Справа №461/5256/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2017 року Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря Коружинець Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3, АТ «ОТП БАНК», ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», підрозділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів іпотеки, скасування записів про право власності у відомостях державного реєстру речових прав на нерухоме майно та витребування квартир

встановив:

позивач звернувся до суду в інтересах ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3, АТ «ОТП БАНК», ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи ТзОВ «ОТП Факторинг Україна», ППВР ДВС ГТУЮ у Львівській області, приватний нотаріус ЛМНО ОСОБА_7, в якому просить визнати недійсними договори іпотеки № PML- 600/236/2007/1 та № PML- 600/236/2007/2 від 27.11.2007 року, скасувати записи про права власності у відомостях державного реєстру речових прав на нерухоме майно №1396405 від 21.06.2013р., № 1397531 від 21.06.2013р., № 17363293 від 09.11.2016р., №17361140 від 09.11.2016р. та витребувати від ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 квартири №4«А» та №6, що знаходяться у будинку №44 на пл. Ринок у м. Львові.

В обґрунтування позовних вимог, позивач покликається на те, що 5 березня 2007 року вона набула у власність квартиру №6 у будинку №44 на площі Ринок у м. Львові відповідно до договору купівлі-продажу, а 5 квітня 2007 року вона набула у власність квартиру №4А у м. Львові на площі Ринок в будинку №44, відповідно до договору купівлі-продажу. Позивач стверджує, що дані квартири були придбані нею у якості вигідної інвестиції коштів на пропозицію відповідача ОСОБА_8 Також, позивачка стверджує, що правовстановлюючі документи на квартири вона передала відповідачу ОСОБА_3, оскільки їй повністю довіряла. Позивач зазначає, що у вересні 2007 року переїхала з м. Львова до м. Києва на роботу, а до м. Львова приїжджала рідко, виключно провідувати свою маму (один раз на два місяці). 26 вересня 2009 р. позивач вийшла заміж за ОСОБА_9 та взяла його прізвище. У 2013 році відносини позивача та відповідача ОСОБА_3 погіршилися, так як позивач стала підозрювати свою тітку, ОСОБА_3 в шахрайстві. У звязку з цим, вона звернулася до АО «АверЛєкс» за юридичним захистом. 20 листопада 2013 р. адвокатом, в інтересах позивача було подано заяву до начальника ГУ УМВС України у Львівській області з проханням вжити заходів по розкриттю ряду злочинів, до яких могла бути причетна ОСОБА_3 29 червня 2016 року було складено повідомлення про підозру ОСОБА_3 Позивач зазначає, що досудовим слідством встановлено, що 27 листопада 2007 року приватним нотаріусом ОСОБА_7 було посвідчено довіреність, яка зареєстрована в реєстрі №3054 від імені позивача, ОСОБА_10, якою уповноважено ОСОБА_4 бути її представником щодо управління та розпорядження, належними їй на праві власності квартирами, що знаходяться за адресою: м. Львів, пл. Ринок, б. 44. Такої довіреності позивач не підписувала, а підписи та рукописний текст власноручно підробила ОСОБА_3 В подальшому, а саме 27.11.2007р., на підставі підробленої довіреності ОСОБА_4 уклала із АТ «ОТП Банк» два договори іпотеки №PML- 600/236/2007/1 та №PML- 600/236/2007/2. Вказані договори іпотеки підписані ОСОБА_4 В період з листопада 2007 р. по червень 2013 р., у звязку із невиконанням ОСОБА_3 взятих на себе перед АТ «ОТП Банк» зобовязань в частині погашення кредиту та відсотків за його користування, належні позивачу квартири були арештовані та реалізовані філією ПП «ОСОБА_11Ш.» з прилюдних торгів, як наслідок із власності незаконно вибули. Позивач вважає, що дані обставини підтверджуються висновками судової експертизи, копії яких долучає до позовної заяви. Також позивач вважає, що підставою визнання недійсними договорів іпотеки, відповідно до ст. 215 ЦК України, є ч. 1 ст. 237 ЦК України. В частині позовних вимог щодо витребування квартир від добросовісного набувача вважає, що такі слід витребувати, відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України, зі скасуванням державної реєстрації. Також позивач зазначає, що лише в ході розслідування кримінального провадження за наслідками судових почеркознавчих експертиз було встановлено особу, яка підробила від її імені довіреність, а конкретної дати укладення договорів іпотеки вона не знала, а змогла дізнатися лише після визнання її потерпілою та ознайомленням з матеріалами кримінального провадження. Просить позов задовольнити, визнати недійсними договори іпотеки, скасувати записи про права власності у відомостях державного реєстру речових прав на нерухоме майно та витребувати квартири на її користь.

В судовому засіданні представник позивача, позов підтримав, дав пояснення аналогічні доводам, викладеним у позові. Просить позов задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні позов заперечив з мотивів викладених у письмових запереченнях. Просить в задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи ТзОВ «ОТП Факторинг» в судовому засіданні позов заперечив з мотивів безпідставності, а також просив відмовити в задоволенні такого у звязку із пропущенням строків позовної давності.

Інші учасники процесу в судове засідання не зявились, хоч про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Суд ухвалив слухати справу у їх відсутності.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено наступне.

27.11.2007 року від імені ОСОБА_10 оформлено довіреність на ОСОБА_4, яка посвідчена приватним нотаріусом ЛМНО ОСОБА_7Ю за реєстровим №3054 від 27.11.2007 року /Т.1 а.с.47/.

27.11. 2007 року в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №ML-600/236/2007 від 27.11.2007р., між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_10, від імені якої на підставі довіреності за реєстровим №3054 від 27.11.2007 року, яка посвідчена приватним нотаріусом ЛМНО ОСОБА_7, діяла ОСОБА_4, було укладено два договори іпотеки № PML- 600/236/2007/1 та № PML- 600/236/2007/2, предметом яких були квартири №6 та №4 «а» в будинку №44 на пл.Ринок у м.Львові /Т.1 а.с.11-16, 17-22/.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 06 червня 2012 року у справі № 1304/4599/12 за позовом ТзОВ «ОТП Факторинг», яке є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк», до ОСОБА_10, ОСОБА_12, вирішено в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ML-600/236/2007 від 27.11.2007 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступник ТзОВ «ОТП Факторинг Україна») та ОСОБА_3, в розмірі 11 429 543,51 гривень звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: - квартиру №6 загальною площею 65,5 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Львів, пл.Ринок,44 та квартиру №4 «а» загальною площею 11,5 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Львів, пл. Ринок, 44. Дане рішення набрало законної сили /Т.1 а.с.107-109/.

В процесі примусового виконання судового рішення, 12 червня 2013 року відбулися прилюдні торги, які були проведені філією 14 ПП «ОСОБА_11Ш.», в результаті яких спірні квартири придбала ОСОБА_5, відповідно до протоколів №1413171-2 та №1413171- 3 /Т.1 а.с.52,53/.

21.06.2013 року, ОСОБА_5 зареєструвала права власності на придбані нею квартири про, що внесено відповідні записи до державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.06.2013р. за №1396405 та №1397531 /Т.1 а.с.55-59/.

09 листопада 2016 року, ОСОБА_6 придбала спірні квартири у ОСОБА_5 уклавши договори купівлі-продажу №1536 та №1539 і зареєструвала права власності на придбані нею квартири, про що внесено відповідні записи до державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.11.2016р. за №17361140 та №17363293.

Згідно висновку експерта №4/23 від 03.02.2016р., рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_10 в графі «підпис» другого примірника довіреності від 27.11.2007р., посвідченої приватним нотаріусом ЛМНО ОСОБА_7 за реєстровим №3054 виконані громадянкою ОСОБА_13 /Т.1 а.с.29-39/.

Згідно висновку №1786 повторної комісійної криміналістичної експертизи з дослідження почерку та підписів по кримінальному провадженню №0003547 від 15.06.2016 року, підпис від імені ОСОБА_10, розташований в графі «Підпис» перед записом «ОСОБА_3І.» та рукописний запис, розташований в графі «Підпис» в другому примірнику довіреності від 27.11.207 року, посвідченої приватним нотаріусом ЛМНО ОСОБА_7 за реєстровим №3054, виконані ОСОБА_13 /Т.1 а.с.40-44/.

Наведені висновки експертів свідчать про факт вчинення підробки документу. Однак, в матеріалах справи відсутні докази визнання недійсною довіреності за реєстровим №3054 від 27.11.2007 року, а також такої позовної вимоги не ставить і сам позивач.

Відповідно до положень ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 237 ЦК України встановлено, що представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами (ч.3 ст. 244 ЦК України). Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє (ст. 239 ЦК). Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

При цьому, суд бере до уваги те, що норма частини першої статті 216 ЦК (Правові наслідки недійсності правочину) не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Згідно ч. 2 ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, а відтак, спірні квартири не можуть бути витребувані у добросовісного набувача, оскільки такі були продані у порядку виконання судового рішення. При цьому, жодних доказів недобросовісності набувача позивачем на надано.

Слід також відзначити, що на виконання ухвали колегії суддів судової палати у вивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.07.2017 року, судом встановлено, що кримінальне провадження, на яке вказує позивач перебуває на стадії судового розгляду, що підтверджується наданими суду копіями обвинувального акту та ухвали підготовчого судового засідання. Тобто, вироку у даній справі немає. Стосовно експертних висновків, зазначених в ухвалі колегії суддів від 26.07.2017 року, то висновки суду щодо таких наведені вище.

Таким чином, підстави для задоволення позовних вимог відсутні, а тому у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Крім цього, даючи оцінку заяві відповідача про застосування строків позовної даності, суд зазначає наступне.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Також, суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-2460цс16 від 16 листопада 2016 року, відповідно до якої пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Як видно з матеріалів справи ОСОБА_10 була стороною у справі у цивільній справі №1304/4599/12, яка розглядалася Галицьким районним судом м. Львова та по якій 06 червня 2012 року ухвалено рішення. Вона викликалася в судові засідання, а тому могла довідатися про порушення свого права. Відтак саме із зазначеної дати розпочався перебіг позовної давності, оскільки з цього моменту в ОСОБА_10 виникло право на позов, тобто можливість реалізувати своє право, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності. Однак як вбачається з матеріалів справи позовну заяву ОСОБА_10 подала до суду лише 11.08.2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

В той же час правила про позовну давність, відповідно до ст. 267 ЦК України, мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено підставність позовних вимог. У протилежному випадку, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв'язку з необґрунтованістю самої вимоги.

Таким чином, з врахування вищевикладеного, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

вирішив:

В задоволенні позову відмовити..

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Стрельбицький В.В.

Повний текст рішення виготовлено 28.12.2017 року.