АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2016 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа товариство з обмеженою відповідальністю «Метбудзабезпечення», про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку» (далі ПАТ «ВБР») звернулось до суду з багаторазово уточненим позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи тим, що 05 червня 2014 року між ними та товариством з обмеженою відповідальністю «Метбудзабезпечення» (далі - ТОВ «Метбудзабезпечення») було укладено кредитний договір №KKPOG.62.98.018, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 1.589.139 грн.68 коп. зі сплатою 24% річних за весь час користування кредитом, з кінцевим терміном повернення до 04 вересня 2014 року.

Вказували, що з метою забезпечення належного виконання зобовязань за кредитним договором, 05 червня 2014 року між банком, позичальником ТОВ «Метбудзабезпечення» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №PX029031.7006.013.

З тією ж самою метою 05 червня 2014 року було укладено ще один договір поруки №PX029031.7002.022 між банком, позичальником ТОВ «Метбудзабезпечення» та ОСОБА_3

Зазначали, що за умовами договорів поруки, відповідачі взяли на себе зобовязання відповідати перед банком за невиконання боржником своїх зобовязань у тому ж обсязі, що і боржник.

Посилаючись на те, що позичальник порушив умови кредитного договору, суму кредиту не повернув, вимоги банку про повернення кредиту позичальником та поручителями залишені без задоволення, а станом на 28 квітня 2016 року за кредитним договором №KKPOG.62.98.018 утворилась заборгованість в загальному розмірі 2.196.910 грн. 23 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредитом у розмірі - 1.399.122 грн.73 коп. та прострочених відсотків за користування кредитом у розмірі - 797.787 грн. 50 коп., яку вони просять стягнути з відповідачів у солідарному порядку.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2016 року позовні вимоги ПАТ "ВБР" задоволені. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким закрити провадження по справі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а другий абзац оскаржуваного рішення викладенню в іншій редакції з наступних підстав.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що 05 червня 2014 року між ПАТ «ВБР», з однієї сторони, та ТОВ «Метбудзабезпечення», як позичальником з іншої сторони, був укладений кредитний договір №KKPOG.62.98.018, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у вигляді поновлювальної кредитної лінії у розмірі 1.589.139 грн.68 коп. зі сплатою 24% річних за весь час користування кредитом та одноразово комісію за надання кредитних ресурсів, термін користування кредитом - до 04 вересня 2014 року.

Позичальник взяв на себе зобовязання здійснювати своєчасне повернення кредиту, сплачувати відсотки у порядку та розмірах, встановлених договором (т.1 а.с.61-64).

Частиною 1 ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Банк свої зобовязання за договором виконав, надавши позичальнику кредитні грошові кошти, у розмірі встановленому кредитним договором, що підтверджується меморіальним ордером (т 1 а.с.45).

За правилами ст.ст.546,575 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

З метою забезпечення належного виконання зобовязань за кредитним договором, 05 червня 2014 року між банком, позичальником, та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №PX029031.7006.013, згідно якого поручитель взяв на себе зобовязання відповідати перед банком за невиконання позичальником своїх зобовязань у тому ж обсязі, що і позичальник (т.1 а.с.65-66).

З тією ж метою 05 червня 2014 року між банком, позичальником, та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №PX029031.7002.022, згідно якого поручитель взяв на себе зобовязання відповідати перед банком за невиконання позичальником своїх зобовязань у тому ж обсязі, що і позичальник (т.1 а.с.67-68).

Позичальник ТОВ «Метбудзабезпечення» зобовязання за кредитом належним чином не виконував, у звязку з чим станом на 28 квітня 2016 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 2.196.910 грн.23 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредитом у розмірі - 1.399.122 грн.73 коп. та прострочених відсотків за користування кредитом у розмірі - 797.787 грн.50 грн., що підтверджується деталізованим розрахунком заборгованості (т.2 а.с.91-101).

Письмові вимоги, які банк надсилав позичальнику та поручителям, були залишені без реагування та належного виконання.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «ВБР», суд першої інстанції виходив з того, що права банку порушені, а їх вимоги доведені та обґрунтовані.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність підстав для задоволення позову про стягнення заборгованості за договорами поруки, втім вважає за необхідне стягнути виниклу заборгованість з кожного поручителя окремо виходячи з наступного.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За правилами ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Згідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

З тексту ст.627 ЦК України вбачається, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно зі ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники,якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків.

Відповідно до ч. 1 ст.543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обовязку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-якого з них окремо.

Будучи за своєю правовою природою зобовязанням, порука припиняється на загальних підставах, передбачених главою 50 ЦК України.

Відповідно до частини першої ст.598 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Крім того, у ст.559 ЦК України встановлені спеціальні підстави припинення поруки.

Відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

Виходячи із ч.4 ст.559 ЦК України такий строк може бути передбачений в договорі або визначений в законі.

Договірний строк застосовується до всіх без винятку зобовязань. Визначення строку дії поруки як припиняючого тягне певні юридичні наслідки, зокрема, його закінчення є підставою для припинення поруки.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобовязання за договором поруки слід предявити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст.1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі №6-2662цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Згідно зі ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Як убачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачами виникли договірні правовідносини з приводу повернення позичальником кредитних коштів, які йому були надані банком.

Поручителі під час укладання правочинів були ознайомлені з їхніми умовами та погодилися з ними.

Поручителі погодилися з умовами договорів поруки, як з таким, що його влаштовували. Банк не примушував, не нав'язував своїх послуг відповідачам та не вимагав укладення договорів. Це була ініціатива особисто поручителів.

Договори поруки є чинними, заборгованість боржника є встановленою і доведеною належними та допустимим доказами, а отже наявні усі підстав для стягнення виниклої заборгованості і з поручителів.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості за спірним кредитним договором.

Однак, стягнувши виниклу заборгованість солідарно з обох поручителів суд першої інтонації не взяв до уваги, що нормами закону (як і умовами договорів поруки) не допускається солідарної відповідальності поручителів, підстави для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами частини третьої статті 554 ЦК України відсутні

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Якщо ж зобовязання забезпечується кількома поручителями, які надали поруку за різними договорами поруки, то останні не несуть солідарної відповідальності перед кредитором. У такому випадку кредитор має право предявити вимогу до кожного з поручителів на підставі відповідного договору.

Відповідний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року, 24 червня 2015 року, 30 вересня 2015 року (справа №6-1348цс15) та 27 квітня 2016 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідальність поручителів є недоведеною, не можуть бути взяті колегією суддів до уваги, оскільки вони суперечать встановленим судом обставинам справи, не ґрунтуються на законі та спростовуються викладеними висновками суду.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що відповідальність за договорами поруки не настала є хибною, оскільки з матеріалів справи вбачається, що банк надсилав досудові вимоги як позичальнику так і поручителям про погашення виниклої заборгованості (т.1 а.с.70,71,73,74).

У п.24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року N5, з наступними змінами та доповненнями, зазначено, що пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Посилання ОСОБА_2 на те, що сума боргу є невстановленою, не відповідає дійсності, оскільки на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції господарським судом Донецької області було ухвалене рішення про стягнення з позичальника ТОВ «Метбудзабезпечення» заборгованості за кредитним договором в тому ж розмірі, що оскаржуваним рішенням було стягнуто з поручителів.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Зясувавши обставини справи та давши належну правову оцінку зібраним доказам, колегія суддів приходить до висновку, що другий абзац рішення суду першої інстанції підлягає зміні, а саме викладенню в іншій редакції.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Другий абзац резолютивної частини рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2016 року викласти в наступній редакції:

«Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» заборгованість за кредитним договором №ККРOG.62.98.018 від 05 червня 2014 року, яка створилась станом на 28 квітня 2016 року, в розмірі 2.196.910 грн. 23 коп., з яких: 1.399.122 грн.73 коп. заборгованість за тілом кредиту, 797.785 грн.50 коп. прострочені відсотки за користування кредитом.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» заборгованість за кредитним договором №ККРOG.62.98.018 від 05 червня 2014 року, яка створилась станом на 28 квітня 2016 року, в розмірі 2.196.910 грн. 23 коп., з яких: 1.399.122 грн.73 коп. заборгованість за тілом кредиту, 797.785 грн.50 коп. прострочені відсотки за користування кредитом.»

В решті рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2016 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_4