Справа № 340/407/17
Провадження № 22-ц/779/1966/2017
Головуючий у 1 інстанції Бучинський А. Б.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Бойчука І.В., Ясеновенко Л.В.

секретаря Возняк В.Д.

з участю апелянта, його представника ОСОБА_1, позивача, представника третьої особи ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Кривопільська сільська рада про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Верховинського районного суду, ухвалене 08 листопада 2017 року о 15 год. 00 хв. в смт. Верховина Верховинського району Івано-Франківської області,

в с т а н о в и л а :

24.07.2017 року ОСОБА_3 звернулася в суд з наведеним позовом до відповідачів, в обґрунтування якого зазначила, що на підставі договору дарування від 20.04.2010 року вона є власником житлового будинку №225 в с. Кривопілля, присілок Поля, Верховинського району Івано-Франківської області. Однак, повноцінно користуватися та розпоряджатися належним їй на праві власності майном вона не може, оскільки в будинку, крім неї та її матері ОСОБА_6, зареєстровані також відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які фактично в належному їй будинку не проживають, оскільки мають власне житло, проте добровільно знятися із реєстрації місця проживання в її будинку не бажають. Вважає, що оскільки відповідачі проживають у своєму власному домоволодінні, їх особистих речей у належному їй будинку немає, відповідачі не несуть витрат по утриманню будинку та не сплачують комунальних послуг, то, як власник, вона вправі вимагати усунення перешкод в користуванні належним їй житловим будинком шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житлом будинком №225 в с. Кривопілля, присілок Поля, Верховинського району Івано-Франківської області. З наведених підстав просила позов задовольнити.

Рішенням Верховинського районного суду від 08 листопада 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено. Вирішено усунути перешкоди ОСОБА_3 в користуванні нерухомим майном, визнавши ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житлом - житловим будинком №225 в с. Кривопілля, присілок Поля, Верховинського району Івано-Франківської області. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне зясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Зокрема зазначає, що при вирішенні даного спору та ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не враховано, що позов ОСОБА_3 про визнання його та членів його сімї такими, що втратили право користування житлом, поданий в порядку ст. 72 ЖК України. Всупереч вимогам ст. 11 ЦПК України суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та з власної ініціативи зіслався на положення ст. ст. 391, 405 ЦК України.

Також судом не враховано, що згідно відомостей сільської ради він постійно проживає в спірному житловому будинку. Жодних належних та допустимих доказів його відсутності на даний час немає. За місцем свого проживання він здійснює оплату за користування електроенергією та за вказаною адресою отримав судову повістку. Таким чином висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на доказах.

Крім того, судом першої інстанції не враховано, що він народився у спірному будинку, який на той час належав його батькові. В зазначеному будинку він був зареєстрований з народження як член сімї власника. На даний час будинок належить його рідній сестрі. Зазначаючи в оскаржуваному рішенні, що вони втратили право користування житловим приміщенням внаслідок зміни власника, суд не врахував, що новий власник також є членом сімї. При цьому, суд не провів розмежування та не зазначив відповідно до якої саме норми (ст. 72 ЖК України чи ст. 405 ЦК України) він підлягає визнанню таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Апелянт зауважує, що позивач вже неодноразово зверталася в суд з позовами про їх виселення або усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, і кожного разу в задоволенні її позовних вимог було відмовлено. При цьому рішеннями попередніх судів було встановлено, що жодних перешкод з їх сторони позивачу не вчиняється.

З наведених підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник доводи апеляційної скарги підтримали з наведених у ній мотивів, просили про її задоволення.

Позивач ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги не визнала, посилаючись на обґрунтованість висновків суду, просила в задоволенні скарги відмовити.

Представник третьої особи: Кривопільської сільської ради вважав рішення суду незаконним.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася, про час та день розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомила.

З урахуванням положення ст. 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно договору дарування від 20.04.2010 року (а. с. 6) та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а. с. 8), власником житлового будинку №225 в с. Кривопілля, присілок Поля, Верховинського району Івано-Франківської області є позивач ОСОБА_3.

Відповідно до довідки №304 від 20.03.2017 року, виданої Кривопільською сільською радою (а. с. 16), у вказаному житловому будинку зареєстровані ОСОБА_6 - матір позивача та відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_5, відповідно брат позивача та його дружина.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що з припиненням права власності ОСОБА_6, членом сімї якої являються відповідачі, права власності на житловий будинок №225 в с. Кривопілля, присілок Поля, Верховинського району Івано-Франківської, а саме з 20.04.2010 року, відповідачі втратили право користування вказаним житловим приміщенням, у звязку з чим позовні вимоги ОСОБА_3, як нового власника спірного житла, про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житлом, є підставними та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, оскільки такий відповідає встановленим обставинам справи та узгоджується з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

З аналізу наведених правових норм слідує, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Саме до цього зводиться правова позиція Верховного Суду України в постанові від 05.11.2014 року в справі №6-158цс14, яка в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України є обовязковою для судів.

Суд першої інстанції правильно врахував вказану правову позицію Верховного Суду України та обґрунтовано дійшов висновку про те, що право відповідачів на користування житлом, а саме житловим будинком №225 в с. Кривопілля, присілок Поля, Верховинського району Івано-Франківської області було втрачене внаслідок припинення права власності попереднього власника будинку ОСОБА_6, членом сімї якої вони являлися. Також суд вірно дійшов висновку, що таке право за відповідачами не збереглося при набутті права власності на вказаний житловий будинок позивачем, оскільки в розумінні ст. 64 ЖК України відповідачі членами сімї позивача не являються і підстав для визнання їх такими немає, оскільки факт спільного проживання відповідачів з позивачем та ведення ними спільного господарства не знайшов свого підтвердження.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 05.11.2014 року у справі №6-158цс14.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку про підставність позовних вимог ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні належним їй на праві приватної власності житлом шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом - житловим будинком №225 в с. Кривопілля, присілок Поля, Верховинського району Івано-Франківської області.

Доводи апелянта про те, що суд всупереч ст. 11 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог та з власної ініціативи зіслався на положення ст. ст. 391, 405 ЦК України не заслуговують на увагу, так як Пленум Верховного Суду України в абз. 4 п. 9 постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» №5 від 12 червня 2009 року розяснив, що оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Суперечливим до таких доводів апелянта є його твердження, що суд не провів розмежування та не зазначив відповідно до якої саме норми (ст. 72 ЖК України чи ст. 405 ЦК України) він підлягає визнанню таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що суд не врахував, що він постійно проживає в цьому будинку як член сім'ї власника, навіть і після відчуження його мамою спірного будинку позивачу, бо остання є його рідною сестрою, оскільки такі доводи зводяться до переоцінки доказів, вони були предметом дослідження суду першої інстанції і їм дана оцінка в сукупності зі встановленими обставинами справи.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, не спростовують висновки суду першої інстанції, не мають правового значення та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

В силу дії ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції зясовано, дано їм вірну правову оцінку, рішення суду відповідає встановленим судом обставинам і визначеним відповідно до них правовідносинам, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права судом не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Тому апеляційну скаргу ОСОБА_4 слід залишити без задоволення, а рішення Верховинського районного суду від 08 листопада 2017 року без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 390 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Верховинського районного суду від 08 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Бойчук І.В.

ОСОБА_7

Повний текст постанови складено 21 грудня 2017 року.