ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/3726/17
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2017 р. Дарницький районний суд м.Києва в складі судді Вовка Є.І., при секретарі Германенко В.А., в приміщенні Дарницького районного суду м. Києва, в судовому засіданні по розгляду справи за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" та Державного реєстратора в особі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобєлєвої Алли Михайлівни щодо скасування рішення державного реєстратора,

Встановив:

Позивач звернувся до суду першої інстанції з вказаним позовом, зазначивши декілька підстав в обгрунтуванні - як щодо наявності публічно-правового спору - з посиланням на норми КАС України (в тому числі, ч.1, п.2 ч.1 ст.17, ст.104 КАС України), так і щодо наявності цивільно-правового спору з посиланнм на норми ЦПК України (підстава під №2 в обгрунтванні позову).

Проте, Подільським районним судом м. Києва вказаний позов було зареєстровано в порядку цивільного судочинства (758/10805/16-ц).

Провадження по справі було відкрито згідно з ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 02 вересня 2016 року (а.с.18).

Згідно з ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 31 січня 2017 року справу було передано до Дарницького районного суду м. Києва.

Автоматичний розподіл справи на суддю Вовка Є.І. було здійснено 07.03.2017 року.

Відповідно до положень ч.1 ст.157 ЦПК України - суд розглядає цивільні справи вказаної категорії не більше двох місяців з дня відкриття провадження по справі, а відповідно до положень ст.1 ЦПК України - завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Представник позивача у судове засідання не з»явився та доказів щодо наявності поважних причин неявки не надав (при цьому, останній був повідомлений про дане судове засідання не пізніше 31.03.2017 року - згідно з наявним клопотанням від ціє дати). Позивач також у судове засідання не з"явилася про причини неявки суд не повідомила.

Так, судом враховано, що в силу вимог п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням п.1 ст.6 даної Конвенції (параграф 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Всі ці обставини слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до положень ч.3 ст.27 ЦПК України - особи, які беруть участь у справі, зобов"язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права.

Крім того, відповідно до положень ст.60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, вивчивши наявні матеріали, суд встановив, що необхідною передумовою для прийняття рішення про відмову чи задоволення вимог заяви, зокрема є розгляд публічно-правового спору позивача з державним реєстратором, розгляд якого має проводитись за правилами адміністративного судочинства, з урахуванням положень ст.ст.2, 3, 17 КАС України.

Так, ч.1 та ч.2 ст.2 КАС України встановлено, що: завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ; до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до п.1) ч.1 ст.3 КАС України: справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Так, в обгрунтуванні позову, позивач зазначила декілька підстав, в тому числі, щодо наявності публічно-правового спору - з посиланням на норми КАС України (в тому числі, ч.1, п.2 ч.1 ст.17, ст.104 КАС України), а саме щодо не дотримання державним реєстратором як суб"єктом владних повноважень норм діючого законодавства - щодо перереєстрації права власності на квартиру без оригіналів документів про право власності на вказаний об"єкт нерухомості, а також щодо такої перереєстрації без врахування положень Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 03 червня 2014 року, отже підстав, які вочевидь не передбачені умовами більш ранньої цивільно-правової угоди (договору іпотеки від 06 березня 2006 року тощо).

При цьому, посилання сторони позивача на правові позиції, викладені у Постанові Верховного Суду України від 14 червня 2016 року по справі №21-41а16 не спростовують такого висновку суду першої інстанції, оскільки вказані висновки стосуються конретно визначеного - іншого, не змішаного обгрунтування позову.

Так, у вказаній Постанові Верховного Суду України від 14 червня 2016 року зазначено, що у справі, яка розглядається, спірні правовідносини пов'язані із невиконанням, на думку позивача, умов цивільно-правової угоди, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися судами за правилами ЦПК.

Отже, позивачем у тому випадку було визначено єдину підставу - пов'язану із невиконанням, на думку позивача, умов цивільно-правової угоди.

Такий висновок, Дарницького районного суду м. Києва підтверджується і змістом вихідних даних, які також встановлені у вказаній Постанові Верховного Суду України від 14 червня 2016 року, а саме:

"Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 2 червня 2015 року в задоволенні позову відмовив.

Приймаючи таке рішення, цей суд виходив із того, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва». Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 30 липня 2015 року рішення суду першої інстанції скасував та прийняв нове, яким позов задовольнив частково: визнав протиправним та скасував рішення № 18860992, в іншій частині позову відмовив.

Приймаючи таке рішення, цей суд виходив із того, що для передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання згідно з умовами Договору необхідним є укладення окремого договору між ОСОБОЮ_2 і ТОВ «Кей-Колект». Оскільки такий договір не укладено, суд дійшов висновку про протиправність рішення № 18860992.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 25 листопада 2015 року, рішення суду апеляційної інстанції скасував, а постанову окружного адміністративного суду міста Києва від 2 червня 2015 року залишив у силі, вказавши, що за змістом положень статті 36 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) відповідне застереження в іпотечному договорі вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з пунктом 5.1 розділу 5 «Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя» Договору сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Тобто сторони дійшли згоди, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель набуває права на звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя в один чи іншій спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, який передбачений Законом № 898-IV".

Отже, стороною позивача ОСОБА_2 фактично не був врахований сукупний зміст вказаної Постанови Верховного Суду України від 14 червня 2016 року, при цьому, в обгрунтуванні позову міститься лише огульне посилання на вказане судове рішення без посилання на його конкретний зміст, а також без аналізу та обгрунтвання щодо вказаної безвідносності саме до іншого обгрунтування позову ОСОБА_2

З положень ст.16 ЦПК України вбачається, що не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства. Отже, місцевий суд першої інстанції, який одночасно є адміністративним судом та судом загальної юрисдикції вочевидь не може за заявника обрати яке обгрунтування розглянути (щодо публічно-правового спору чи цивільно-правового), а яке не розглядати, враховуючи зокрема і основоположні принципи судочинства - змагальності та диспозитивності.

З положень ст.15 ЦПК України вбачається, що суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених прав, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства, а відповідно до п.1) ч.1 ст.205 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з правовими висновками Верховного Суду України в ухвалі від 21 вересня 2011 року (справа №6-20106св09) зокрема містяться висновки щодо наслідків встановлення обставин, які свідчать про те, що провадження у справі відкрито за вимогою, яка не підлягає правовому захисту в іншому провадженні, ніж провадження, в якому повинно було розглядатися таке питання (п. 6 ч. 1 ст. 214, п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України), та зазначено, що вказане є фактом, який підтверджує неправомірність виникнення цивільного процесу в цьому випадку (п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України).

Судом враховано, що Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючі п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв'язку з наведеним, вказані висновки суду не пов»язані з порушенням права на справедливий судовий захист та не можуть вважатися обмеженням права доступу до суду.

На підставі викладеного,

керуючись ст.205 ЦПК України,

Ухвалив:

Закрити провадження у справі №758/10805/16 за позовом ОСОБА_2 щодо скасування рішення державного реєстратора.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана протягом 5 днів.

Суддя: