АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 757/4403/16-ц Головуючий у 1-й інстанції - Фаркош Ю.А.
№ апеляційного провадження 22-ц/796/4004/2017 Доповідач - Рубан С.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Андрієнко А.М.

при секретарі Перетятько А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2на рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, Служби Безпеки України про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, Служби Безпеки України про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації- відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу.

Представники відповідачів проти апеляційної скарги заперечили.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до Генеральної прокуратури України, Служби Безпеки України про захист, честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив: визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_1 на повагу до його гідності та недоторканість його ділової репутації, поширену помічником Генпрокурора України ОСОБА_3 та речником Служби безпеки України ОСОБА_4 31.10.2015 року та 01.11.2015 року інформацію про те, що:

- ОСОБА_1 використовував фонд, який був створений спеціально для допомоги бійцям АТО, куди прості громадяни по копійчині здавали свої кошти для того, щоб допомогти бійцям, які сьогодні перебувають на фронті, ...інколи віддавали бабусі останнє. Ці люди організувавшись, викрадали кошти. Сьогодні встановлено, що з цього Фонду який був спрямований для бійців на передовій, було викрадено близько 40 мільйонів гривень. При чому ці кошти потім використовувались на придбання коштовних речей, на придбання автомобілів. Тобто ви розумієте - ця цинічність ситуації, що люди збирали кошти для бійців, а ці покупали собі коштовності;

- ОСОБА_1 був затриманий серед інших фігурантів злочинного угруповання;

- ОСОБА_1 є організатором діяльності злочинного угруповання;

- фактично під прикриттям благодійницької діяльності та, начебто, допомозі армії було створено та фактично працювало організоване злочинне угрупування..., ...фактично прикрившись флагом патріотів, скоювались тяжкі злочини, викрадалися люди, незаконно відбиралися гроші, в тому числі, які були зібрані для допомоги наших солдат, які зараз воюють в зоні АТО і воювали цей час, захищаючи фактично незалежність нашої держави…ці кошти просто розкрадались, дахувалась контрабанда...під прикриттям волонтерів скоювали злочини...',

- вилучено близько 40 мільйонів гривень, які формально мали знаходитись в Фонді... через цей благодійний фонд, а також, через інші незаконні оборудки фінансувалась приватна армія, яка формально називалась особистою охороною...

- безпосередньо операція почалась не по рапортах працівників правоохоронних органів, а після надходження заяв осіб, які були викрадені представниками оцієї злочинної зграї... жодної політики;

- ОСОБА_1 є керівником у цьому угрупуванні.

Позивач просить зобов'язати Генеральну прокуратуру України та Службу безпеки України спростувати зазначену недостовірну інформацію шляхом:

- повідомлення на прес-конференції (брифінгу) про прийняте судом рішення з зачитуванням його повного тексту;

- розміщення відеозапису такої Прес-конференції (брифінгу) в мережі інтернет на каналі Генеральної прокуратури України сервісу YouTube; розміщення відеозапису такої прес-конференції (брифінгу) в мережі інтернет на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України в підрозділі «Новини» розділу «Новини та публікації»;

- розміщення тексту судового рішення на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України в підрозділі «Новини» розділу «Новини та публікації»;

- розміщення відеозапису такої прес-конференції (брифінгу) в мережі інтернет на каналі Служби безпеки України сервісу YouTube.

Стягнути солідарно із Генеральної прокуратури України та Служби безпеки України моральну шкоду у розмірі 1 (одна) гривня 00 копійок.

Позивач посилається на те, що він є відомим в Україні політиком, одним із засновників Благодійного фонду «Фонд оборони країни». Поширена у такий спосіб відповідачами інформація не відповідає дійсності, порушує особисті немайнові права позивача, оскільки створює враження причетності позивача до протиправної діяльності, створює уявлення в інших осіб про те, що позивач причетний до протиправних діянь (в тому числі кримінальних правопорушень) за відсутності вироку суду чи будь-яких інших належних правових підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Конституція Українивизнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. 3, 28).

Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно статей 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Судом встановлено, що 31.10.2015 року та 01.11.2015 року помічником Генерального прокурора України ОСОБА_3 та речником Служби безпеки України ОСОБА_4 було проведено два спільних брифінги Генеральної прокуратури України та Служби безпеки України під час яких поінформовано громадськість про проведення в деяких містах України спеціальної операції в рамках досудового розслідування кримінального провадження, за ознаками злочинів передбачених статтями 255, 191, 349 Кримінального кодексу України, в якій були задіяні слідчі ГПУ та співробітники СБУ і яка спрямована на виявлення, документування та ліквідацію особливо небезпечної злочинної організації.

Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Пунктом 19 Постанови роз'яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Судом встановлено, що прокуратурою м. Києва здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0002852 від 15.08.2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 28 ст. 349 та ч.4 ст. 28 ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 157, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 205, ч. 2 ст. 209, ч. 1, 3 ст. 212, ч. 5 ст. 27. ч. З ст. 212 КК України.

У даному кримінальному провадженні 04.11.2015 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 27 ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 27 ст. 349, ч.3 ст. 27 ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 157 КК України, яку в подальшому було змінено.

В подальшому із матеріалів кримінального провадження № 0002852 в окреме провадження виділено матеріали досудового розслідування № 0000204 від 10.03.2016 року щодо підозрюваного ОСОБА_1 та в рамках цього розслідування підозрюваному повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри за фактом незаконного позбавлення волі та викрадення ОСОБА_5 за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України.

Між підозрюваним ОСОБА_1 та потерпілим ОСОБА_5 10.03.2016 року укладено угоду про примирення.

За наслідками розслідування кримінального провадження № 0000204 складено обвинувальний акт, який разом з угодою про примирення направлено для розгляду до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська.

21.03.2016 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська у цьому провадженні винесено вирок, яким затверджено угоду про примирення між потерпілим ОСОБА_5 та обвинуваченим ОСОБА_1, останнього визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, призначено узгоджене покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з іспитовим строком. Вирок набрав законної сили.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про прокуратуру», наказу Генерального прокурора України від 18.09.2015 року № 218 «Про організацію інформування суспільства щодо діяльності органів прокуратури України» органи прокуратури інформують суспільство про свою діяльність шляхом повідомлень у засобах масової інформації. Діяльність прокуратури оприлюднюється в загальнодержавних та місцевих друкованих ЗМІ і на офіційних веб-сайтах органів прокуратури.

На виконання вказаних положень, у Генеральній прокуратурі України 31.10.2015 року та 01.11.2015 року проведені спільні із Службою безпеки України брифінги.

В мережі інтернет на каналі Генеральної прокуратури України сервісу YouTube та на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України розміщено інформацію та відеозапис про проведення брифінгу від 31.10.2015 року.

У виступі зазначено, що наразі слідством вивчаються питання діяльності окремих осіб у складі злочинного угрупування, у тому числі вивчається питання щодо участі у протиправних діях ОСОБА_1, що не є прямим звинуваченням у вчиненні злочину.

У ході спільних брифінгів представників Генеральної прокуратури України і Служби безпеки України від 31.10.2015 року та 01.11.2015 року, ОСОБА_3 зазначено про здійснення 31.10.2015 року значного обсягу слідчих та процесуальних дій слідчими Генеральної прокуратури України та співробітниками Служби безпеки України.

Також на запитання щодо затримання ОСОБА_1 надана відповідь про вивчення питання щодо безпосереднього його керівництва злочинним угрупуванням.

На брифінгу 01.11.2015 року зазначено, що питання щодо можливої участі ОСОБА_1 у організації злочинного угрупування вивчається.

Крім цього, повідомлялось, що фігурантам кримінального провадження інкримінується зокрема нецільове використання коштів благодійного фонду, що одним з епізодів є розкрадання коштів, призначених для допомоги бійцям АТО, що ОСОБА_1 затримано та вирішується питання щодо його подальшого процесуального статусу, тощо.

Відповідно до ст. 222 КПК України відомості досудового розслідування можуть розголошуватися лише з дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим.

Генеральною прокуратурою України та Службою Безпеки України оприлюднено деякі матеріали кримінального провадження, а також продемонстровано окремі здобуті під час розслідування докази.

Відповідно до ч. 2 ст. 93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Виходячи із встановлених обставин, суд дійшов висновку, що у порядку цивільного судочинства не може розглядатися спір про спростування інформації органу досудового розслідування про проведення процесуальних дій, їх хід та здобуті результати, оскільки такій інформації оцінка надається у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом.

Доводи позивача та його представника, що поширення інформації про нього порушує особисті немайнові права позивача, принцип презумпції невинуватості, закріплений ст. 62 Конституції України, ст. 2 КК України, п. 2 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини та п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, а саме про причетність ОСОБА_1 до протиправних діянь (в тому числі кримінальних правопорушень) за відсутності вироку суду чи будь-яких інших належних правових підстав, суд не взяв до уваги, оскільки ОСОБА_1 04.11.2015 року було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 27 ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 28 ч. 33 ст. 27 ст. 349, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 157 КК України.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, ніщо не може завадити відповідним органам надавити інформацію про перебіг розслідування в кримінальних справах, адже це суперечило б праву на свободу вираження поглядів, проголошеному статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Однак він зобов'язує робити це з усією необхідною обережністю та обачністю, щоб дотримати принцип презумпції невинуватості (справа Альне Де Рібемон проти Франції від 10 лютого 1995 року).

Тому, при вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені й важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи (справа «Дактарас проти Литви» від 24 листопада 2000 року).

Як вбачається з позовних вимог, інформація, яку позивач просить визнати недостовірною, взята з контексту конференцій, оскільки в оспорюваній інформації не йдеться та не стверджується винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень позивачем.

Таким чином, при поширенні оспорюваної інформації про позивача посадовими особами Генеральної прокуратури України та Служби Безпеки України не порушено принцип презумпції невинуватості.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму ВСУ № 1 при поширенні інформації стосовно публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Оскільки позивач займав публічну посаду та є публічною особою, про що він визнає у позовній заяві, зазначаючи, що є відомим політиком, одним із засновників та значних донорів Благодійного фонду «Фонд оборони країни», суд дійшов висновку, що інформування Генеральною прокуратурою України та Службою безпеки України про хід досудового розслідування кримінального провадження, в якому ОСОБА_1 має статус підозрюваної особи, не суперечить вимогам законодавства України.

Оскільки позивачем не доведені позовні вимоги, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Також суд зазначив, що інформація надана у позові, викладена позивачем із викривленням фактичних обставин вказаних вище брифінгів та трактуванням на свою користь окремих уривків із сказаного без прив'язки до повного змісту.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторонипосилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давностітощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторінвипливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позовзадовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілитиміж сторонамисудові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 214 ЦПК України).

З урахуванням положень ч. 2 ст. 93, ст. 94 КПК України, п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року, суд дійшов обґрунтованого висновку, що в порядку цивільного судочинства не підлягають розгляду позови, предметом яких є спростування недостовірної інформації органу досудового розслідування про проведення процесуальних дій, їх хід та здобуті результати, оскільки така інформація перевіряється в порядку встановленому кримінальним процесуальним законом, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів не приймає до уваги.

Доводи апеляційної скарги про те, що «відкрите безпідставне поширення негативної недостовірної інформації про позивача свідчить про явну відкриту зневагу до нього з боку поширювачів інформації, дискредитує позивача в очах суспільства, подає особу позивача негативно…», колегія суддів також не приймає до уваги, оскільки вони не відповідають дійсності, є необґрунтованими та не підтверджуються жодними доказами, а є лише припущенням позивача.

Повідомляючи громадськість про проведення широкомасштабної спецоперації, СБУ інформувала про свою діяльність,яка проводиться відповідно до визначеної Законом компетенції, а не з метою поширення недостовірної інформації щодо позивача.

Крім цього, відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду.

У рішенні від 07.02.2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» Європейський Суд з прав людини вказав, що «приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується. Стаття 8 «Право на повагу до приватного і сімейного життя» Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не може бути підставою для того, щоб скаржитися на оприлюднення інформації на втрату репутації, яка є передбачуваним наслідком власних дій, таких як, наприклад, вчинення кримінального злочину».

Інформація, поширена на брифінгах посадовими особами СБУ та ГПУ, є суспільно значимою, тобто вона була предметом громадського інтересу на час її поширення, оскільки позивач є публічною особою, відомим політиком та одним із засновників благодійного фонду «Фонд оборони країни». За таких обставин інформування громадськості про проведення спільної спецоперації СБУ і ГПУ та затримання ОСОБА_1 відповідає практиці застосування Європейським судом з прав людини статті 8 Конвенції щодо дотримання права на повагу до приватного і сімейного життя, оскільки право громадськості знати цю інформацію переважає право на її захист.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2- відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 грудня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий Судді