У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої АллиМихайлівни про визнання договорів факторингу та відступлення прав вимоги недійсними, визнання незаконним та скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року, додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 5 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 27 жовтня 2006 року між ним та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), укладено договір про надання споживчого кредиту в розмірі 124 тис. доларів США, зобов'язання за яким забезпечено згідно з договором іпотеки від 27 жовтня 2006 року та передано в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.

13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект») укладені договори факторингу та відступлення права вимоги, за умовами яких відступлені права вимоги за вказаним кредитним договором від 27 жовтня 2006 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 14 листопада 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 7 червня 2012 року, позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 135648 доларів США.

Позивач вважав, що договори факторингу та відступлення права вимоги є недійсними, оскільки між його сторонами фактично відбулась уступка права стягнення за рішенням суду, що можливо тільки з дотриманням процесуального порядку заміни сторони виконавчого провадження за ухвалою суду. Також зазначав про неправомірність реєстрації за новим кредитором права власності на предмет іпотеки.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд: визнати недійсним договір факторингу № 2 від 13 лютого 2012 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», в частині відступлення права вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 27 жовтня 2006 року; визнати недійсним договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 13 лютого 2012 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», в частині відступлення права вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 27 жовтня 2006 року та договору іпотеки від 27 жовтня 2006 року на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1; визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. від 29 серпня 2015 року про державну реєстрацію права власності ТОВ «Кей-Колект» на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 5 липня 2016 року відмовлено в задоволенні позову в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення приватного нотаріуса щодо державної реєстрації права власності.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 17 листопада 2016 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. від 29 серпня 2015 року про державну реєстрацію права власності ТОВ «Кей-Колект» на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 скасовано, провадження у справі в цій частині закрито з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі в частині визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, апеляційний суд виходив із того, що такі вимоги підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в іншій частині, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не доведено порушення відповідачами вимог чинного законодавства при укладенні договору факторингу та договору відступлення права вимоги, тому в силу вимог ст. ст. 203, 215 ЦК України відсутні підстави для визнання їх недійсними.

Повністю погодитись з таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини другої цієї ж статті у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені ст. 15 ЦПК України: суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

При цьому ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства визначає захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (далі - суб'єкт владних повноважень), шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Стаття 3 КАС України в п. 1 дає визначення терміну «справа адміністративної юрисдикції», якою визнається публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є суб'єкт владних повноважень.

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за ст. 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори за ознаками, наведеними в ч. 1 ст. 17 КАС України, зокрема, на спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України (п. 5 ч. 2 ст. 17 КАС України).

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Натомість однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Публічно-правовий спір має свою особливість суб'єктного складу - участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сам по собі цей факт не дає підстав ототожнювати із публічно-правовим та відносити до справи адміністративної юрисдикції будь-який спір за участю суб'єкта владних повноважень.

З огляду на це, неправильним є формальне застосування п. 5 ч. 2 ст. 17 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що до суду звертається суб'єкт владних повноважень як позивач.

Таким чином, аналіз ст. 15 ЦПК України та ст. 17 КАС України дає підстави для висновку, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі не достатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб'єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб'єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер спірних правовідносин, із яких виник спір.

Судом установлено, що позовні вимоги про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не стосується захисту прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин.

Отже, спір виник із цивільних правовідносин і справа за правилами ст. 15 ЦПК України підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, апеляційний суд не з'ясував усіх обставин, що мають процесуальне значення, підстави звернення до суду з вимогою про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та правовідносини, які виникли, дійшовши передчасного висновку про закриття провадження у справі в цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За положеннями чч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, апеляційний суд упорушення ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України на зазначені вище положення закону уваги не звернув, доводів апеляційної скарги не перевірив та належним чином не встановив обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин постановлена у справі ухвала апеляційного суду не може вважатись законною й обґрунтованою, тому відповідно до ст. 342 ЦПК України вона підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 342 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 листопада 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик