Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/4439/17 Головуючий у 1 інстанції: Добрєв М.В.
Є.У. № 334/5586/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2017 р. м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

ОСОБА_2,

секретар: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_3, заінтересовані особи: Дніпровський відділ державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, Командитне товариство «Запорізький завод високовольтної апаратури ОСОБА_3 і компанія» про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон України,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон України. Зазначав, що ухвалою Ленінського районного суду Запоріжжя від 31 серпня 2017року його як керівника боржника юридичної особи Командитне товариство «Запорізький завод високовольтної апаратури ОСОБА_3 і компанія» обмежено у праві виїзду за межі України до виконання ним зобовязань згідно судовим рішенням. Посилаючись на те, що 15 вересня 2017 року відбулися позачергові збори повного учаснику Командного товариства «Запорізький завод високовольтної апаратури ОСОБА_3 і компанія», на яких його звільнено з посади генерального директора, просив суд скасувати тимчасове обмеження у праві його виїзду за кордон.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2017 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_3О про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон України.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить ухвалу суду скасувати, матеріали справи направити до Ленінського районного суду м. Запоріжжя для вирішення питання про відкриття провадження.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи заявник ОСОБА_3 не зявився, причини неявки суду не повідомив, колегія суддів визнала їх неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи по суті.

Представник Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_4 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що ухвалою Ленінського районного суду Запоріжжя від 31 серпня 2017року ОСОБА_3 як керівника боржника юридичної особи Командитне товариство «Запорізький завод високовольтної апаратури ОСОБА_3 і компанія» обмежено у праві виїзду за межі України до виконання ним зобовязань згідно судовим рішенням про стягнення із товариства заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі на суму 10 806 855 грн., а також на користь юридичних осіб у розмірі 3 742 976 грн.

15 вересня 2017 року відбулися позачергові збори повного учаснику Командного товариства «Запорізький завод високовольтної апаратури ОСОБА_3 і компанія», на яких ОСОБА_3 звільнено з посади генерального директора.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 19 жовтня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_3 на ухвалу суду першої інстанції від 31 серпня 2017 року про його обмеження у праві виїзду за кордон залишена без задоволення.

Відмовляючи у відкритті провадження по заяві ОСОБА_3 про скасування обмеження у праві виїзду за кордон, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що заява ОСОБА_3 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки тимчасове обмеження громадянина України у праві виїзду за межі України законом покладено на суд, а припинення обмеження виїзду у зв'язку з виконанням обов'язку за рішенням, що перебувало на виконанні, покладено на державного виконавця.

Судова колегія вважає, що висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону, а тому доводи апеляційної скарги є неспроможними.

Посилання заявника на те, що оскаржуваною ухвалою порушені його права, які охороняються Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, Конституцією України, обмежений його доступ до правосуддя є неспроможними.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до ст.3 ЦПК України ( в редакції Закону на момент виникнення спірних правовідносин) заінтересована особа вправі в порядку встановленому законом, звернутися до суду за захистом порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або держави чи суспільні інтереси.

Юридична заінтересованість позивача у цивільному процесі зобовязує його довести як наявність спірних матеріальних правовідносин, так і ту обставину, що його права порушені і вони можуть бути захищені у визначений ним спосіб.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тому суд не може захистити порушене право у спосіб, який не передбачено законом.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для закордонних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Порядок вирішення судом питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України передбачено ст.377-1 ЦПК України (в редакції Закону на час виникнення спірних правовідносин), у відповідності з якою питання про тимчасове обмеження боржника-фізичної особи або керівника боржника юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Цивільний процесуальний кодекс України не регулює порядок розгляду судом питання про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. Так само не передбачено вирішення такого питання судом і Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзд в Україну громадян України».

Особа, яка вважає, що її права порушені в зв'язку з тимчасовим обмеженням у праві виїзду за межі України, має право оскаржити в апеляційному порядку лише ухвалу суду про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Доводи апеляційної скарги про те, що Порядком взаємодії органів державної виконавчої служби та органів Державної прикордонної служби під час здійснення виконавчого провадження, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України і Міністерством внутрішніх справ України №288/5/102 від 07.01.2014 р. (з подальшими змінами і доповненнями), передбачено скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон судовим рішенням, є неспроможними, оскільки ґрунтуються на неправильному тлумаченні вказаного нормативного акту.

Аналіз змісту п.п.3, 6 розділу Ш Порядку і положень ст.ст.377-1, 383 ЦПК України (в редакції Закону на час виникнення спірних правовідносин), свідчить про те, що судовим рішенням, про яке йдеться в Порядку №288/5/102 від 07.01.2014 р., є ухвала суду апеляційної інстанції, постановлена за результатами оскарження ухвали суду першої інстанції про обмеження боржника у виїзді за кордон, або ухвала суду першої інстанції за результатами розгляду скарги боржника на постанову державного виконавця про відмову у скасуванні таких обмежень.

Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними і зводяться до намагання заявника скасувати ухвалу апеляційного суду від 19 жовтня 2017 року у спосіб, не передбачений законом.

За положенням ст.374 ч.1 п.1, ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374 ч.1.п1, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2017 року по цій справі залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: