Справа № 351/2120/16-ц
Провадження № 22-ц/779/1687/2017
Головуючий у 1 інстанції Сегін І. Р.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Пнівчук О.В.

секретаря Турів О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Снятинської районної державної адміністрації, про вселення у житловий будинок за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Снятинського районного суду від 16 серпня 2017 року, ухваленого суддею Сегіним І.Р. 16 серпня 2017 року в м.Рогатин, Івано-Франківської області,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що їм на праві спільної часткової власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_2 (позивач) в період з 20 вересня 2008 року по 10 березня 2016 року перебував з відповідачкою ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, яка ще 06 грудня 2015 року залишила будинок та перейшла проживати за іншою адресою. Враховуючи те, що відповідачка не проживає в їхньому будинку більше року, просили постановити рішення, яким визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житлом (а.с.2).

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про вселення у житловий будинок, мотивуючи вимоги тим, що не проживає в будинку за адресою АДРЕСА_2 з поважних причин, оскільки відносно неї ОСОБА_1 та ОСОБА_2 застосовували насильницькі дії фізичного, психологічного та економічного характеру. Також їй для проживання з дітьми було обіцяно придбати окремий житловий будинок, що і спонукало її перейти проживати в тимчасово орендоване житло. Просила постановити рішення, яким вселити її в житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2. (а.с.28-30).

Рішенням Снятинського районного суду від 16 серпня 2017 року з урахуванням ухвали Снятинського районного суду від 22 вересня 2017 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 задоволено. Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право на проживання в житловому будинку по АДРЕСА_3 та знято з реєстраційного обліку в житловому будинку. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2, третя особа - орган опіки та піклування Снятинської райдержадміністрації, про вселення у житловий будинок відмовлено.

На зазначене рішення суду представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та безпосередньо порушує права та інтереси малолітних дітей, які також були зареєстровані та проживали разом з матір'ю в спірному домоволодінні, в якому 1/3 частка належить їхньому батьку ОСОБА_2 (позивачу за первісним позовом). Судом не взято до уваги пояснення ОСОБА_3 про те, що нею в період шлюбу вкладено особисті кошти в покращення зазначеного житлового будинку та господарських споруд, що вона брала участь в розбудові господарства, а також не враховано той факт, що покинула вона житло через насильство зі сторони чоловіка та свекрухи. Також в судовому засіданні не був присутній представник органу опіки та піклування, відсутній їхній висновок, а оскаржуване судове рішення прийнято без участі відповідачки за первісним позовом.

Просив ухвалити рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги.

В засідання апеляційного суду сторони не з'явилися будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно їхня неявка за положеннями ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідача, дослідивши письмові матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до ст. 367 ЦПК України, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції,, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її обґрунтованою, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст.319,391,405,406 Цивільного кодексу України, встановивши, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками спірного житлового будинку. Позивач ОСОБА_2 перебував у шлюбі з відповідачем ОСОБА_3, у зв'язку з чим остання була вселена у будинок та отримала право на користування будинком. Відповідач спільно з власником майна ОСОБА_2 не проживала, спільним побутом з ним пов»язана не була, після розірвання шлюбу вибула із зазначеного житлового будинку і, маючи інше житло, у якому проживає, добровільно знятись з реєстраційного обліку в житловому будинку не бажає, дійшов висновку про наявність підстав для визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на проживання в житловому будинку по АДРЕСА_4 зі зняттям її з реєстраційного обліку в вказаному житловому будинку та відсутність підстав її вселення.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, оскільки судом першої інстанції порушено норми процесуального права, а саме неправильно встановлені обставини справи та неправильно застосовані норми матеріального права.

Судом встановлено, що позивачам за первісним позовом з урахуванням договору дарування частки від 09.09.2016 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, ОСОБА_2 на праві часткової власності належить 1/3 частина, а ОСОБА_1 - 2/3 житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 26.01.2006 року (а.с.3,4, 5-6, 39).

Зі змісту довідок, виданих Підвисоцькою сільською радою, встановлено, щодо складу сім'ї, яка проживає за адресою АДРЕСА_5 входять: ОСОБА_1, ОСОБА_2 син, ОСОБА_3 невістка (фактично не проживає з грудня 2015 року), ОСОБА_6 онука, ІНФОРМАЦІЯ_2, (фактично не проживає з грудня 2015 року), ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_7 року, (фактично не проживає з грудня 2015 року) (а.с.10,38,47).

Із акту, складеного 26.12.2016 року комісією Підвисоцької сільської ради, вбачається, що відповідачка ОСОБА_8 зареєстрована в АДРЕСА_11 однак фактично проживає в господарстві, яке винаймає в АДРЕСА_6 (а.с.7).

Заочним рішенням Снятинського районного суду від 10 березня 2016 року, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано. Дітей ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4, залишено проживати із матір'ю ОСОБА_3 (а.с.11-12,36-37,48-49).

У свідоцтвах про народження дітей ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4, батьками зазначені ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с.34-35).

Згідно інформації, наданої Підвисоцькою сільською радою від 11.01.2017 року ОСОБА_3 не зареєстрована АДРЕСА_7, але фактично проживає. Зареєстрована АДРЕСА_8 з 10.02.2009 року (а.с.16).

Із акту, складеного 06.02.2017р. комісією Підвисоцької сільської ради, вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрована в спірному господарстві з 10.02.2009р., однак фактично не проживає за вказаною адресою з 06.12.2015р.(а.с.54)

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до вимог ч.ч.1 та 4 статті 156 Житлового кодексу УРСР члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу , тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України, згідно якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Враховуючи те, що позивач ОСОБА_2 є співвласником будинку, відповідач перебувала ОСОБА_3 перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі, у якому у них народилося двоє дітей, тому в силу ст. 64 ЖК України діти є членами сім»ї позивача ОСОБА_2, а відповідач ОСОБА_3 - колишнім членом його сім»ї. При тому жодного значення на момент реєстрації проживання не має факт спільного проживання та ведення спільного господарства, оскільки в силу закону такі особи набувають статусу членів сім»ї.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від наявності у власника будинку права власності на цей будинок.

Отже, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника.

Частина ж 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом і для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Посилання суду на правовий висновок, висловлений у постанові Верховного суду України від 15 травня 2017 № 6-293 цс 16 не заслуговує на увагу, оскільки правовідносини у справах не є подібними, а цей висновок стосується правовідносин між власником житлового приміщення та колишнім членом сім»ї особи, вселеної у житло за домовленість із власником і яка не була власником житлового приміщення.

Ці положення закону судом першої інстанції враховані не були.

Із довідок та акту, виданих сільською радою, встановлено, що відповідач не проживає у спірному житлі з грудня 2015 року.

Із пояснень свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 встановлено, що відповідач у грудні 2015 року разом з дітьми поїхала у м. Кіровоград, а у кінці березня 2016 року повернулася в с. Підвисоке, у якому разом з дітьми декілька разів на протязі року змінювала місце проживання.

У заочному рішенні Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 10 березня 2016 року міститься інформація, надана позивачем ОСОБА_2 в обґрунтування позову про розірвання шлюбу про те, що відповідач перебувала разом із своїми дітьми у Кіровоградській області у своїх батьків.

Із матеріалів справи встановлено, що за цей час позивачем ОСОБА_2 був поданий позов про розірвання шлюбу, про що ухвалено заочне рішення вже 10 березня 2016 року.

З огляду на зазначені обставини, колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу пояснення відповідача про те, що мав місце сімейний конфлікт, що спонукало її разом з дітьми залишити постійне місце проживання та виїхати тимчасово з будинку.

Після цього відповідач разом з дітьми повернулася у АДРЕСА_9 без реєстрації місця проживання на підставі домовленості з власником цього житла.

Позов про визнання відповідача такою, що втратила право на користування житлом, поданий в суд вже 27 грудня 2016 року.

Зазначені обставини свідчать про поважність причин вибуття позивача зі спірного будинку, а також про те, що вона не втратила свого інтересу до вказаного житла.

Таким чином, факт не проживання відповідача без поважних причин у житловому приміщенні понад один рік не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні, а позивачами на підтвердження такого факту не надано належних та безспірних доказів.

Крім того, не можна погодитися з висновком суду про задоволення вимог позивачів про зняття відповідача з реєстраційного обліку так як зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місце проживання» на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Отже, порядок зняття фізичних осіб з реєстрації передбачений законом і відноситься до компетенції органів міграційної служби.

Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ч. 4 ст. 9 ЖК України, ст.311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту у випадку порушення прав особи, зокрема фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом (ч. 4 ст. 311 ЦК України).

Таким чином, колегія судів приймає до уваги, що відповідач є колишнім членом сім»ї власників будинку і вселилася у спірний будинок вона за згоди власників у якості члена сім»ї, отже, у законний спосіб набула право користування житловим приміщенням у спірному будинку.

За змістом частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Таким чином, приймаючи до уваги, що після розірвання шлюбу визначено місце проживання обох неповнолітніх дітей з матір'ю, то їх право на житло є похідним від права матері і при втраті матір'ю права на житло втрачають таке право і діти, якщо їх місце проживання не буде визначено із батьком.

З урахуванням усіх обставин справи та аналізу наданих доказів обома сторонами, колегія суддів вважає, що матеріали справи містять безспірні докази того, що відповідачу створені перешкоди у проживанні за місцем реєстрації, оскільки з часу повернення її разом з дітьми до місця проживання у березні 2016 року позивачі заперечують право проживання відповідача у будинку, тому її зустрічний позов підлягає задоволенню.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки судом неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права щодо неповного з»ясування обставин справи. По справі слід ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та про задоволення зустрічного позову.

Судові витрати, сплачені у вигляді судового збору за подання зустрічного позову та апеляційної скарги слід стягнути з позивачів на користь відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383,384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Снятинського районного суду від 16 серпня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2, про вселення у житловий будинок задовольнити.

Вселити ОСОБА_3 в житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_10Стягнути ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати за подання позову до суду першої інстанції по 320 гривень з кожного та за подання апеляційної скарги по 352 гривні з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 грудня 2017 року.

Судді: І.О. Максюта

О.В. Пнівчук

Л.В. Василишин