АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2017 року Апеляційний суд міста Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.,

суддів Поливач Л.Д.,

ПоліщукН.В.,

при секретарі Іваницькій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Самшит»; третя особа: ОСОБА_3 про стягнення коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та апеляційною скаргою Хоменка Юрія Михайловича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Самшит» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 травня 2017 року,

у с т а н о в и л а:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до ТОВ «Самшит»; третя особа: ОСОБА_3 про стягнення з відповідача на користь позивача 795 710 грн. в якості виплати вартості частини майна ТОВ «Самшит», з метою виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 травня 2011 року у справі №2-674/11.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 травня 2017 року, позовні вимоги - задоволено, стягнуто з ТОВ «Самшит» на користь ОСОБА_2 суму коштів в якості виплати вартості частини майна ТОВ «Самшит», пропорційної частці ОСОБА_3 у статутному капіталі ТОВ «Самшит» у розмірі 795 710 грн. 00 коп. та 6 890 грн. 00 коп. судових витрат (а.с.77-79).

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, Хоменко Ю.М. в інтересах ТОВ «Самшит» надіслав апеляційну скаргу,в якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 травня 2017 року та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивував, зокрема, тим, що оскаржуване рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, оскільки рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 травня 2011 року у справі №2-674/11 вирішено питання стосовно учасника ТОВ «Самшит» - ОСОБА_3 На підставі даного рішення відкрито виконавче провадження, яке станом на 19 червня 2017 року не закрито.

_____________________________________________

Справа № 761/41839/16-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/8410/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Притула Н.Г.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

Зазначає, що ні державним виконавцем, ні ОСОБА_2 не надано належних письмових доказів, які б свідчили про відсутність іншого майна у ОСОБА_3, на яке можливо було б звернути стягнення, крім частки учасника ТОВ «Самшит». Більше того, згідно довідки з Державного реєстру речових прав від 04 жовтня 2016 року, наданої ОСОБА_2 вбачається, що у ОСОБА_3 є нерухоме майно, що унеможливлює використання ст.149 ЦК України та ст.57 Закону України «Про господарські товариства» при ухваленні судового рішення. Також, в судовому рішенні зазначено, що баланс ТОВ «Самшит» станом на 31 грудня 2016 року становить 222 286 000 грн. 00 коп., разом з тим, баланс Підприємства складав 22 228 600 грн. 00 коп.

Таким чином, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не з'ясував усіх обставин справи, не дослідив наявність чи відсутність іншого майна у ОСОБА_3, не з'ясував стану виконавчого провадження та дій державного виконавця, у зв'язку з чим ухвалив невірне рішення.

Крім того, ОСОБА_3 також надіслав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 травня 2017 року та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивував, зокрема, тим, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, винесеним з упередженим відношенням до справи, постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також з невідповідністю висновків суду обставинам справи. Зазначає, що судом грубо порушено вимоги ст.157 ЦПК України щодо строків розгляду справи; розгляд справи відбувся без його участі, крім того, судове засідання не було проведене в режимі відео конференції; він одружений з ОСОБА_7 і частка в ТОВ «Самшит» є спільною сумісною власністю, разом з тим, суд не залучив його дружину до участі у справі.

Також зазначає, що дана справа взагалі не підсудна Шевченківському районному суду міста Києва, оскільки статутний капітал Товариства знаходиться в місті Ужгороді, нерухоме майно також, крім того, він проживає в місті Ужгород Закарпатської області.

В суді апеляційної інстанції, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_8, заперечував проти задоволення апеляційних скарг та просив їх відхилити; письмові заперечення містяться в матеріалах даної справи.

Представник ТОВ «Самшит» - ЖоровМ.Г., підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_10, підтримала доводи своєї апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, з'ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для їх задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в ході судового розгляду, заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 травня 2011 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення з останнього на користь позивача суми боргу в розмірі 2 209 884 грн., крім того, вирішено питання про судові витрати (а.с.3-4). Вказане рішення суду набрало законної сили та 01 листопада 2011 року видано виконавчий лист, який пред'явлено до виконання.

Постановою головного державного виконавця Ужгородського МВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області від 30 вересня 2016 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання зазначеного рішення.

Під час виконавчого провадження державним виконавцем не виявлено майна, яке належить ОСОБА_3 та на яке може бути звернено стягнення, достатнього для задоволення вимог кредитора ОСОБА_2 за вказаним виконавчим листом №2-674/11, що підтверджується листом державного виконавця від 17 травня 2017 року за №8-1468.

Разом з тим, відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців та громадських формувань, ОСОБА_3 є учасником ТОВ «Самшит», статутний капітал якого становить 22 551 710, 00 грн. ОСОБА_3 до статутного капіталу товариства вніс суму 795 710,00 грн.

Позивач звернувся з даним позовом на підставі ст.57 Закону України «Про господарські товариства» та ст.149 ЦК України, просив стягнути з ТОВ «Самшит» на його користь суму 795 710 грн. 00 коп. в якості виплати вартості частини майна Товариства, пропорційної частці ОСОБА_3 у статутному капіталі Товариства, з метою виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 травня 2011 року.

Задовольняючи позовні вимоги на підставі ч.1 ст. 149 ЦК України, ст.57 Закону України «Про господарські товариства», суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є законними, для погашення заборгованості перед останнім за рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 травня 2011 року.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що ухвалене у справі судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 149 ЦК України, звернення стягнення на частину майна товариства з обмеженою відповідальністю, пропорційну частці учасника товариства у статутному капіталі, за його особистими боргами допускається лише у разі недостатності у нього іншого майна для задоволення вимог кредиторів. Кредитори такого учасника мають право вимагати від товариства виплати вартості частини майна товариства, пропорційної частці боржника у статутному капіталі товариства, або виділу відповідної частини майна для звернення на нього стягнення. Частина майна, що підлягає виділу, або обсяг коштів, що становлять її вартість, встановлюється згідно з балансом, який складається на дату пред'явлення вимог кредиторами.

Аналогічні положення містяться у ст. 57 Закону України «Про господарські товариства».

Правовий аналіз зазначених норм закону дозволяє дійти висновку про те, що кредитор має право самостійно звернутись до суду з вимогою до товариства з обмеженою відповідальністю, учасником якого є боржник, про виплату вартості частини майна цього товариства, пропорційної частці боржника у статутному капіталі зазначеного товариства, або виділу відповідної частини майна для звернення на нього стягнення.

Майно товариства може бути виділене пропорційно частці боржника в статутному капіталі, або може бути виплачена його вартість пропорційно частці боржника в статутному капіталі товариства на вимогу кредитора, у тому числі з огляду на положення ст. 15 ЦК України.

Апелянти посилались у своїх апеляційних скаргах, зокрема, на те, що в ході судового розгляду не доведено відсутність у ОСОБА_3 іншого майна для задоволення вимог кредитора - позивача у справі та щодо наявності у нього нерухомого майна - житлового будинку АДРЕСА_1 перебування частки третьої особи в статутному капіталі відповідача у спільній сумісній власності третьої особи з його дружиною та незалучення її до участі у справі; непідсудності справи Шевченківському районному суду міста Києва; наявності рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 травня 2011 року; незалучення до участі у справі Ужгородського МВ ДВС та ПАТ «Промінвестбанк»; щодо спроби потрійного стягнення коштів позивачем; наявності описки в мотивувальній частині судового рішення щодо балансу відповідача; порушення строків розгляду справи, який відбувся без участі третьої особи.

Так, в ході судового розгляду достовірно встановлено, що третя особа є учасником ТОВ «Самшит» (та була на день подачі позову) згідно відкритих відомостей в мережі Інтернет.

Наявність у третьої особи частки у статутному капіталі Товариства не заперечується представником відповідача, а також підтверджується третьою особою.

Щодо недостатності майна у третьої особи для задоволення вимог кредиторів, то як вбачається з довідки органу ДВС №8-1468 від 17 травня 2017 року, у третьої особи недостатньо іншого майна для задоволення вимог кредитору (а.с.69-70).

З приводу доводів щодо передчасності позову, у зв'язку з наявністю у третьої особи вищевказаного нерухомого майна - будинку, на який в першу чергу можливо було б звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості перед позивачем, слід керуватись та віддавати пріоритет закону, що прийнятий пізніше. В даному випадку, Закон України «Про господарські товариства» прийнятий в 1991 році, відповідні норми ЦК України діють з 2004 року, а тому пріоритетним є Закон України «Про виконавче провадження», а саме стаття 50 (набрав чинності в 2016 році), яка чітко говорить про те, що звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Крім того, слід зупинитись на тому, що будинок АДРЕСА_1 знаходиться в заставі Банку і наразі заборгованість перед Банком у ОСОБА_3 перевищує 3,39 млн. грн., що є суттєво вищою вартості предмету іпотеки, яка згідно з договором іпотеки складає 1,5 млн. грн.

А тому, враховуючи викладене, позивач не в змозі вимагати звернення стягнення на іпотечне майно для погашення заборгованості боржника перед позивачем через пріоритетність вимог банку-іпотекодержателя.

Крім того, першочерговим є збереження прав особи на житло для себе та своєї сім'ї, а тому колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про передчасність позову з наведених вище підстав.

Що стосується доводів апеляційної скарги про перебування частки третьої особи в статутному капіталі відповідача у спільній сумісній власності третьої особи з його дружиною та незалучення її до участі у справі, слід зважати на наступне.

Виходячи з роз'яснень п.28 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, вклад до статутного фонду господарського товариства не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо вклад до статутного фонду господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім'ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів (тобто у разі нарахування та виплати дивідендів). Разом з тим, належність майна до спільної сумісної власності подружжя підлягає доказуванню.

Згідно положень Закону України «Про господарські товариства», учасник господарського товариства має право на розпорядження належною йому часткою в статутному капіталі товариства без згоди іншого з подружжя, разом з тим, відчуження ним на власний розсуд частки в статному фонді не може вважатись використанням (відчуженням) спільного майна подружжя проти волі іншого подружжя та не в інтересах сім'ї. Таким чином, доводи ОСОБА_3 у цій частині є необґрунтованими, а тому відхиляються колегією суддів.

Крім того, у статутних документах та довідці з ЄДРЮОФОП зазначено лише третю особу - ОСОБА_3, а не його дружину також, а тому відсутні підстави для її залучення до участі у справі. Так, у справі не йдеться про поділ доходів, залишення майна при ліквідації Товариства тощо, а в даному випадку вартість частки третьої особи стягується з Товариства у повному обсязі для погашення заборгованості перед кредитором.

Доводи щодо непідсудності справи Шевченківському районному суду міста Києва також відхиляються колегією суддів, оскільки предметом даного спору є стягнення коштів з відповідача, місцезнаходження якого в Шевченківському районі міста Києва (ч.2 ст.109 ЦПК України).

Крім того, рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 травня 2011 року встановлено заборгованість третьої особи, а у даній справі відшукуються у сторонніх осіб активи третьої особи з метою виконання вказаного рішення суду, тобто у даній справі та вищевказаній справі різні предмети позову.

Окремо слід зазначити, що розгляд даної справи не впливає на права та обов'язки Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області щодо даного предмету спору, а також не впливає на права та обов'язки ПАТ «Промінвестбанк» як кредитора відповідача, оскільки як вбачається з оцінки будинку, вказаної суми недостатньо для погашення боргу навіть Банку, а тому відсутні підстави для залучення їх до участі у даній справі.

Щодо спроби потрійного стягнення коштів на користь позивача, то є очевидним, що справа №2-674/11 Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області (рішення суду від 25 травня 2011 року) стосувалась безпосереднього стягнення заборгованості, а дві інші справи, на які посилається третя особа - справа №712/3680/2012 Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області (провадження зупинено до розгляду даної справи) та дана справа №761/41839/16-ц Шевченківського районного суду міста Києва, викликані процедурною потребою забезпечити звернення стягнення на наявний у боржника актив для повної реалізації (виконання) рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 травня 2011 року у справі №2-647/11, тобто різні предмети позову.

Таким чином, права боржника пред'явленням даного позову не порушуються, а діюче законодавство України не передбачає подвійного чи потрійного стягнення заборгованості по одному і тому самому зобов'язанню, у зв'язку з чим наведені доводи апеляційної скарги колегія суддів визнає необґрунтованими та відхиляє їх.

Що стосується доводів апелянта про наявність описки в мотивувальній частині рішення суду, то в даному випадку ці доводи є формальними та не впливають на вирішення спору по суті, оскільки в резолютивній частині рішення сума вказана правильно, тобто стягнута та сума, яку просив стягнути позивач при подачі позову.

Як вбачається з матеріалів справи, третя особа неодноразово викликалась для участі в судовому засіданні, разом з тим, жодного разу не з'явилась. Крім того, суд першої інстанції забезпечував організацію відео конференції.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що процесуальні права третьої особи не порушено, а порушення розумного строку судового розгляду не може бути підставою для скасування судового рішення.

Виходячи з вищенаведених обставин, встановлених в ході судового розгляду, суд першої інстанції дійшов законних та обґрунтованих висновків про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, не відносяться до підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість скасування або зміни оскаржуваного рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції законними та такими, що відповідають дійсним обставинам справи. Судом повно та всебічно з'ясовано фактичні обставини, вірно встановлено правовідносини сторін та правильно застосовано відповідну норму закону, що їх регулює, з огляду на що апеляційна скарга має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та Хоменка Юрія Михайловича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Самшит» - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 травня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: І.М. Вербова

Судді: Л.Д.Поливач

Н.В.Поліщук