Справа № 236/2113/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2017 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Шаньшиної М.В.

за участю:

секретаря Ковнєрової І.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

представника третьої особи Межерицької М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лиман цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, третя особа орган опіки та піклування Лиманської міської ради Донецької області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

21 липня 2017 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_5 та неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, будинку, розташованого в АДРЕСА_1, належного позивачу на підставі свідоцтва про право власності за законом, виданого Краснолиманської державною нотаріальною конторою 03.06.1989 року, зареєстрованого в реєстрі під № 2-988 та зареєстрованого в БТІ м.Слов'янська 04.07.1989 року. Відповідачка по справі, як дружина його сина, разом з неповнолітнім ОСОБА_6, з 30.07.2013 року зареєстрована в зазначеному будинку. 24.02.2016 року шлюб поміж ОСОБА_7 та відповідачкою розірвано, та на теперішній час відповідачка разом з дитиною мешкають за іншою адресою. Позивач здійснює виконання обов'язків щодо утримання житлового будинку, виконує інші обов'язки, пов'язані з використанням нерухомості; не скасована реєстрація відповідача за колишнім місцем проживання порушує житлові права позивача відповідно до ст.383 ЦК України. З огляду на це, позивач змушений звернутись за захистом своїх прав до суду.

Позивач та його представник, адвокат ОСОБА_2, яка діє на підставі договору про надання юридичних послуг(а.с.31-33), в судовому засіданні підтримали вимоги зазначені в позові, просили їх задовольнити; позивач доповнив, що зв'язку з матеріальним становищем має намір оформити субсидію для отримання пільг щодо сплати комунальних платежів, але реєстрація відповідачки позбавляє можливості вирішите це питання.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву, в якій просила справу розглядати без її участі.(а.с. 59)

Представник відповідача ОСОБА_3, який діє на підстав ордеру та угоди про надання юридичних послуг(а.с.49-51), визнав позов в частині визнання ОСОБА_5, такою, що втратила право на користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1. Заперечував проти задоволення позову в іншій частині, мотивуючи це тим, що син відповідача за вказаною адресою не зареєстрований, а отже, відсутні підстави для визнання його таким, що втратив право користування житловим будинком.

Представник третьої особи, ОСОБА_8, яка діє на підставі довіреності (а.с.60), не заперечувала проти задоволення позову.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали по справі, встановив наступні обставини і визначив відповідні до них правовідносини.

На підставі свідоцтва про право власності за законом, виданого Краснолиманської державною нотаріальною конторою 03.06.1989 року, зареєстрованого в реєстрі під № 2-988 та зареєстрованого в БТІ м. Слов'янська 04.07.1989 року, ОСОБА_1 є власником будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, розташованого в АДРЕСА_1(а.с.8).

ОСОБА_5 зареєстрована за місцем проживання у цьому житловому будинку, що підтверджено довідкою виконкому Лиманської міської ради Донецької області від 17.07.2017 року(а.с. 15).

Відповідно до рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 24.02.2016 року шлюб поміж ОСОБА_7 та ОСОБА_5 розірвано(а.с.14).

Відповідно до акту про не проживання, складеного 17.07.2017 року головою вуличного комітету ОСОБА_9. та підписаного сусідами: ОСОБА_10, ОСОБА_11, затвердженого Виконавчим комітетом Лиманської міської ради Донецької області, відповідачка ОСОБА_5 та її неповнолітня дитина ОСОБА_6, з 29.12.2015 року по теперішній час за адресою АДРЕСА_1, не мешкають. Суд не приймає цей документ, як допустимий доказ, оскільки допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_11 в судовому засіданні не підтвердили факт підписання ними вказаного акту, а також належності їм підписів, що стоять в акті поруч з їх прізвищами.

Водночас, вказані свідки, а також свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснили, що дійсно, ОСОБА_5 та її неповнолітня дитина ОСОБА_6, з кінця 2015 року по теперішній час за адресою АДРЕСА_1 не мешкають.

Судом встановлено, що позивач здійснює виконання обов'язків щодо утримання зазначеного житлового будинку в належному стані, виконує інші обов'язки, пов'язані з використанням нерухомості.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Ст. 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року),ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року,п.63).

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України).

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном(ст. 391 ЦК України).

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як вбачається із досліджених судом письмових доказів, з 03.06.1989 року у позивача виникло право власності на житловий будинок за адресою: в АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, що є чинними і сторонами не оспорюється. Власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частин 1, 4 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Визнання представником відповідача позову в частині визнання ОСОБА_5, такою, що втратила право на користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1, не суперечить закону, і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд приймає диспозитивне розпорядження відповідача та вважає, що заявлені позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Відповідно до заявленої вимоги щодо визнання неповнолітнього ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, таким що втратив право користування житловим приміщенням, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. ст. 11, 15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Згідно із ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження факту його порушеного права неповнолітнім ОСОБА_6, факт його реєстрації в будинку за адресою: АДРЕСА_1 спростовується довідкою Лиманської міської ради Донецької області від 17.07.2017 року, факт його проживання разом з відповідачкою за вказаною адресою позивачем не доведено.

Таким чином, в частині позовних вимог щодо визнання неповнолітнього ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право на користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1, задоволенню не підлягають.

Заявлені вимоги позивача щодо стягнення з відповідача судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 317, 319, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 15, 60, 61, 79, 88, 209, 213, 214, 215, 218,224 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право на користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1, належного на праві приватної власності ОСОБА_1.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_2, судові витрати у розмірі 320,00(триста двадцять гривень 00 копійок) гривень.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному провадженні через Краснолиманський міський суд Донецької області до Апеляційного суду Донецької області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 12 жовтня 2017 року.

Суддя -