Справа №477/1091/17 19.12.2017
Провадження №22-ц/784/2596/17
Категорія 5 Єдиний унікальний номер справи477/1091/17
Номер провадження 22-ц/784/2596/17
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 грудня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Прокопчук Л.М.,

при секретарі судового засідання - Лівшенку О.С.,

за участю позивача - ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

третьої особи - ОСОБА_5, представника третьої особи ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу

ОСОБА_3

на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області, яке ухвалено під головуванням судді Семенової Л.М. 15 листопада 2017 року у приміщенні Жовтневого районного суду Миколаївської області о 17 год.04 хв. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання права власності на частку земельної ділянки, визнання частково недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку

в с т а н о в и л а

14 червня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Михайло-Ларинської сільської ради Вітовського району Миколаївської області, ОСОБА_3 про визнання права власності на частку земельної ділянки, яка знаходиться у власності одного із співвласників житла.

В обґрунтування позову зазначала, що 14 березня 1994 року Михайло-Ларинською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області прийнято рішенням за №133 про приватизацію її чоловіком ОСОБА_7 земельної ділянки по вул. Шкільна, 22, у селі Михайло - ОСОБА_8, а виконавчим комітетом цієї ради йому видано Державний акт на право приватної власності на землю серії МК № 06364, площею 0,14 га для будівництва та обслуговування житлового будинку.

31 лютого 1995 року вона ОСОБА_1, її чоловік ОСОБА_7 та діти ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 на підставі свідоцтва на право власності на житло набули право спільної сумісної власності на житловий будинок № 22 по вул. Шкільній у с. Михайло - Ларине Жовтневого району Миколаївської області.

05 березня 2011 року ОСОБА_7 помер.

Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, яке за заповітом від 27 липня 2009 року, заповів відповідачці Бобік (до шлюбу ОСОБА_7) Н.В., яка звернулась до приватного нотаріуса ОСОБА_8 районного нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_12 із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_7

20 вересня 2011 року відповідач отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті батька, в тому числі, на спірну земельну ділянку.

Вона (позивач) неодноразово зверталась до ОСОБА_3 з питанням щодо розподілу земельної ділянки 0,14 га, яка знаходиться у її власності та передачі їй для обслуговування будинку, господарських будівель та споруд, однак домовленостей між ними з цього питання не досягнуто.

Посилаючись на те, що нею відповідно до вимог ст. 30 ЗК України в редакції 1990 року, ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України набуто право на 1/5 частини спірної земельної ділянки та уточнивши свої позовні вимоги, позивач остаточно просила визнати за нею право власності на 1/5 частку земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: с.Михайло-Ларине, вул. Шкільна, 22 Вітовського району Миколаївської області, визнати частково недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на імя ОСОБА_3 в частині площі земельної ділянки, а також стягнути з ОСОБА_3 на її користь судові витрати.

Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 22 вересня 2017 року до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору залучено ОСОБА_5 та ОСОБА_13

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 15 листопада 2017 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/5 частку земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: вул. Шкільна 22, с. Михайло-Ларине Вітовського району Миколаївської області.

У задоволенні вимог про визнання частково недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 93673, виданого на імя ОСОБА_3 в частині визначення розміру площі земельної ділянки 0,1400 га відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1140 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення по справі, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення і неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду в частині задоволених вимог про визнання права власності скасувати та ухвалити нове про відмову у їх задоволенні.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення позивача та її представника, відповідача та її представника, третю особу та представника третьої особи, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч.1 ст.55).

Відповідно до ч.1ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_7 на підставі Державного акту про право приватної власності на земельну ділянку серія МК №06364 від 10 листопада 1994 року належала земельна ділянка площею 0.14 га по вул. Шкільній у с. Михайло-Ларине Жовтневого району Миколаївської області для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Вказаний Державний акт видано на підставі рішення Михайло -Ларинської сільської ради № 133 від 14 березня 1994 року (а.с. 48).

Відповідно до свідоцтва на право власності на житло, виданого 01 лютого 1995 року ОСОБА_7, ОСОБА_1 та їх дітям ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 на праві спільної сумісної власності належить одноквартирний житловий будинок № 22 по вул.Шкільній в с.М-Ларине Жовтневого району Миколаївської області (а.с. 49).

За життя ОСОБА_7 склав заповіт, який посвідчено 27 липня 2009 року секретарем виконавчого комітету Михайло-Ларинської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області та відповідно до якого все належне йому на день смерті майно заповідав дочці ОСОБА_3 ( дошлюбне прізвище ОСОБА_7) Н.В.( а.с.75)

05 березня 2011 року ОСОБА_7 помер ( а.с.65).

Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому нерухоме майно, в тому числі і на земельну ділянку площею 0.14 га по вул.Шкільній, 22 у с.Михайло - Ларине Жовтневого району Миколаївської області.

20 вересня 2011 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на спірну земельну ділянку ( а.с.105), а 10 вересня 2012 року - Державний акт на право власності на земельну ділянку ( серія ЯК №936781) за адресою вул. Шкільна,22 в с. М-Ларине ( а.с.42).

За попереднім погодженням зі спадкоємцем, ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_10 приватним нотаріусом визначено розмір частки спадкодавця у житловому будинку - 1/5.

23 грудня 2011 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/5 частку житлового будинку, що знаходиться за адресою вул. Шкільна, 22 у с. Михайло - ОСОБА_8 району ( на теперішній час Вітовського району ) Миколаївської області ( а.с.76,78,113,123).

За договором дарування від 20 лютого 2016 року ОСОБА_10 подарував належну йому 1/5 частку житлового будинку №22 по вул. Шкільній у с. Михайло-Ларине Вітовського району Миколаївської області дружині ОСОБА_14С.( а.с.139,140).

Таким чином, житловий будинок за вищевказаною адресою на праві спільної часткової власності належить по 1/5 частці кожному - ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_14 та 2/5 частки ОСОБА_3

Рішенням ОСОБА_8 районної ради Миколаївської області №5 від 06 липня 2016 року Жовтневий район Миколаївської області перейменовано у Вітовський район Миколаївської області ( а.с.137).

З урахуванням зазначених обставин суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача та визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/5 частку земельної ділянки, яка розташована за адресою вул.Шкільна, 22 у с.Михайло - Ларине Жовтневого району Миколаївської області.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини справи, колегія суддів вважає, що висновок суду в цій частині є безпідставним, виходячи з такого.

Із позовної заяви вбачається, що позивач просила визнати за нею право власності на 1/5 частку земельної ділянки, що знаходиться за адресою вул. Шкілька,22 с. Михайло-Ларине, Вітовського району Миколаївської області посилаючись на те, що вона є власником 1/5 частки житлового будинку за цією адресою, а тому на підставі ст.30 ЗК України в редакції 1990 року, ст.120 ЗК України є власником частки земельної ділянки на якій розміщена належна їй 1/5 частка житлового будинку.

Як встановлено судом ОСОБА_7 видано державний акт до набрання чинності Земельним кодексом України в редакції 2001 року, а відтак до правовідносин щодо набуття позивачем права на земельну ділянку у зв'язку з набуттям у власність жилого будинку, на якій він розташований повинні застосовуватися норми Земельного кодексу України в редакції 1990 року та чинне на той час земельне законодавство.

За такого відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на частку земельної ділянки відповідно до ст.120 ЗК України.

Згідно з ч. 1 ст. 30 ЗК України (в ред. 1990 р.) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Відповідно до ч.1 ст.42 ЗК України в редакції 1990 року, громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об'єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду.

За приписами ч.2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_3 набула права власності на спірну земельну ділянку в порядку спадкування. Нею отримано свідоцтва про право на спадщину за заповітом та їй видано державний акт про право власності на земельну ділянку, які у встановленому законом порядку недійсними не визнано.

В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач зверталася з вимогами про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом щодо спірної земельної ділянки та державного акту про право власності на земельну ділянку в установленому законом порядку, залучивши до участі у справі належних відповідачів.

Суд першої інстанції в порушення вимог ст.ст. 267,265 ЦПК України, не визначився із характером спірних правовідносин між сторонами спору та способом захисту порушеного права позивача та передчасно задовольнив позовні вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на частку земельної ділянки, яка належить ОСОБА_3

Тому у суду першої інстанції не було достатніх правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на частку земельної ділянки, на якій розташована належна їй 1/5 частка житлового будинку.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Між тим, положення про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого субєктивного права і факт його порушення. Якщо ж при розгляді справи буде встановлено, що у позивача немає субєктивного права або законного інтересу, про захист якого він просить, або воно є не порушеним, суд повинен відмовити в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Проаналізувавши зазначені обставини справи у їх сукупності, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/5 частку земельної ділянки в силу п.1 ч.1 ст.376 ЦПК України слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог за безпідставністю.

Колегія суддів не обговорює питання пропуску позовної давності з огляду на те, що дійшла висновку про необґрунтованість позовних вимог, а в межах строків позовної давності підлягає захисту тільки порушене право.

При скасуванні рішення суду з зазначених підстав, колегія суддів вважає недоцільним робити аналіз іншим доводам апеляційної скарги, так як вони можуть стати предметом розгляду справи у разі звернення позивача до суду з позовом про скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, державного акту на земельну ділянку та визнання права на земельну ділянку, предявивши його до належних відповідачів, оскільки вказані вимоги є взаємоповязаними.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог щодо визнання частково недійсним Державного акту про право власності на земельну ділянку сторонами не оскаржується, а тому в апеляційному порядку не переглядається.

В силу ст.141 ЦПК України з позивача на користь відповідача належить стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 704 грн.00 коп.

Керуючись ст. ст. 367,374, 376, 381,382,384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 15 листопада 2017 року в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на частину земельної ділянки скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання права власності на частину земельної ділянки - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 704 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

ОСОБА_15

Повний текст постанови виготовлено 21 грудня 2017 року.