Справа № 530/324/17
Номер провадження 2/530/316/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2017 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., секретарі Бедюх Н.І., розглянувши в місті Зіньків справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про визнання права власності на 7/12 часток у квартирі, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка, ОСОБА_1 звернулася в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про визнання права власності на 7/12 часток у квартирі.

В судове засідання позивачка не з»явилася, направивши до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та підтримання позовних вимог.

Відповідач, ОСОБА_2, судове засідання не з'явився, але надав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі і просить розгляд справи провести без його участі.

Третя особа, ОСОБА_3, в судове засідання не з»явився, направив до суду узаяву про розгляд справи за його відсутності.

Суд вирішив за можливе розглядати справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням норм ст.197 ЦПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Оскільки відповідач визнав позовні вимоги і вони знайшли своє повне підтвердження в судовому засіданні, суд приймає вказане визнання позову, оскільки такі дії відповідача не суперечать закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, тому, відповідно до вимог ч. 4 ст. 174 ЦПК України, суд вважає, що вказані позовні вимоги є цілком доведеними, обґрунтованими і підлягають задоволенню у вказаному обсязі.

Зачитавши заяву позивачів, відповідача та дослідивши наявні матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України: кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту порушеного майнового права.

Відповідно до ст. 114 ЦПК України: Позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини, враховуючи місцезнаходження, позов предявляється за правилами виключної підсудності до Зіньківського районного суду Полтавської області за місцем знаходження земельної ділянки.

Частиною 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою... .

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до п. 11 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника.

Відповідно до ст. ст. 1217, 1218, ЦК України спадщина здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1, ч.5. ст. 1268 ЦК України спадкоємець має право прийняти спадщину, яка незалежно від часу прийняття належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 5 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Згідно з положеннями ст. 1277 ЦК ( 435-15 ) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Відповідно до положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ), основні терміни, використані в цьому Законі, мають таке значення: зокрема, територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; районні та обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст. Згідно з ст.5 Закону система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. Відповідно до ст.10 цього ж Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Пленуму Верховного Суду України у п. 24 Постанови № 7 від 30 травня 2008 р. Про судову практику у справах про спадкування роз'яснив, що при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Судом встановлено що, 15 квітня 1962 року позивачка уклала шлюб з ОСОБА_4, свідоцтво про шлюб серії І-ВЛ № 289690 (а.с.7).

26 березня 2015 року чоловік позивачки, ОСОБА_4 помер, свідоцтво про смерть серії І-КЕ № 291126 (а.с.7).

За час шлюбу позивачка з чоловіком придбали спільне майно, зокрема квартиру.

Згідно з договором купівлі-продажу, посвідченого Зіньківською державною нотаріальною конторою Полтавської області 06.06.1992 року за реєстровим № 1151, технічним паспортом на квартиру №4 у житловому будинку №12, 1-й провулок Гоголя в місті Зіньків, виготовленим Приватним підприємством Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» 02.06.2015 року слідує, що право власності на квартиру зареєстроване в реєстровій книзі №19 за №2755 на ім»я ОСОБА_1 (а.с.9-12).

Відповідно до ст.60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно з ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, ? частка квартири № 4, з відповідними частинами господарських будівель, що знаходиться в місті Зіньків по 1-му провулку Гоголя, 12, Зіньківського району, Полтавської області, за життя належала ОСОБА_4.

За життя, 20.06.2007 року, ОСОБА_4, заповів належну йому ? частину вище вказаної квартири синові, ОСОБА_2.

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області № 530/463/16-ц від 30.09.2016 року за ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, визнано право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/3 частину квартири №4, що знаходиться за адресою: в місто Зіньків по 1-му провулку Гоголя, 12, Зіньківського району, Полтавської області. На підставі рішення суду до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 31.01.2017 року внесено запис про право власності ОСОБА_2 на 1/3 частку квартири (а.с.13-14).

Позивачка є спадкоємцем першої черги за законом, згідно з ст.1261 ЦК України, як дружина спадкодавця.

Вона непрацездатна за віком на час відкриття спадщини їй виповнилось76 років.

Згідно з положеннями ч.3 ст. 1268 ЦК України, вона прийняла спадщину, оскільки постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини і протягом шести місяців з дня відкриття спадщини не заявила про відмову від неї.

На час відкриття спадщини було три особи, які, відповідно до законодаваства, є спадкоємцями за законом: ОСОБА_1 - дружина, ОСОБА_2 - син, ОСОБА_3 син, кожен із них, при умові спадкування за законом, відповідно до ст.1267 ЦК України, був би спадкоємцем 1/6 частки вище згаданої квартири №4.

Отже, згідно з ст. 1241 ЦК України, належна позивачці обов»язкова частка у спадщині ОСОБА_4 складає 1/12 частку квартири №4 з відповідними частинами господарських будівель, що знаходяться в м.Зіньків, 1-й провулок Гоголя, 12, Зіньківського району, Полтавської області.

Таким чином, позивачці, ОСОБА_1, належить 7/12 часток квартири №4 в місті Зіньків по 1-му провулку Гоголя, 12, Зіньківського району, Полтавської області.

Відповідно до ч.1,2 ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, має право отримати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному із них, із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

На звернення позивачки до приватного нотаріуса Зіньківського нотаріального округу Полтавської області, ОСОБА_5, із заявою про видачу свідоцтва про право власності на ? частку у спільному майні подружжя та свідоцтва про право на спадщину за законом на обов»язкову частку у спадковому майні спадкодавця, їй було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій (а.с.15).

Відповідач, ОСОБА_2, оспорив право ОСОБА_1 на квартиру в судовому порядку і тепер йому належить 1/3 частина квартири.

Виникла невизначеність у праві власності на квартиру, яка позбавляє позивачку можливості в повній мірі реалізувати свої права щодо неї.

Власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

В контексті звернення позивачки до суду з позовом про визнання права власності, суд зазначає наступне.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «ОСОБА_6 Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин справи та доказів, що подані на підтвердження позовних вимог, з врахуванням визнання відповідачем позову, що не порушує прав та інтересів інших осіб, є підстави для задоволення позову.

У відповідності до ст.. 213 ЦПК України, суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства ухвалюючи рішення на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та керуючись ч. 4 ст. 3, ч.3 ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", ст.16, ст. 328, 376, 392 Цивільного кодексу України,ст. ст. 3, 10,15,30, 57-61, 80, 212-223 ЦПК , п.1 ч.1 ст. 7 ЗУ "Про судовий збір" суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про визнання права власності на 7/12 часток у квартирі задоволити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ік НОМЕР_1, жителькою місто Зіньків, 1-1 АДРЕСА_1, право власності на 7/12 часток у квартирі № 4 з відповідними частинами господарських будівель, що знаходиться в місті Зіньків по 1-му провулку Гоголя, 12, Зіньківського району, Полтавської області, з яких: на ? частку у спільному майні подружжя квартирі №4 з відповідними частинами господарських будівель, що знаходиться в місті Зіньків по 1-му провулку Гоголя, 12, Зіньківського району, Полтавської області та право неа спадщину за законом на обов»язкову частку у спадковому майні померлого 26.03.2015 року ОСОБА_4, а саме на 1/12 частку у квартирі №4 з відповідними частинами господарських будівель, що знаходиться в місті Зіньків по 1-му провулку Гоголя, 12, Зіньківського району, Полтавської області.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області через Зіньківський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з моменту його оголошення.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області ОСОБА_7