодильника LG R;

-газової плити «Горенье»;

-електробойлера;

-телевізора «Шивакі»;

-телевізора «Самсунг»;

-телевізора «Самсунг»;

-відеокамери «Панасонік»;

-відеокамери «Соні»;

-спального меблевого гарнітуру який складається із шафи, комоду, двоспального ліжка, та двох тумбочок;

-меблевого гарнітуру який складається із шафи, комоду, тумбочки;

-ортопедичного дивану.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 3600 грн., судовий збір у розмірі 290 грн.

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву, відповідно до якої, просив суд:

визнати удаваним договір дарування на квартиру №14, по вул. Гоголя 13 м. Одесі, яка зареєстрована за ОСОБА_3.

визначити, що квартира №14, по вул. Гоголя 13 м. Одесі, є обєктом права спільної сумісної власності, подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_8.

визнати за ОСОБА_2 право власності , на 1/2 частину квартири №14, по вул.Гоголя 13 в м. Одесі.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08.12.2016 року позовну заяву ОСОБА_2 було прийнято до провадження та обєднано в одне провадження з первісним позовом.

У судовому засіданні представник ОСОБА_3 ОСОБА_9 В підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, та заперечувала щодо задоволення зустрічного позову, посилаючись на його необгрунтованість.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_10. у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_3, просила суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Позовні вимоги за зустрічним позовом підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити.

Суд, ознайомившись та дослідивши матеріали цивільної справи, надані докази, дійшов наступного висновку.

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України та СК України.

З матеріалів справи вбачається, що 15.08.1992 року між сторонами було зареєстровано шлюб, від якого у них є донька ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Також сторонами зазначено, що наразі стосунки між ними погіршились та на теперішній день позовна заява про розірвання шлюбу розглядається у суді.

Відповідно до договору дарування від 13.07.2003 року посвідченого державним нотаріусом ОСОБА_5 та зареєстровано за №7-1962, ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар 50/100 частин квартири під № одинадцяти у будинку під № тридцять четвертим по вулиці Жуковського в місті Одесі, яка складається в цілому з восьми кімнат, загальною площею 215,5 кв. м., у тому числі житловою 171,2 кв. м.

Позивач посилається на те, що вказана квартира була придбана за сумісні кошти, проте оформленням всіх право-установчих документів займався відповідач та вона не знала, що покупка квартири була оформлена як договір дарування.

Також зазначає, що замість договору дарування спірної квартири, який оформлений ОСОБА_2 як дарунок від ОСОБА_6, з метою уникнення подальшого поділу вказаної квартири як спільного майна подружжя, фактично був укладений договір купівлі-продажу, оскільки ОСОБА_6 в момент придбання квартири, у нотаріуса було передано 25 000 доларів США.

Як на підставу позову посилається на те, що при укладенні удаваного правочину волевиявлення учасників правочину не відповідає їх внутрішній волі. Враховуючи, що на відміну від договору купівлі-продажу, договір дарування є безоплатним, встановлення зазначених обставин, є підставою для висновку, що укладений сторонами договір дарування є удаваним, оскільки фактично між сторонами був укладений договір купівлі-продажу квартири.

Також з матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору дарування від 13.12.2002 року посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_12 та зареєстрованого за №5741 ОСОБА_13 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла в дар квартиру під № чотирнадцять в будинку № тринадцять по вулиці Гоголя в місті Одесі, яка складається з однієї житлової кімнати, загальною площею 20,3 кв. м. та підсобних приміщень.

ОСОБА_2, зазначає що вказаний договір був направлений на те, щоб приховати договір купівлі-продажу зазначеної квартири та просить визнати його удаваним.

Оскільки, згідно п. 4 Перехідних положень Цивільного кодексу України, Цивільний кодекс України (від 16 січня 2003 року, N 435-IV, набрав чинності 01.01.2004р.) застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, суд вважає, що до правовідносин, які виникли між сторонами щодо договорів дарування від 13.07.2003 року ( між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 Г.) та від 13.12.2002 року ( між ОСОБА_14 та ОСОБА_3 В.), слід застосовувати норми Цивільного Кодексу України (Кодекс введено в дію 01.01.1964 року).

Відповідно до ст. 243 ЦК України (в редакції 01.01.1964 року, надалі - ЦК України) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Згідно до ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно до позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вони обидва вказують, що договори дарування є удаваними, та сторони мали на меті укласти договір купівлі-продажу. Згідно до ст. 44 ЦК України, договір купівлі-продажу повинен укладатись в письмовій формі. Відповідно до ст.46 ЦК України, недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Вказане також викладене в постанові Пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.1978р. «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними». Крім того, згідно до ст.. 227 ЦК України Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ОСОБА_5 народних депутатів.

Згідно до ст.58 ЦК України, недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Згідно до ст.224 ЦК України, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Суд вважає, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників договору.

Крім того, згідно до ч.4 п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи зі змісту статті 59 ЦПК та з урахуванням положень частини першої статті 218 ЦК, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму.

У ході судового розгляду справи ані ОСОБА_3, ані ОСОБА_2 не були надані допустимі докази того, що договори дарування, приховували договір купівлі-продажу, а саме, здійснення передачі майна за певну суму грошей.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, а згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, в позові ОСОБА_3 зазначила, що ОСОБА_2 за придбання частини квартири, належну на час укладення договору дарування ОСОБА_6, були передані грошові кошти. Проте, матеріалами справи факт передачі грошових коштів ОСОБА_6 свого підтвердження не знайшов.

Відповідно до ст.24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Отже, спільною сумісною власністю подружжя визнавалося тільки майно, нажите подружжям за час шлюбу.

З 01.01.2004 р. набрав чинності Сімейний кодекс України.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

П.п.1, 2 ч.1 ст.57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

З урахуванням зазначеного суд доходить висновку, що зазначене майно, а саме: 50/100 частин квартири АДРЕСА_4, що належать ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 13 липня 2003 року №7-1962 та квартира №14, по вул. Гоголя 13 м. Одесі та належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 13.12.2002 року не підлягають поділу, оскільки є особистою приватною власністю позивача та відповідача.

Щодо позовних вимог ОСОБА_3 в частині стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію в розмірі 1/2 частини ринкової вартості автомобіля «Дайхатсу Теріос», 2011 року випуску, яка складає 7000 доларів США, що еквівалентно 187 950 (сто вісімдесят сім тисяч девятсот пятдесят ) грн. згідно курсу НБУ суд зазначає наступне.

Згідно відповіді Регіонального сервісного центру в Одеській області Міністерства внутрішніх справ України №31/15-82аз від 17.03.2017 року, згідно бази даних АІС «Автомобіль» в Одеській області та НАІС станом на 15.03.2017 року, 17.07.2012 року на підставі довідки-рахунок серії ДПІ №066926 від 31.10.2011 року виданою ПП "ОСОБА_15О.", автомобіль НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_2, 2011 р.в., був зареєстрований за гр. ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, (надати копії документів, що стали підставою для реєстрації не має можливості у звязку із закінченням визначеного терміну зберігання).

Згідно бази даних АІС «Автомобіль» в Одеській області та НАІС станом на 15.03.2017 року автомобіль НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_2, 2011 р.в., зареєстрований за гр. ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Віповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу №1/192 від 12.02.2016 року ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_17 купив автомобіль DAIHATSU TERJOS, кузов №JDAJ210G001117142, 2011 р.в. Продаж автомобіля було вчинено за 70 000 (сімдесят тисяч) гривень.

25 лютого 2016 року на підставі договору купівлі-продажу №2/487 ОСОБА_17 продав, а ОСОБА_16 придбав автомобіль DAIHATSU TERJOS, кузов №JDAJ210G001117142, 2011 р.в. Продаж автомобіля було вчинено за 70 000 (сімдесят тисяч) гривень.

Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до п. 22 цієї ж Постанови Пленуму поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69- 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до відомостей про вартість реалізованого майна, вбачається що автомобіль було продано за 70 000 (сімдесят тисяч) гривень.

В судовому засіданні представнику ОСОБА_3 у відповідності до ч.4 ст 10 ЦПК України було роз`яснено, що у разі незгоди із оцінкою, вона може заявити клопотання про призначення судової авто товарознавчої оціночної експертизи

Представник ОСОБА_3 не виявила бажання заявляти клопотання щодо призначення судової експертизи для встановлення оцінки автомобілів.

Суд вважає, що необідно врахувати вартість автомобілю DAIHATSU TERJOS, кузов №JDAJ210G001117142, 2011 р.в. у розмірі 70 000 (сімдесят тисяч) гривень. Тобто 1/2 частина вартості реалізованого автомобіля, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 складає 35 000 грн. Тому первинний позов ОСОБА_3 підлягає частковому задовленню.

Щодо позовних вимог ОСОБА_3 в частині визнання права власності на 1/2 частину:

-холодильника LG R;

-газової плити «Горенье»;

-електробойлера;

-телевізора «Шивакі»;

-телевізора «Самсунг»;

-телевізора «Самсунг»;

-відеокамери «Панасонік»;

-відеокамери «Соні»;

-спального меблевого гарнітуру який складається із шафи, комоду, двоспального ліжка, та двох тумбочок;

-меблевого гарнітуру який складається із шафи, комоду, тумбочки;

-ортопедичного дивану.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину

-холодильника LG R;

-газової плити «Горенье»;

-електробойлера;

-телевізора «Шивакі»;

-телевізора «Самсунг»;

-телевізора «Самсунг»;

-відеокамери «Панасонік»;

-відеокамери «Соні»;

-спального меблевого гарнітуру який складається із шафи, комоду, двоспального ліжка, та двох тумбочок;

-меблевого гарнітуру який складається із шафи, комоду, тумбочки;

-ортопедичного дивану.

За ОСОБА_3 та відповідно визнання права власності на ? перелічених речей за ОСОБА_2 суд зазначає наступне.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Разом з тим, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання.

Згідно зі ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач просить визнати за нею право власності на речі, які характеризуються індивідуальними ознаками, проте, в матеріалах справи відсутні докази, які б встановлювали індивідуальні ознаки вищезазначених речей, що позбавляє суд можливості встановити факт існування таких речей та місце, де вони знаходяться, з огляну на викладене вказані вимоги також не підлягають заоволенню.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повно і всебічно зясував обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, що були досліджені в судовому засіданні, вирішив справу згідно із законом.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

У рішенні суду повно відображені обставини, які мають істотне значення для даної справи,висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженнями в судовому засіданні.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.7,8,10,11,15,209,212-215,294 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору удаваним та розподіл спільного майна подружжя задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію в розмірі ? частини вартості автомобіля «Дайхатсу Теріос», 2011 року випуску у сумі 35 000 (тридцять пять тисяч) гривень.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про про визнання договору удаваним та розподіл спільного майна подружжя - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси шляхом подачі скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Особи які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії.

Суддя: А. Ю. Бойчук