Справа № 344/2438/17
Провадження № 2/344/1899/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2017 року Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого - судді Мелещенко Л.В.

секретаря - Мічути Т.Б.

за участю сторін:

представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Івано-Франківськ цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини, -

В С Т А Н О В И В:

20 лютого 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який був розірваний 26 серпня 2008 року. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу дитина проживає разом з позивачем. Відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги не надає. Позивач вживає всіх заходів для повноцінного забезпечення дитини гармонійним розвитком тіла, особистості, розумових здібностей. Дочка ОСОБА_5 бере активну участь у студії східних танців «Міамор», колектив якого виїжджає за межі України для участі у міжнародних конкурсах, навчається у студії іноземних мов «SpeaUp» учні якої для удосконалення знань іноземної мови постійно виїжджають за кордон, а також для зміцнення здоров'я неодноразово у супроводі позивача та супроводі бабусі відвідувала оздоровчі місця за межами України. Незважаючи на неодноразові звернення позивача відповідач добровільно надати дозвіл на тимчасові поїздки за кордон відмовляється. За таких обставин позивач просить надати дозвіл неповнолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасовий виїзд за кордон без згоди та супроводу її батька ОСОБА_3 у супроводі матері ОСОБА_2 або її баби ОСОБА_6 на строк до 20 лютого 2020 року.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав на підставах, викладених у позові, просив позов задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.

Відповідач у жодне судове засідання не з'явився, тоді як про час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Проте відповідач не повідомив про причини своєї неявки і не подав заяв про розгляд справи за його відсутності, не було подано і заперечень на позовну заяву. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Згідно частини першої статті 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Керуючись статтями 77, 169, 224 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних у ній даних і доказів, так як у суду є достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, а позивач не заперечує проти такого розгляду.

Тому згідно статей 77, 169, 224 Цивільного процесуального кодексу України, враховуючи положення частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», щодо розгляду справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_3 та ОСОБА_7 (а.с. 3).

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 розірваний, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 554 від 26 серпня 2008 року, після реєстрації розірвання шлюбу присвоєно прізвище ОСОБА_6 (а.с. 4).

ОСОБА_4 має паспорт громадянина України для виїзду за кордон (а.с. 6-7).

ОСОБА_2 дає згоду на відкриття віз та тимчасові поїздки за кордон до Словацької Республіки, Республіки Польща, Грецької Республіки, Республіки Хорватія, Угорщини, Рспубліки Кіпр, Чеської Республіки, Італійської республіки, Французької Республіки, Португальської Республіки, Республіки Австрія, Федеративної Республіки Німеччина та інших країн Шенгенської угоди, а також до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, Російської Федерації, Республіки Білорусь, Болгарії, Турецької Республіки в період з 20 лютого 2017 року по 20 лютого 2020 року її дочки ОСОБА_4 у супроводі її бабусі ОСОБА_6, яка буде проводити догляд за дитиною та забезпечить її повернення в Україну (а.с. 8).

З метою найкращого виховання дитини та її оздоровлення, підвищення її морального та духовного розвитку позивач бажає разом зі своєю дочкою здійснювати виїзди з дитиною до інших країн, а також виїзди її доньки з бабусею.

Стаття 33 Конституції України встановлює, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно статті 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Частинами першою-третьою статті 313 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок реалізації права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України».

Згідно частини першої статті 3 зазначеного Закону, перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред'явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону.

Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно пункту 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

У відповідності з вимогами пункту 4 зазначених Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані поважати дитину.

Згідно зі статтею 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до статей 1-2 Закону України «Про охорону дитинства», батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку.

Як зазначено у частині першій статті 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Враховуючи те, що сторони не перебувають у шлюбі, донька проживає з матір'ю, а також той факт, що дитина потребує духовного та культурного розвитку, а відповідач необґрунтовано не надає дозвіл на виїзд дитини за кордон України, в той же час така позиція відповідача шкодить інтересам дитини і не сприяє її всебічному, гармонійному духовному, моральному розвитку та оздоровленню, суд дійшов до переконання про необхідність надання дозволу дозвіл неповнолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасовий виїзд за кордон в період з дня набрання чинності судовим рішенням по 20 лютого 2018 року у супроводі матері ОСОБА_2 або баби ОСОБА_6 без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_3.

Враховуючи вищенаведене, відповідно до статті 33 Конституції України, статей 7, 150,155 Сімейного кодексу України, статті 313 Цивільного кодексу України, статей 2, 3, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», керуючись статтями 3, 4, 6, 7, 10, 57-60, 77, 88, 169, 197, 209, 212-214, 218, 222-233, 292, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини задовольнити частково.

Надати дозвіл неповнолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасовий виїзд за кордон в період з дня набрання чинності судовим рішенням по 20 лютого 2018 року у супроводі матері ОСОБА_2 або баби ОСОБА_6 без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_3.

Заочне рішення може бути переглянуто Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області за письмовою заявою відповідача протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у десятиденний строк з дня проголошення рішення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Вступна та резолютивна частини рішення складені, підписані у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 05 квітня 2017 року.

Повний текст рішення складений 07 квітня 2017 року.

Суддя Л.В. Мелещенко