Справа № 285/1745/16-ц
провадження № 2-р/285/7/17
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2017 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області у складі судді Помогаєва А.В., за участі секретаря судового засідання Кравець І.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про розяснення рішення суду № 285/1745/16-ц від 07.10.2016 року,

ВСТАНОВИВ:

07.10.2016 року Новоград-Волинським міськрайонний судом Житомирської області по справі №285/1745/16-ц винесено рішення про часткове задоволення позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Зазначеним рішенням з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість за кредитним договором станом на 31.03.2016 року в розмірі 10378 грн. 87 коп., що складається з:

1) 1820,65 грн. заборгованість за кредитом;

2) 6958,22 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом;

3) 1600,00 грн. заборгованість за пенею та комісією.

У задоволенні позовних вимог в частині стягнення 500,00 грн. штрафу (фіксована частина); 518,94 грн. штрафу (процентна складова) - відмовлено. Розподілено судові витрати.

Повний текст рішення складено 10.10.2016 року.

В апеляційному порядку рішення суду сторонами не оскаржувалось та набрало законної сили 30.10.2016 року.

20.12.2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про розяснення вищевказаного рішення, у якій просила розяснити наступні питання:

1) Чому суд прийняв позовну заяву з простроченим строком позовної давності?

2) Чому суд при ухваленні рішення не встановив пропущення позовної давності?

3) Чому суд при ухваленні рішення застосував ст. 258 ЦК України до стягнення пені і штрафу та не застосував ст. 257 ЦК України до всього позову?

4) Чому суд взяв до уваги (борг) станом на 31.03.2016 року, а не день виконання рішення?

5) Чому суд посилається на ст. 626 ЦК України, коли відповідач договір не підписувала, що свідчить про його нікчемність?

Сторони у судове засідання не викликались, відповідно до ч. 3 ст. 271 ЦПК України.

Розглянувши заяву, суд дійшов наступних висновків.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 271 ЦПК України за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд розяснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення. Подання заяви про розяснення судового рішення допускається, якщо судове рішення ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути предявлене до примусового виконання.

Відповідач у своїй заяві посилається на те, що рішення суду до теперішнього часу не виконано.

Згідно п. 21 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року №14, визначено, що роз'яснення рішення суду можливе тоді, коли воно не містить недоліків, що можуть бути усунені лише ухваленням додаткового рішення, а є незрозумілим, що ускладнює його реалізацію. Зазначене питання розглядається судом, що ухвалив рішення, і в ухвалі суд викладає більш повно та ясно ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін у суть рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду. Якщо фактично порушено питання про зміну рішення або внесення в нього нових даних, у тому числі й роз'яснення мотивів ухваленого рішення, суд ухвалою відмовляє в роз'ясненні рішення.

Резолютивна частина рішення суду є чіткою та зрозумілою, не може викликати труднощів під час виконання, оскільки судом визначено суму коштів, що підлягає стягненню.

Питання, поставлені відповідачем, фактично є формою висловлення незгоди з рішенням суду та запереченнями проти позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Питання застосування позовної давності у даній справі судом вирішено відповідно до закону - мотивувальна частина рішення містить посилання на відсутність заяви відповідача про застосування позовної давності, а також на п. 1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг, що встановлює позовну давність у 50 років.

Посилання відповідача на факт нібито застосування судом позовної давності до частини позовних вимог (пені та штрафу) є помилковим, оскільки суд не застосовував позовну давність, а зменшив штрафні санкції відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України та ст. 61 Конституції України, про що прямо зазначено в тексті рішення.

В судовому засіданні відповідач не заперечувала факт укладання кредитного договору від 26.04.2011 року шляхом підписання анкети-заяви, копія якої наявна в матеріалах справи. Отже, посилання в рішенні суду на факт укладання такого договору відповідає встановленим обставинам справи.

Заборгованість за кредитним договором з відповідача стягнута станом на 31.03.2016 року - в межах позовних вимог та відповідно до поданого позивачем розрахунку, про що зазначено у тексті рішення суду. Право на збільшення позовних вимог належить виключно позивачу і на момент розгляду справи таким правом він не скористався.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність предмета розяснення, оскільки поставлені відповідачем питання однозначно вирішені судом під час ухвалення рішення, що відображено у його тексті.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 271, 353, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви про розяснення рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду від 07.10.2016 року по справі № 285/1745/16-ц.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Житомирської області протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя А.В. Помогаєв