Справа № 141/968/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2017 року смт. Оратів

в складі: головуючого судді Лисака О.І.

за участю секретаря Невмержицької Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та застосування наслідків недійсності правочину, без участі сторін,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Оратівського районного суду Вінницької області з позовом до ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та застосування наслідків недійсності правочину, згідно із яким у серпні 2017 року позивач ОСОБА_1 віднайшов в мережі Інтернет оголошення ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» про продаж трактора DOMFEMG DF 244 D Люкс. Бажаючи придбати зазначену техніку для власних потреб, він зателефонував до офісу ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА», де йому підтвердили, що згаданий транспортний засіб є в наявності, та після укладення з ним договору фінансового лізингу та сплати авансом 10% вартості техніки протягом 3-7 днів може бути переданий йому у користування, а після повного розрахунку за умови своєчасного внесення всіх обумовлених платежів - у власність. 22.08.2017 року позивач прибув до офісу ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» для укладення відповідного договору. У офісі позивач за допомогою представника ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» заповнив заявку на укладення договору фінансового лізингу, зазначивши у ній вищезгадану модель транспортного засобу DOMFEMG DF 244 D Люкс та ціну його придбання, після чого позивачу було надано відомості для оплати (авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу №3399 від 22.08.2017 р.). Того ж дня, 22.08.2017 року позивач сплатив на банківський рахунок ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» (р/р 9 в АТ «Райфайзен банк Аваль») грошові кошти у сумі 17000,00 грн. з призначенням платежу авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу. Після предявлення ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» квитанції банку про здійснення оплати, позивачу було надано для підписання текст договору фінансового лізингу №3399 від 22.08.2017 р., виконаний на великій кількості сторінок дрібним шрифтом, вивчити які йому можливості не надали, завіривши, що всі істотні умови вже погоджені, в тексті договору все відповідає досягнутим домовленостям, при цьому договір слід підписувати швидше, адже ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» чекають інші особи, які також бажають придбати транспортні засоби. Не маючи підстав сумніватися в порядності відповідача і вважаючи, що умови придбання ТЗ, дійсно погоджені, і саме ці умови викладені в договорі, позивач підписав запропоновані представником ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» папери, отримав свій примірник договору і почав чекати на ТЗ.

Повернувшись додому та детально вивчивши текст договору, позивач віднайшов, що умови даного правочину кардинально відрізняються від того, що насправді було узгоджено ними під час переговорів, більш того, жодним чином не відповідають його намірам, адже: по-перше, вартість зазначеного у Договорі трактора склала ціну 6743,47 доларів США (п.8.2 Договору, Додаток 1 до Договору), або у гривневому еквіваленті на дату підписання Договору 167840,00 грн.; по-друге, сплачена позивачем сума 17000,00 грн., яку він вважав початком оплати вартості транспортного засобу та умовою його отримання, насправді є «комісією за організацію Договору», тобто першочерговим єдиноразовим платежем за організацію Договору, для його оформлення (розділ договору «Визначення термінів»), причому, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на оплату; по-третє, згідно з п.п.1.7, 4.1 договору передача зазначеного у Договорі ТЗ відбувається через 90 календарних днів з моменту оплати позивачем на рахунок Лізингодавця наступних платежів: - Комісії за організацію Договору (10% від вартості ТЗ розділ договору «Визначенням термінів» - п.9.1. договору), Авансового платежу (23 % від вартості ТЗ - п.9.2. договору), комісії за передачу предмета лізингу (3 % вартості ТЗ- розділ договору «Визначенням термінів»), а також різноманітних доплат, наприклад, у разі зміни вартості ТЗ після укладення договору (п.9.4. договору).

Виявивши згадані вище розбіжності, позивач наступного дня 23.08.2017 року звернувся до ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» про відмову від договору та повернення йому сплачених коштів, на яку отримав відповідь, що договір укладено у відповідності до вимог чинного законодавства, сплачені позивачем кошти в яких згідно квитанції зазначено адміністративний платіж є Комісією за організацію Договору, а якщо він бажає розірвати договір, то повинен направити відповідного листа рекомендованою кореспонденцією про це в порядку, передбаченому п.12.1 договору, який, до речі, передбачає, що Комісія за організацію договору в такому випадку не повертається.

Позивач придбавати визначений у договорі транспортний засіб, більш того придбавати його на подібних умовах та сплачувати 17000,00 гривень лише за послуги, повязані із оформленням договору (перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання) «Комісія за організацію» не погоджувався, зміст договору не відповідає його внутрішній волі, більш того, підписання даного правочину є наслідком введення його в оману з боку представників ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА». За вищевказаних обставин, протягом обіцяного строку предмет лізингу так і не був переданий. Позивач неодноразово дзвонив до компанії, але вирішити питання не вдалося.

Договір фінансового лізингу №3399 від 22.08.2017 року є недійсним договору, оскільки його умови є несправедливими та він не відповідає вимогам чинного законодавства, а сплачені ним кошти в сумі 17000,00 грн. підлягають поверненню, оскільки під час попередніх переговорів представником компанії позивача введено в оману щодо умов виконання договірних зобовязань у зв'язку з несправедливими умовами договору, позивачу як споживачу фактично не надається можливість відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору, а за таку відмову встановлена відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів

ОСОБА_1 вважає, що під час попередніх переговорів представником компанії введено його в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань, тому просить суд визнати недійсним договір фінансового лізингу №3399 від 22.08.2017 року, укладений між ним та ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» з моменту вчинення, та стягнути з відповідача на свою користь сплачені кошти в сумі 17 000 грн. та 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп. судового збору, сплачених ним при подачі позовної заяви.

Позивач ОСОБА_1, будучи належним чином повідомлений про місце, час і дату розгляду справи в судове засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача директор ТОВ «Єврокар Україна» ОСОБА_2, будучи належним чином повідомлений про місце, час і дату розгляду справи в судове засідання не зявився, на адресу суду надійшли письмові заперечення на позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та застосування наслідків недійсності правочину, в яких відповідач просить суд у задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у запереченні.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

22 серпня 2017 року між ОСОБА_1 і товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА» було укладено договір фінансового лізингу № 3399, згідно якого предметом лізингу по даному договору є трактор DOMFEMG DF 244 D Люкс.

Відповідно до умов Договору лізингодавець відповідач бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором.

Як вбачається з квитанції АТ « ОСОБА_3 Аваль» від 22.08.2017 року № 10UK36721 ОСОБА_1 перерахував на поточний рахунок ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» 17000 грн згідно із договором фінансового лізингу № 3157 від 22.08.2017 року.

Відповідно до ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Так, згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 16.12.2015 року по справі № 6-2766цс15, вбачається, що договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Відповідно до п. 3.12 глави 5 розділу ІІ «Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій» Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року,договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до ч. 2ст. 215 ЦК України, нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам законодавства. Такий правочин недійсний з моменту його вчинення незалежно від того, чи визнав його таким суд. Що ж стосується оспорюваного правочину, то він може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Тобто, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу №3399 від 22.08.2017 р., укладений між позивачем та ТОВ «Єврокар Україна», нотаріально посвідчено не було.

Правові позиції щодо ліцензування послуг фінансового лізингу, нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, недійсності договору з підстав наявності в ньому несправедливих умов, викладені в постановах Верховного Суду України від 16.12.2015 року в справі № 6-2766цс15, від 11.05.2016 року у справі №6-65 цс 16, від 19.10.2016 року у справі № 6-1551 цс 16, від 18.01.2017 року у справі №6-648 цс 16.

Дані законодавчі приписи також відображені і у положеннях Хартії захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ОСОБА_4 Європи від 17 травня 1973 року № 543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача.

У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватися до тих із них, що виникають як за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту (пункти 9, 13, 14 преамбули зазначеної Директиви).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

В пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до ч. 1ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

За правилами ч.1 ст.3 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ч.1 ст.807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Згідно з ч. 1ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Згідно ч.2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

У розділі «Визначення термінів» договору визначено, що комісія за організацію договору це першочерговий єдиноразовий платіж, який входить до складу обов'язкових платежів, що має бути сплачений Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за організацію Договору, для його оформлення, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Даний платіж включає в себе організаційні послуги Лізингодавця, будь-які витрати, понесені з ним, що пов'язані з укладенням Договору, в тому числі витрати, що пов'язані з пошуком Предмета Лізингу Лізингоодержувачу. Розмір комісії попередньо погоджений сторонами та відобржається у даному Договорі та додатку " 1 до договору, та становить 10% від вартості предмета лізингу.

Вказаний пункт договору порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не є лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні стандартної форми договору. Тобто, зазначений у договорі адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу, як і до інших передбачених законом платежів, а тому умови договору про сплату позивачем адміністративного платежу не відповідають діючому законодавству.

Як вбачається з копії Договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами:

Лізинговий періодичний платіж - щомісячний платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця у строки та в розмірі відповідно даного договору та до графіку сплати лізингових періодичних платежів (додаток № 3до Договору).

Авансовий платіж - це обов'язковий платіж, що складає частину від вартості предмета лізингу, розмір якого визначено у даному договорі та додатку № 1 до договору та становить 23 % , який сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавця на умовах договору до моменту передачі предмета лізингу.

Обсяг фінансування - сума грошових коштів, що становить різницю між вартістю предмета лізингу, на момент його передачі, та сплаченим лізингоодержувачем авансовим платежем та можливою доплатою відповідно до умов договору. Порядок та розмір сплати обсягу фінансування визначається у договорі та у додатку № 3 до договору.

Лізинговий період - період, за який лізингоодержувач здійснює оплату за користування предметом лізингу.

Відповідно до п. 17.2 Прикінцевих положень вказаного договору підписання цього договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та їх згоди з усіма визначеннями, умовами та змістом договору та додатків до нього.

Згідно із ч. 1 ст. 15 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Відповідно до п. 1.3 договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах передбачених цим договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору та згідно з положенням чинного законодавства.

В договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

Частинами 1, 2, 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Згідно п. 5.4 договору, лізингоодержувач погоджується взяти на себе та нести всю відповідальність в межах, встановлених цим договором та чинним законодавством України стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу, який було передано лізингоодержувачу, щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним та фізичним особам або майну, що виникли прямо або опосередковано внаслідок володіння, експлуатації, транспортування предмета лізингу, або стану предмета лізингу протягом періоду лізингу або протягом терміну володіння лізингоодержувачем предмету лізингу.

Відповідно до п. 7.3 договору, лізингодавець здійснює фактичне страхування предмета лізингу та супутніх ризиків, при цьому у договорі страхування відшкодування можливого завданого збитку у межах страхової суми має бути встановлене на користь лізингодавця. Предмет лізингу страхується на весь строк дії цього договору. Витрати, понесені лізингодавцем в результаті укладання та/або пролонгації договору страхування, компенсуються останньому лізингоодержувачем згідно окремо виставленого рахунку, в якому вказується дата до якої необхідно сплатити рахунок. У разі сплати після дати, яка визначена в рахунку, лізингоодержувач зобов'язаний сплатити штраф в розмірі 10% від суми компенсації при чому сплата штрафу не звільняє лізингоодержувача від зобов'язання сплачувати витрати лізингодавця щоод страхування предмету лізингу.

До істотних умов договору лізингу Закон України «Про фінансовий лізинг» відносить умову про лізингові платежі, які, згідно ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним.

Як вбачається із договірних умов, складові лізингового платежу платіж за оформлення договору та авансовий платіж - виходять за межі переліку таких платежів, передбачених законом.

Крім того, положеннями статті 12 договору № 3399 фінансового лізингу встановлено жорстку односторонню відповідальність одержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Судом встановлено, що оспорюваний договір порушує принцип добросовісності, оскільки всупереч вимогам чинного законодавства, встановлює істотні обмеження прав лізингоодержувача щодо розірвання договору та умови договору про повне неповернення комісії за організацію договору у випадку розірвання договору, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, наносить шкоду споживачеві.

Передбачена у статті 9 договору оплата вартості організації договору у розмірі 10 % від вартості предмета лізингу виходить за межі переліку передбачених законом платежів, у зв'язку з чим вказані положення договору є несправедливими.

Крім того, спірний договір не містить істотної умови - предмет лізингу не визначений індивідуальними ознаками (рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, номер шасі). Марка та модель транспортного засобу не є такими ознаками.

Відповідно до ч. 3 ст.6та ст.627 ЦК України, при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. ст.203,204 ЦК України, підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Виходячи із вимог ст. ст.4 та203 ЦК України, зміст правочину має відповідати:Цивільному кодексу України; іншим законам України, які приймаються відповідно доКонституції УкраїнитаЦивільного кодексу України; актам Президента України у випадках, встановленихКонституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом. Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, прийнятих відповідно до Конституції.

Відповідно до ч 2ст.627 ЦКУ у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Частиною 1ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим, може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень договору або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Як вбачається з аналізу норми статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст.3, ч. 3 ст.509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта статті 18 цього Закону).

Відповідно до умов, викладених у п. 12.1 договору лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.1.7 та 4.1 та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного рекомендованого листа з повідомленням про вручення на адресу лізингодавця та зазначенні реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством України, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки такого розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку не повертажться.

Вказана умова договору суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 18 цього Закону, надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв»язку з розірванням або невиконанням ним договору, є несправедливою умовою договору.

Таким чином, умовами договору фінансового лізингу виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом, звужені обовязки лізингодавця, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Частиною 2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Однак умовами договору зазначено несправедливою умовою сплати комісії за організацію договору, так як відповідно до визначення комісія за організацію договору становить собою першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу обов'язкових платежів, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України.

Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (ч. 1ст. 216 ЦК України).

Таким чином, виходячи з аналізу змісту договору лізингу, суд вважає доведеним включення відповідачем у договір несправедливих для лізингоотримувача умов.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно суд вважає обґрунтованим вимогу про визнання договору недійсним.

На підставі ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу № 3399 від 22.08.2017 року, укладений між ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» та ОСОБА_1, нотаріально посвідчено не було, крім того, відповідачем було включено у договір несправедливі для лізингоотримувача умови

На підставі вищенаведеного, суд визнає договір фінансового лізингу № 3399 від 22.08.2017 року, укладений між «ЄВРОКАР УКРАЇНА» та ОСОБА_1 недійсним та застосовує наслідки недійсності правочину.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640,00 грн.

Враховуючи вищезазначене, аналізуючи встановлені фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Разом з цим позивачем понесені судові витрати по сплаті судового збору, тому вони підлягають стягненню з відповідача, що відповідає вимогам п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України») від 09.11.2006р.

Керуючись ст. ст. 203, 215, 220, 227, 509, 628, 799, 806, 808 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 7, 10-12, 81, 83, 89, 141, 259, 263-265, ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 3399 від 22.08.2017 року, укладений між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА» .

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА» (02099, м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 9, корпус 57, оф. 57/1, р/р 9 в АТ «Райфайзен банк Аваль», МФО 380805; код за ) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, (22600, Вінницька область, Оратівський район, смт. Оратів, вул. Ватутіна, 2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1), 17000,00 грн. (сімнадцять тисяч гривень 00 копійок), сплачених відповідно до квитанції № 10UК36721 від 22.08.2017 р., як «авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу № 3157 від 22.08.2017 р.» та перераховані на користь ТОВ «Єврокар Україна» , одержаних за недійсним правочином

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА» (02099, м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 9, корпус 57, оф. 57/1, р/р 9 в АТ «Райфайзен банк Аваль», МФО 380805; код за ) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, (22600, Вінницька область, Оратівський район, смт. Оратів, вул. Ватутіна, 2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1), 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп. судового збору, сплачених ним при подачі позовної заяви.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Вінницької області. У разі проголошення вступної та резолютивної частини, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

.

СУДДЯ О.І. Лисак

Повний текст рішення виготовлено 29.12.2017 року