АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/2199/16-ц 22-ц/774/575/К/17
Справа № 211/2199/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/575/К/17 ОСОБА_1
Категорія - 21 (IV) Доповідач Барильська А.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

судді: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар: Гладиш К.І.

за участі: представників позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5;

представника відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 16 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, третя особа приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування домоволодіння та земельної ділянки, визнання права власності на домоволодіння та земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_6, третя особа приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування домоволодіння та земельної ділянки, визнання права власності на домоволодіння та земельну ділянку.

В обґрунтування позову, в уточненій позовній заяві, позивач зазначив, що він, будучі особою не дуже освіченою, був введений в оману, оскільки не мав волевиявлення на вчинення договору дарування та безоплатного передання у дар належного йому будинку та земельної ділянки.

Зміст договору дарування домоволодіння та земельної ділянки, складений 08.10.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрованим в реєстрі за номером №4250, не відповідає його волевиявленню. Він зрозумів, що відповідач при укладенні договору ввів його в оману: 08.10.2015 року у нотаріуса він підписав з ним договір дарування, а не заповіт. Факт про його незгоду про передачу його майна у власність відповідача та факт обману його з боку відповідача підтверджується також і тим, що він одразу у нотаріуса ОСОБА_9 анулював довіреність, щоб оплачувати комунальні послуги.

В квітні 2016 року він виявив, що його правнук його обманув, уклавши договір дарування домоволодіння та земельної ділянки на себе. Якби він знав, що саме його правнук за договором набував право власності на його домоволодіння, він би такого договору не підписав.

Тому позивач просив суд визнати недійсним договір дарування від 08.10.2015 р. домоволодіння та земельної ділянки по вулиці Невельській, 2 міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, визнавши за ним, позивачем, право власності на вказане домоволодіння з земельною ділянкою.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 16 грудня 2016 року позивачу відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин справи та невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог посилаючись на доводи, викладені ним в позовній заяві.

Так, позивач зауважує на тому, що він людина похилого віку, має складнощі у пересуванні, через що підготовкою оспорюваного договору займався відповідач.

08.10.2015 р. відповідач відвіз його до нотаріуса, де він підписав якийсь документ, вважаючи, що підписує заповіт, в якому заповідає все майно своїй доньці ОСОБА_10 Він документ не читав, оскільки погано себе почував та повністю довіряв своєму правнуку, нотаріус йому теж нічого не зачитував вголос та копію документу йому не було надано.

Тільки в квітні 2016 року позивач виявив, що його правнук його обманув, уклавши договір дарування домоволодіння та земельної ділянки на себе. Якби він знав, що саме його правнук за договором набував право власності на його домоволодіння, він би такого договору не підписав.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2, з наступних підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам Закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07.10.2015 р. на праві приватної власності належав житловий будинок з господарчими будівлями по вулиці Невельській, 2 в місті Кривому Розі Дніпропетровської області (а.с. 99 копія свідоцтва) та на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ДП виданого 19.05.1998 р. належала земельна ділянка площею 0,0614 га призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по вулиці Невельській, 2 в місті Кривому Розі Дніпропетровської області (а.с. 96-99 копії витягів, державного акту, свідоцтва).

08 жовтня 2015 року ОСОБА_2, як дарувальник, передав у власність ОСОБА_6, як обдаровуваному, належне йому на праві приватної власності нерухоме майно: будинок з господарчими будівлями, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Невельська, будинок 2 та земельну ділянку площею 0,0614 га за тією ж адресою (а.с.15-16 копія договору).

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, позивач посилався на те, що він був введений відповідачем в оману.

Суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що відповідач ввів його в оману.

Колегія суддів не може погодитись з даним висновком суду, виходячи з наступного.

За нормами п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Положеннями ч.1, 3 ст.215 ЦК України, передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

З роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 09 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про визнання правочинів недійсними» вбачається, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Лише у разі встановлення всіх обставин передбачених нормами ч. 1 ст. 230, ст. 203 і ст. 717 ЦК України у сукупності, вони вважаються правильно застосованими.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року (справа № 6-202цс15) і відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів вважає, що розглядаючи по суті даний спір, суд першої інстанції не повно встановив та зясував обставини справи, не дав належної оцінки доводам сторін, що призвело до неправильного вирішення спору.

В позовній заяві позивач посилався на те, що в жовтні 2015 року до нього приїхав відповідач, його правнук ОСОБА_6

Ознайомившись з документами на домоволодіння ОСОБА_6 повідомив позивача, що заповіт на імя онуки позивача та матері відповідача складено якось неправильно та запропонував йому поїхати до нотаріуса. Позивач погодився, оскільки повністю довіряв відповідачу та є людиною похилого віку, має складнощі з пересуванням, тому підготовкою договору займався відповідач.

08.10.2015 р. відповідач відвіз його до нотаріуса, де він підписав якийсь документ, вважаючи, що підписує заповіт, в якому заповідає все майно своїй доньці ОСОБА_10

Позивач вказує, що документ він не читав, оскільки погано себе почував та повністю довіряв своєму правнуку.

Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статей 11, 27, 60 ЦПК, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, зобовязана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Доказами в розумінні ст. 57 ЦПК України є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом статей 203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Згідно до п.п.19,20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №6 визначено, що відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

В даному випадку обставинами, що підтверджуєть факт обману є: вік позивача (90 років), його звернення до Довгинцівського ВП КВП ГУ НП України з питанням введення його в оману, наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному домоволодінні після укладення договору дарування, складанням 09.04.2013 року заповіту на імя ОСОБА_10

З урахуванням викладеного, колегія суддів, установивши, що ОСОБА_2, як людина похилого віку, погодився на передачу домоволодіння № 2 по вулиці Невельській у місті Кривому Розі (житловий будинок та земельну ділянку до нього), яке є його єдиним житлом та у якому він продовжує проживати після укладення договору дарування, у власність дочки, й укладаючи спірний договір, був введений в оману щодо наслідків такого правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем, приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним спірного договору дарування в порядку статті 229 ЦК України.

Крім того, слід зауважи, що позивач, після укладання спірного правочину, продовжує проживати у домоволодінні, сплачувати комунальні послуги, та отримав субсидію для їх сплати, іншого житла для проживання не має, що саме по собі виключає фактичну передачу майна обдарованому, тобто реальне настання наслідків, передбачених договором дарування.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги позивача та скасування рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 16 грудня 2016 року з ухваленням по справі нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2, оскільки вважає їх цілком доведеними позивачем.

Разом з тим, як наслідок визнання договору дарування домоволодіння та земельної ділянки недійсним, суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст.293 ЦК України, вважає за необхідне повернути позивачу домоволодіння та земельну ділянку шляхом визнання за ним права власності на них.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.3,4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 16 грудня 2016 року- скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_6, третя особа приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування домоволодіння та земельної ділянки, визнання права власності на домоволодіння та земельну ділянку задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку та земельної ділянки за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Невельська, 2, між ОСОБА_2 та ОСОБА_6від 08.10.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрованим в реєстрі за номером № 4250.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на будинок з господарчими будівлями, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Невельська, 2 (два), що в цілому складається з: літ. А 1 - житловий будинок житловою площею 31,3 кв.м загальною площею 54,7 кв.м., літ. Б літня кухня; літ. Г гараж; літ В вбиральня та земельну ділянку, площею 0,0614 га, кадастровий номер :03:087:0003, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), місцезнаходження якої: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Невельська, 2 (два).

Стягнути з ОСОБА_6на користь ОСОБА_2судовий збір у розмірі 551 ( пятсот пятдесят одна ) грн. 20 коп. за розгляд справи судом першої інстанції та судовий збір в розмірі 2398 (дві тисячі триста девяносто вісім) грн. 84 коп. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, а всього стягнути судового збору 2950 (дві тисячі девятсот пятдесят) грн. 04 коп.

Стягнути з ОСОБА_6на користь держави судовий збір у розмірі 1880 ( одна тисяча вісімсот вісімдесят ) грн. 12 коп. недоплаченого ОСОБА_2 судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: