Справа № 392/353/17
Провадження № 2/392/397/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

18 вересня 2017 року м. Мала Виска

Маловисківський районний суд Кіровоградської області в складі: головуючого судді Кратка Д.М., за участю секретаря судового засідання Жельман О.В., позивача ОСОБА_1, представника позивача адвоката ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 В»ячеславовича, подану від його імені та в його інтересах адвокатом ОСОБА_2, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про захист прав споживачів, шляхом визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду, в порядку захисту прав споживачів, з позовом про визнання договору недійсним та стягнення 18669,00 грн..

В обгрунтування позовних вимог позивачем зазначається, що 13 лютого 2017 року він звернувся до представництва відповідача, з проханням у допомозі придбання легкового автомобіля «ВАЗ 2171 Priora» універсал 2014 року вартістю 130000 грн. Громадянкою ОСОБА_3 представником установи відповідача, позивачу було надано бланк договору фінансового лізингу та надано рахунок для сплати на суму 18669 грн., також представник ОСОБА_3 зазначила, що оскільки на даний час легковий автомобіль марки «ВАЗ 2171 Priora» універсал 2014 року вартістю 130000 грн. відсутній в прайс-листі, тому в договорі фінансового лізингу буде тимчасово зазначено автомобіль марки «ZAZ Vida Standart 1.5 MT». При цьому громадянка ОСОБА_3 запевнила що позивач отримає автомобіль марки «ВАЗ 2171 Priora» універсал 2014 року вартістю 130000 грн., і про що буде внесено зміни до договору фінансового лізингу після фактичного отримання позивачем автомобіля. В результаті вказаних дій 13 лютого 2017 року з ТОВ «Єврокар Україна» був укладений договір фінансового лізингу № 394, та сплачено 18669 грн. Однак вважає вказаний договір недійсним, оскільки умови договору є несправедливими, так як Договір фінансового лізингу №394 від 13 лютого 2017 року не відповідає вимогам чинного законодавства України, грубо порушує права позивача як споживача послуг, а тому підлягає визнанню судом недійсним.

З наведених вище підстав позивач просить визнати Договір фінансового лізингу № 394 від 13 лютого 2017 року недійсним та стягнути з відповідача на його користь сплачені грошові кошти в сумі 18669,00 грн..

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити, з підстав викладених у ньому.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка, за правилами статтей 180-182, 184 ЦПК України, позивач ОСОБА_1 показав, в суді, що він бажав придбати у власність автомобіль «ВАЗ 2171 Priora» універсал 2014 року вартістю 130000 грн., оголошення щодо продажу якого він знайшов в мережі Інтернет. Зателефонувавши в офіс відповідача і отримавши підтвердження, що такий автомобіль дійсно продається, він приїхав до філіалу установи відповідача м. Кропивницький. Де на місці працівник відповідача ОСОБА_3 дала зразок договору та повідомила, що такий транспортний засіб забрали, але є такий самий в Львівській області і на протязі 2-3 днів його доставлять до м. Кропивницького, але зараз необхідно укласти договір фінансового лізингу та вказати інший транспортний засіб, а договір в подальшому буде змінений, в частині зазначення транспортного засобу, та він отримає саме автомобіль «ВАЗ 2171 Priora». Після чого надала розрахунковий рахунок на сплату грошової суми в розмірі 18669 грн., і був укладений та підписаний Договір фінансового лізингу. В подальшому йому зателефонували з ТОВ «Єврокар Україна» і повідомили, що йому необхідно сплатити 60 000 грн. і лише після цього йому буде доставлено автомобіль до м. Кропивницького, вказавши при цьому, що транспортний засіб доставили до м. Києва. Такі обставини і події змусили позивача відмовився сплачувати 60 000 грн.. Після цього він направив вживав заходів в досудовому порядку щодо повернення сплаченої ним грошової суми, але його вимоги відповідачем залишились без задоволення.

Представник відповідача у судове засідання не з»явився, та надав до суду письмові заперечення на позовну заяву, в яких зазначає, що в задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки оспорюваний Договір фінансового лізингу укладено на законних підставах (а.с. 136-146).

Заслухавши пояснення позивача, допитаного як свідка, та його представника, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 13 лютого 2017 року між ТОВ «Єврокар Україна» (згідно договору «Лізингодавець») та ОСОБА_1 (згідно договору «Лізингоодержувач») було укладено Договір фінансового лізингу № 394 (а.с. 7-22).

Відповідно до умов вказаного договору «Лізингодавець» зобов»язався придбати у власність предмет лізингу автомобіль «ZAZ Vida Standart 1.5 MT»; привід 4+2, та передати його в користування «Лізингоодержувачу» на строк та на умовах, передбачених договором, а «Дізингоодержувач» прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу та у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі на умовах цього договору.

Правовідносини, які виникають з Договору лізингу, регулюються положеннями параграфу 6 глави 58 ЦК України, а загальні правові та економічні засади фінансового лізингу Законом України «Про фінансовий лізинг» (далі - Закон № 723/97-ВР). Згідно з частиною 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до положень частини 2 статті 1 Закону № 723/97-ВР за договором фінансового лізингу (далі договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом (частина 1 статті 2 Закону № 723/97-ВР).

В день підписання оспорюваного Договору фінансового лізингу на виконання його умов ОСОБА_1 сплатив на рахунок ТОВ «Єврокар Україна» передбачену договором часткову оплату за транспортний засіб в сумі 18669 грн. (вісімнадцять тисяч шістсот шістдесят дев»ять гривень 00 коп.), що підтверджується відповідною квитанцією (а.с. 23, 30).

Даючи оцінку доводам позивача щодо невідповідності умов договору « (далі Закон № 1023-XII), суд враховує, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг (стаття 1-1).

З огляду на суб'єктний склад сторін оспорюваного договору та об'єкта зафіксованих у ньому зобов'язань, суд дійшов висновку, що Закон № 1023-XII поширюється на спірні правовідносини.

Відповідно до статті 18 Закону № 1023-XII продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Згідно із частиною 3 зазначеної статті Закону несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідно компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Відповідно до умов оспорюваного договору вартість предмета лізингу на момент укладення договору становила 9733,00 дол. США з урахуванням ПДВ, що за обмінним курсом долара США до гривні складало 266 700, грн. (двісті шістдесят шість тисяч сімсот гривень 00 коп.) (п. 8.2. Договору).

Згідно частини 2 статті 6 Закону № 723/97-ВР істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів. Наведене свідчить про те, що на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача. Відповідно до статті 16 Закону № 723/97-ВР сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. З пункту 12.1 Договору вбачається, що у разі розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача лізингодавець повертає йому лише 80% сплаченого авансового внеску. З огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку про те, що оспорюваний договір містить низку несправедливих умов, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Відповідно до частини 5 статті 18 Закону № 1023-XII, якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. За положеннями частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За приписом частини 1 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. З огляду на встановлену судом несправедливість низки умов договору фінансового лізингу, що є порушенням вимог статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», та враховуючи, що відповідачем не надано доказів, що ним вчинялися будь-які дії на виконання зобов'язань за цим договором, суд відповідно до вимог частини 1 статті 215, частини 1 статті 203 ЦК України вбачає підстави для визнання цього договору недійсним в цілому. Викладені обставини узгоджуються з правовою позицією Верховного суду України у справах № 6-330цс-16 від 08.06.2016 та у справі № 6-3020цс-15 від 11.05.2016. Вирішуючи питання про те, які правові наслідки слід застосувати до даного договору, суд враховує, що за загальним наслідком визнання правочину недійсним, встановленим частиною 1 статті 216 ЦК України, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Враховуючи, що Договір фінансового лізингу від 13 лютого 2017 року № 394 частково виконаний лише позивачем, з відповідача на його користь підлягають стягненню всі кошти, сплачені за недійсним правочином. 17 лютого 2017 року, не погодившись з умовами Договору фінансового лізингу № 394 від 13 лютого 2017 року позивач надіслав на адресу ТОВ «Єврокар Україна» заяву про повернення коштів за вказаним Договором (а.с. 149-151). Згідно даної заяви ОСОБА_4 у спосіб захисту прав споживачів він відкликав свою згоду на укладення Договору фінансового лізингу № 394 від 13 лютого 2017 року на транспортний засіб «ZAZ Vida Standart 1.5 MT», просить повернути їй кошти в сумі 18669 грн. сплачені ним за платіжною квитанцією від 13 лютого 2017 року у якості комісії за організацію по Договору фінансового лізингу № 394 від 13 лютого 2017 року. Відповідно до частини 6 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. У відповідності до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини 1, 4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1, 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 179, 209, 212 -215, 218, 222, 223 226 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 В»ячеславовича, подану від його імені та в його інтересах адвокатом ОСОБА_2, про захист прав споживачів, шляхом визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів задовольнити.

Визнати недійсним Договір фінансового лізингу № 392 від 13 лютого 2017 року, який укладено між Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна», в особі представника ОСОБА_5 В»ячеславовни, яка діє на підставі Довіреності № 30 від 01 січня 2017 року, «Лізингодавець», з однієї сторони та ОСОБА_1 В»ячеславовичем, ідентифікаційний номер платника податків: НОМЕР_1, «Лізингоодержувач», з другої сторони.

Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (, юридична адреса: 02099, м. Київ, вул. Бориспільска, буд. 7, оф. 169) на користь ОСОБА_1 В»ячеславовича, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1; адреса місця проживання: 26200, Кіровоградська область, м. Мала Виска, вул. Гоголя, буд. 11) грошову суму в розмірі 18669,00 грн. (вісімнадцять тисяч шістсот шістдесят дев»ять гривень 00 коп.) сплачену на виконання умов Договору фінансового лізингу № 392 від 13 лютого 2017 року.

Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (, юридична адреса: 02099, м. Київ, вул. Бориспільска, буд. 7, оф. 169) на користь ОСОБА_1 В»ячеславовича, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1; адреса місця проживання: 26200, Кіровоградська область, м. Мала Виска, вул. Гоголя, буд. 11) судові витрати, які складають з витрат на сплату судового збору в розмірі 320,00 грн. (триста двадцять гривень 00 коп.).

Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (, юридична адреса: 02099, м. Київ, вул. Бориспільска, буд. 7, оф. 169) на користь держави судовий збір в розмірі 640,00 грн. (шістсот сорок гривень 00 коп.).

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 (десяти) днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Кіровоградської області через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя Д.М. Кратко

Повний текст рішення складений 22 вересня 2017 року.