Справа № 495/4800/17
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

05 жовтня 2017 року Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючої одноособово судді Гайда-Герасименко О.Д.,

при секретарі Завацькій І.В.,

за участю:

представника позивачки ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні уточнену позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 2500 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27 червня 2017 року до її повноліття.

В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити та пояснила, що після фактичного припинення шлюбних відносин відповідач матеріальної допомоги не надає, участі у її вихованні не приймає, в звязку з чим, позивачці важко самостійно утримувати малолітню доньку. Відповідач іншої родини або утриманців не має, добрий стан здоровя та достатнє матеріальне становище, має нерухоме та рухоме майно. Заробітну плату яку отримує позивачка не достатньо та на даний час вона не має можливості оплачувати додаткові заняття дитини.

В судовому засіданні відповідач позовні вимоги щодо стягнення аліментів у розмірі 2500 грн. не визнав, заперечував та пояснив, що згоден сплачувати аліменти у розмірі 1000 грн., оскільки сам на теперішній час перебуває у скрутному матеріальному становищі, офіційно не працює та не має стабільного заробітку, в звязку з чим визначений позивачкою розмір аліментів є неприйнятним до його доходу та просив суд прийняти до уваги при остаточному визначенні суми аліментів. Крім того, додатково пояснив, що нерухомого та рухомого майна він не має, як це стверджує позивачка.

Відповідно до ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, яке ухвалено на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з урахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України.

Висхуваши сторони, вивчивши матеріали цивільної справи, докази, суд встановив.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 травня 2017 року був розірваний.

Від шлюбу мають спільну неповнолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ЖД №334748 від 09.01.2012 року.

Неповнолітня дитина мешкає з позивачкою, знаходяться на її повному утриманні, відповідач ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини добровільно не надає.

Як пояснила в судовому засіданні представник позивачки, дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, але такий рівень позивачка одна не може забезпечити. Відповідач, здоровий та працездатний, інших утриманців та родини не має, достатнє матеріальне становище, оскільки має нерухоме та рухоме майно. Заробітну плату яку отримує позивачка не достатньо та на даний час вона не має можливості оплачувати додаткові заняття дитини та на підставі вказаного просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі 2500 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з дня подачі позовної заяви до досягнення дитиною повноліття.

Відповідач позовні вимоги щодо стягнення аліментів у розмірі 2500 грн. не визнав, заперечував та пояснив, що згоден сплачувати аліменти у розмірі 1000 грн., оскільки сам на теперішній час перебуває у скрутному матеріальному становищі, офіційно не працює та не має стабільного заробітку, в звязку з чим визначений позивачкою розмір аліментів є неприйнятним до його доходу та просив суд прийняти до уваги при остаточному визначенні суми аліментів. Крім того, додатково пояснив, що нерухомого та рухомого майна він не має, як це стверджує позивачка.

Вирішуючи питання про розмір аліментів, які будуть стягуватися з відповідача на утримання дитини, суд враховує обставини, інтереси сторін та потреби самої дитини.

Обовязок утримувати дитину є рівною мірою обовязком як матері, так і батька, причому обовязком особистим, індивідуальним. Проживання окремо не звільняє від виконання цього обовязку. Батьки мають всебічно сприяти розвитку дитини. Забезпечення умов для такого розвитку та навчання повязане з належним наданням матеріальної допомоги, що має бути достатньою. Платник аліментів зобовязаний роботи все можливе для того, щоб його заробіток (доходи) були достатніми для власного утримання та утримання дітей, за належний розвиток яких він відповідальний як батько.

Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення повноліття.

Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно ч.1 ст.184 СК України, якщо платник аліментів, має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Таким чином, у зазначеній нормі права законодавець пов'язує обов'язок батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей з можливістю батьків надавати таку матеріальну допомогу.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України.

Суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно зясувати фактичні обставини справи, однак не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог та тієї доказової бази, яка сформована за рахунок доказів, поданих до суду самими учасниками процесу.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Позивачка в порушення статті 60 ЦПК України не надала до суду належних та допустимих доказів що відповідач дійсно на теперішній час спроможній сплачувати аліменти у заявленому розмірі. Докази, на які посилається позивачка та її представник, доводять потреби дитини, проте жодним чином не свідчать про реальну можливість відповідача сплачувати аліменти в вказаному розмірі. Лише та обставина, що на батьків покладено обовязок утримувати неповнолітніх дітей, не враховуючи матеріальний стан платника, сама по собі не може бути підтавою для задоволення уточнених позовних вимог в повному обсязі.

Тобто позивачкою та її представником, до суду не надано жодного належного доказу на підтвердження своїх доводів та виходячи з норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, саме на позивачку в даному випадку лежить обовязок доведення можливостей відповідача сплачувати аліменти у розмірі 2500 грн..

Оскільки судом встановлено, що відповідач не заперечує сплачувати аліменти у розмірі 1000 грн., але офіційно не працює, відповідач має нерегулярний дохід та з урахуванням принципу співмірності, достатніх потреб дитини, дійсної участі батьків дитини у її утриманні, матеріальне становище сторін, підлягають стягненню на користь позивачки аліментів на утримання дитини у розмірі 1000 грн. щомісячно, що є достатніми й можливими як для стягувача, так й отримувача аліментів.

Керуючись ст.ст.180, 181, 184 СК України, ст.ст.10, 11, 57-60, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1000 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27 червня 2017 року до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь держави судовий збір у розмірі 320 грн..

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя