РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2017 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Бородіної Н.М.,

за участю секретаря Давіденко Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, 3-я особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Цигіпова Олена Георгіївна про визнання правочину недійсним, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1, звернулась у суд з позовом до відповідача ОСОБА_2, 3-я особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Цигіпова О.Г. про визнання недійсним договору дарування 1/12 частини квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову зазначив, що він звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення позики. Ухвалою суду позов був забезпечений шляхом накладання арешту на майно ОСОБА_2 - 1/12 частини квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_2 ознайомившись зі справою та дізнавшись про арешт на майно, до реєстрації арешту подарував свою частину ОСОБА_3 Вказаний правочин порушує публічний порядок та підлягає визнанню недійсним.

Відповідач - ОСОБА_2 у судовому засідання проти позову заперечував, зазначаючи, що подарував свою частку квартири коли на неї не було в реєстрі заборони.

Співвідповідач - ОСОБА_3, у судове засідання не з'явилась, повідомлялась судом належним чином, у поданій заяві вказувала, що вона не є належним відповідачем.

3-я особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Цигіпова О.Г. - у судове засідання не з'явилась, повідомлялась судом належним чином.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити з наступних підстав.

Суд зазначає, що у відповідності до ст.11 ЦПК України , суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Також у відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи зазначене, суд розглядає даний позов в межах заявлених вимог та на підставі доказів наданих сторонами у відповідності до ч.2 ст.27 ЦПК України.

Матеріали справи свідчать, що ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 14.09.2016р. по цивільній справі №640/10219/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, був забезпечений позов шляхом накладання арешту на майно ОСОБА_2 - 1/12 частину квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 знав про наявність ухвали, оскільки отримав її копію 26.09.2016р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

03.10.2016р. державний реєстратор прав на нерухоме майно відмовив ОСОБА_1 в реєстрації арешту на майно за ухвалою суду від 14.09.2016р., враховуючи , що вказане майно 29.09.2016р. зареєстровано за іншою особою.

За договором купівлі-продажу від 29.09.2016р. ОСОБА_2 подарував 1/12 частину квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_3 Тому сторони договору дарування, який оспорює позивач, є належними відповідачами у даній справі.

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв'язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Позивачем не обґрунтовано та не надано доказів суперечності оспорюваному договору дарування вимогам ч.1, ч.2 ст. 203 ЦК України, необхідних для визнання договору недійсним.

Крім того, суд зазначає, що предметом розгляду цивільної справи №640/10219/16-ц, по якій прийнята ухвала про забезпечення позову, є грошова заборгованість, а не нерухоме майно, яке є предметом оспорюваного договору дарування .

Відповідно до ч.1 ч.2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Позивачем не зазначено, ні у позові, ні його представниками у судовому засіданні, які саме охоронювані законом інтереси порушено оспорюваним договором дарування, відсутні докази такого порушення.

За відсутності доведеності своїх вимог підстави для задоволення позову відсутні.

Посилання відповідача ОСОБА_2 на відсутність у державному реєстрі встановлених ухвалою суду від 14.09.2016р. обмежень, судом не приймається, оскільки не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, що узгоджується із правовою позицію ВСУ у справі № 6-606цс16 від 15.05.2016р.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212 - 215 ЦПК України, суд -

вирішив :

В задоволені позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом

десяти днів з дня його проголошення, через суд першої інстанції. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строків для подачі апеляційної скарги.

Суддя Бородіна Н.М.