Справа № 367/2684/15-ц Головуючий у І інстанції Карабаза Н. Ф.
Провадження № 22-ц/780/3680/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 28.09.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

28 вересня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі :

головуючого судді Білоконь О.В.,

суддів: Приходька К.П., Савченка С.І.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 грудня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором , -

встановила:

У квітні 2015 року року ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на таке.

Відповідно до кредитного договору, укладеного 05 липня 2007 року між позивачем та ОСОБА_2 останній отримав кредит у розмірі 11 626, 66 доларів США на строк до 03 липня 2014 року.

На забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором, 05 липня 2007 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 укладено договори поруки, відповідно до яких останні поручились за належне виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором.

У порушення норм умов кредитного договору, ні боржник ОСОБА_2 , ні поручителі ОСОБА_3 і ОСОБА_4, зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконали.

У зв`язку із зазначеним, станом на 02 березня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 52 244,90 доларів США, що згідно з курсом Національного банку України становить 1 402 775 грн. 56 коп., яку позивач просив стягнути солідарно з відповідачів.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 10 грудня 2015 року в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги посилаються на те, що строки позовної давності були перервані у зв»язку з пред»явленням позову по даному кредитному договору позивачем, за наслідками якого ухвалено 6 грудня 2012 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, тому висновки суду про відмову в позові з підстав пропуску строку позовної давності є безпідставними.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, які зявилися судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 05 липня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №K2U4AU01170513, відповідно до умов якого ПАТ КБ «ПриватБанк» надало ОСОБА_2 кредитні кошти у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 15 773,16 доларів США (на придбання автомобіля), зі сплатою 0,67% щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом на строк до 03 липня 2014 року.

Відповідно до пункту 7.3 кредитного договору, забезпеченням виконання позичальником зобовязань за даним договором виступає: застава автомобіля марки Daewoo, модель Lanos TF69Y, 2007 року випуску, номер кузова (шасі) SUPTF69YD7W347026, реєстраційний номер НОМЕР_1.

На забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором, 05 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 були укладені договори поруки, за умовами яких останні поручилися перед банком за виконання ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором від 05 липня 2007 року (а.с.14-15).

Ці обставини підтверджені матеріалами справи і сторонами не оспорюються.

Згідно з розрахунком, наданого позивачем, станом на 02 березня 2015 року утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 52244,90 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 11478,20 доларів США, заборгованості за відсотками у розмірі 9 652 доларів США, заборгованості з комісії у розмірі 2058,28 доларів США та пені у розмірі 29 056,42 доларів США (а.с.4-6).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки ОСОБА_2 сплатив останній платіж 23 січня 2009 року та перестав виконувати щомісячні зобов`язання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом, а ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося з даним позовом 22 квітня 2015 року, то позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого заявив відповідач ОСОБА_2

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч.2 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» у листопаді 2012 року звертались до суду з позовом до ОСОБА_2, ПАТ «Акцент-Банк» про звернення стягнення на предмет застави у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №K2U4AU01170513 від 05 липня 2007 року.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2012 року , що набрало законної сили 17 грудня 2012 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №K2U4AU01170513 від 05 липня 2007 року у сумі 215 594,49 грн. звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль Daewoo, 2007 року випуску (а.с. 75, т.1).

Із наведеного видно, що шляхом предявлення позивачем вказаного позову у листопаді 2012 року, перебіг позовної давності перервався в силу вимог ч.2 ст. 264 ЦК України, та з листопада 2012 року перебіг строку позовної давності почався знову.

З даним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулися до суду 22 квітня 2015 року ( а.с.2, т.1), тобто в межах трирічного строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України.

Однак, суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.213-214 ЦПК України на вказані обставини належної уваги не звернув, у звязку з чим дійшов помилкового висновку про відмову у позові з підстав пропуску строку позовної давності.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки не застосовано ч.2 ст. 264 ЦК України, яка підлягала до застосування, тому рішення підлягає скасуванню на підставі ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову з таких підстав.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Встановлено, що у зв»язку з неналежним виконання умов кредитного договору боржником, утворилась заборгованість, яку ні боржник ОСОБА_2 , ні поручителі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не сплатили, тому позовні вимоги про стягнення заборгованості є обґрунтованими.

Вирішуючи спір у частині стягнення заборгованості за кредитним договором із поручителів, суд виходить з того, що банком обґрунтовано пред»явив вимоги про стягнення заборгованості у солідарному порядку із боржника та поручителів.

Договором поруки передбачено, що поручитель поручається за повернення кредиту, відсотків та інших платежів на строк з 05 липня 2007 року до 03 липня 2014 року. Із п. 12 договорів поруки вбачається, що порука за цими договорами припиняється після закінчення 5 років із дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором (а. с. 14, 15, т.1).

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки.

Оскільки у договорі поруки встановлено строк припинення поруки 5 років, починаючи з 03 липня 2014 року день настання повернення кредиту, звернення позивача до суду 22 квітня 2015 року відбулось у межах строку пред'явлення вимог до поручителя.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 554 ЦК України, п.2 договору поруки у разі порушення боржником зобов»язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову ( субсидіарну ) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому є обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З урахуванням наведеного, поручителі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 повинні відповідати у солідарному порядку з боржником ОСОБА_2 за неналежне виконання умов кредитного договору.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості (а.с.4-6, т.1) встановлено, станом на 02 березня 2015 року утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 52244,90 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 11478,20 доларів США, заборгованості за відсотками у розмірі 9 652 доларів США, заборгованості з комісії у розмірі 2058,28 доларів США та пені у розмірі 29 056,42 доларів США.

Колегія не в повній мірі згідна з таким розрахунком. Визначаючи розмір заборгованості, що підлягає стягненню, колегія судді виходить із такого.

Оскільки розмір заборгованості по тілу кредиту у розмірі 11478,20 доларів США та розрахунок процентів за користування кредитом у розмірі 9 652 доларів США,підтверджено банком та не спростовано відповідачами, підстави сумніватися в дійсності наведеної в розрахунку інформації в частині використаних відповідачем кредитних коштів, у суду відсутні.

Проте суд вважає, що позовні вимоги про стягнення пені у розмірі 29 056,42 доларів США, нарахованої за період з 5 липня 2007 року по 2 березня 2015 року, є необґрунтованими, з огляду на таке.

Пунктом 3 частини першої статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобовязання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки.

Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобовязання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Саме до такого висновку дійшов Верховний суд України у справі №6-3006цс15 від 8 червня 2016 року, який є обов»язковим для застосування судами в силу вимогу ст. 360-7 ЦПК України.

Відповідно до положень п. 4.1 кредитного договору, уразі порушення позичальником своїх зобов»язань, банк має право нарахувати, а позичальник сплатити пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочення. Пеня сплачується в гривні. У випадку, якщо кредит надано в іноземні валюті, пеня сплачується у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату сплати.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача пеню, розраховану відповідно до умов кредитного договору в іноземній валюті з переведенням її в національну за курсом, за період з 22 квітня 2014 року ( 12 місяців перед звернення позивача до суду з позовом 22 квітня 2015 року) по 2 березня 2015 року ( кінцева дата розрахунку, наданого позивачем ( а.с.4-6, т.1), за 314 днів у розмірі 140124,16 грн. ( сума простроченого платежу - 11478,20 доларів США * 0,15 % *314* 25,93).

На підставі викладеного суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме відповідачі мають сплатити позивачу заборгованість за кредитним договором на загальну суму 12761 грн. 37 коп., яка складається з: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 11478,20 доларів США, заборгованості за відсотками у розмірі 9 652 доларів США,4648,69 грн. - заборгованість за кредитом, 140124,16 грн. пені.

Відповідно до вимог ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати, понесені позивачем по оплаті судового збору в сумі грн., підлягають стягненню на його користь з відповідачів в сумі 1137 гривень 20 копійок з кожного.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_2, адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2 ми. Ірпінь Київської області), ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_3, адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_5, ІПН НОМЕР_3, адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_6) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" заборгованість за тілом кредиту у розмірі 11478,20 доларів США, що еквівалентно 262 736 гривень, заборгованості за відсотками у розмірі 9 652 доларів США, що еквівалентно 220934,28 гривень та 140124,16 гривень пені.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" судові витрати по справі в сумі 1137 гривень 20 копійок з кожного.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту проголошення.

Головуючий

Судді :