АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 761/7609/16-ц Головуючий у 1-й інстанції - Юзькова О.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Задерей І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 травня 2016 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю - задоволено.

Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_3 власністю - нежитловою будівлею по АДРЕСА_1, загальною площею 50,0 кв.м, шляхом звільнення ОСОБА_4 нежитлового приміщення загальною площею 50,0 кв.м в будинку АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав апеляційну скаргу.

Представник позивача заперечила проти апеляційної скарги.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_5 та з урахуванням зменшених позовних вимог просив усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_3 нежитловою будівлею по АДРЕСА_1, загальною площею 50,0 кв.м, шляхом звільнення ОСОБА_4 вказаного нежитлового приміщення.

Посилається на те, що 12.01.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, що діяв від імені ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу частки нежитлової будівлі, відповідно до якого ОСОБА_3 придбав 1/2 частку нежитлової будівлі в літ. «В», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

14.01.2016 року між позивачем та ОСОБА_6, що діяв від імені ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу частки нежитлової будівлі, відповідно до якого позивач придбав 1/2 частку нежитлової будівлі в літ. «В», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Таким чином, ОСОБА_3 набув право власності на будівлю загальною площею 50,0 кв.м. по АДРЕСА_1, технічний паспорт та декларація про готовність об'єкта до експлуатації.

15.01.2016 року ОСОБА_3 прийшовши до власної будівлі за вказаною адресою, встановив, що його будівлю займають невідомі йому особи, які відхилили його пропозицію звільнити займане приміщення і категорично відмовились пояснювати причини їхнього там перебування. В подальшому було з'ясовано, що особою, яка порушує права позивача є відповідач ОСОБА_4, а тому позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, і визнається представником відповідача, що ОСОБА_3 є власником нежитлової будівлі загальною площею 50,0 кв. м. по АДРЕСА_1, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями договорів купівлі-продажу часток нежитлового приміщення, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Судом встановлено і визнається представником відповідача, що ОСОБА_4, колишній власник майна, користується без дозволу позивача нежитловим приміщенням належним ОСОБА_3

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Позивач просить суд захисту його прав, як власника та усунення перешкод в користуванні та розпорядженні своїм майном.

За умовами ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Враховуючи вищевстановлені обставини, беручи до уваги, що ОСОБА_4 визнав право позивача на користування та володіння належним йому майном, не оспорює право власності ОСОБА_3 на спірне майно та не заперечує усунути перешкоди зазначені позивачем, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторонипосилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давностітощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторінвипливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позовзадовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілитиміж сторонамисудові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 214 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішеннясуду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Апеляційним судом встановлено, що 15 листопада 2014 року між ОСОБА_1 - скаржником у даній справі та ФОП ОСОБА_7 було укладено Договір НОМЕР_1 купівлі - продажу торгівельного павільйону, предметом якого є торгівельний павільйон за адресою по АДРЕСА_1 площею 47 кв.м. та за наслідком укладення якого ОСОБА_1 набув права власності на зазначену малу архітектурну форму (Торгівельний павільйон).

З грудня 2014 року між ОСОБА_1 та Департаментом містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради укладаються Договори щодо пайової участі в утриманні об'єкта благоустрою на підставі чого ОСОБА_1 має право на розміщення торгівельного павільйону за адресою по АДРЕСА_1 у зв'язку із чим Департаментом містобудування та архітектури видаються відповідні Інформаційні талони на розміщення Торгівельного павільйону.

В той же час, рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 06.12.2013 року визнано за ОСОБА_4 право власності на нежитлову будівлю, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 літ «В», загальною площею 50,0 кв.м.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 27.05.2014 року скасованорішення Ружинського районного суду Житомирської області від 06.12.2013 року та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання права власності на нежитлову будівлю, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 літ «В», загальною площею 50,0 кв.м. - відмовлено.

Тобто, рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 06.12.2013 року було скасовано в апеляційному порядку, що свідчить про те, що ОСОБА_4 не є власником вищевказаного майна та

не має права розпорядження ним.

Оскільки, право власності ОСОБА_4 на нежитлову будівлю, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 літ «В», загальною площею 50,0 кв.м. було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 06.12.2013 року, яке в подальшому було скасовано в апеляційному порядку, представник ОСОБА_1 звернувся до Міністерства юстиції України про скасування запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на вищевказане майно.

14 січня 2016 року державним реєстратором Реєстраційної Служби ГУ юстиції у м. Києві, на підставі рішення Апеляційного суду Житомирської області від 27 травня 2014 року, було скасовано запис про реєстрацію права власності на нежитлову будівлю в літ. «В» по АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 (реєстраційний номер об'єкту нерухомості 00. Рішення про скасування, індексний номер: 27817879 від 14.01.2016 15:24:11).

Однак, незважаючи на те, що рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 06.12.2013 року було скасовано в апеляційному порядку 27.05.2014 року, а також 14.01.2016 року було скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на вищевказане майно, ОСОБА_4 12.01.2016 року уклав з ОСОБА_3 договір купівлі - продажу Ѕ частини нежитлової будівлі в літ. «В» по АДРЕСА_1.

Крім цього, 14.01.2016 року ОСОБА_4 уклав ще один Договір купівлі-продажу 1/2 частини нежитлової будівлі в літ. «В» по АДРЕСА_1 із ОСОБА_3, внаслідок чого ОСОБА_3 вважає, що набув право власності на весь об'єкт нерухомості.

Тобто, ОСОБА_4 не будучи власником нежитлової будівлі в літ. «В» по АДРЕСА_1 відчужив це майно ОСОБА_3,

уклавши відповідні правочини.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, відповідач ОСОБА_4 визнав позов ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном, про

що зазначено в оскаржуваному рішенні суду та що суд прийняв до уваги.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин,що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В той же час, суд першої інстанції ухвалюючи рішення у даній справі обмежився виключно тим, що ОСОБА_4 визнав позов та залишив поза увагою необхідність встановлення фактів, якими обґрунтовані заявлені вимоги та необхідність дослідження відповідних доказів, якими це підтверджується, внаслідок чого було ухвалено оскаржуване рішення із неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, а обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими є об'єктивно недоведеними.

Апеляційним судом встановлено, що починаючи з грудня 2014 року між ОСОБА_1 та Департаментом містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради існують договірні правовідносини на підставі відповідних Договорів щодо пайової участі в утриманні об'єкта благоустрою, предметом яких є дві тимчасові споруди, площею 23,5 кв.м. кожна, що розташовані по АДРЕСА_1.

Дані тимчасові споруди шляхом проведення ремонтних робіт були об'єднані та становлять єдине приміщення площею 47 кв.м.

Починаючи з грудня 2014 року ОСОБА_1, як власник Торгівельного павільйону (тимчасових споруд), сплачує до бюджету міста Києва відповідні пайові внески, визначені укладеними з Департаментом містобудування та архітектури Договорами щодо пайової участі в утриманні об'єкта благоустрою, що підтверджується доданими квитанціями.

Крім цього, ОСОБА_1 сплачує земельний податок за земельну ділянку на якій розташований Торгівельний павільйон.

Таким чином, вищевикладені обставини спростовують доводи позивача ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_4 користувався спірним майном на момент звернення ОСОБА_3 з позовом, а також спростовують заяву ОСОБА_4 про визнання позову, якою ОСОБА_4 фактично підтвердив, що користується спірним майном та чинить перешкоди у користуванні майном ОСОБА_3

Тобто, оскаржуваним рішенням фактично вирішено питання про права та обов'язки ОСОБА_1, оскільки оскаржуване рішення стосується майна, яке належить на праві власності ОСОБА_1 та яким він користується, як вбачається із наданих ним доказів.

Крім того, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що на момент укладення договору купівлі-продажу з ОСОБА_3 ОСОБА_4 не був власником вказаного у договорі майна, оскільки рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 06.12.2013 року, яким визнано право власності за ОСОБА_4 було скасовано рішенням Апеляційного суду Житомирської області 27 травня 2014 року.

В той час, як договір купівлі - продажу торгівельного павільйону за адресою по АДРЕСА_1 площею 47 кв.м., укладений 15 листопада 2014 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_7 є дійсним та ніким не оскаржений, як встановлено апеляційним судом.

Крім цього, з доказів наданих апеляційному суду встановлено, що нежитлової будівлі розташованої за адресою АДРЕСА_1, літ. «В», загальною площею 50,0 кв.м в Шевченківській районній в м. Києві державній адміністрації та в Департаменті містобудування та архітектури Київської міської державної адміністрації не зареєстровано та відсутня інформація щодо присвоєння такої поштової адреси.

Згідно відповіді Київського БТІ від 29.11.2017 року реєстрація права власності на об'єкт нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1, літ. «В» (нежитлова будівля загальною площею 50,0 кв.м) відсутня.

Таким чином, як встановлено в апеляційному суді у позивача відсутні правовстановлюючі документи на об'єкт за адресою АДРЕСА_1, літ. «В».

За встановлених обставин колегія суддів оцінює критично наявність спору між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо користування вищевказаною будівлею.

Крім цього, ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2017 року у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.05.2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Міністерства юстиції України, Міністра юстиції України ОСОБА_8, третя особа: ОСОБА_1 про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії встановлено: «обставини справи свідчать про те, що державним реєстратором при реєстрації за позивачем права власності на об'єкт нерухомого майна не було перевірено відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах, оскільки 18.01.2016 року було проведено державну реєстрацію переходу права власності від ОСОБА_4, як попереднього власника до набувача ОСОБА_3 за відсутності запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на спірний об'єкт, який був скасований ще 14.01.2016 року на підставі рішення Апеляційного суду Житомирської області від 27.05.2014 року.

Доводи апелянта про те, що спірні правовідносини не порушують прав ОСОБА_1 з покликанням на розбіжності у адресі об'єкта щодо якого вчинялась реєстраційна дія не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи спростовуються наявними у справі правовстановлюючими та іншими документами, відповідно до яких ОСОБА_1 є власником об'єкту нерухомого майна (павільйон), за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 47 кв.м., згідно укладеного між ним та ФОП ОСОБА_7 договору купівлі - продажу торговельного павільйону НОМЕР_1.

Крім того, між ОСОБА_1 та Департаментом містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради було укладено договори щодо пайової участі №08746-15/3 та №08747-15-3, на підставі яких ОСОБА_1, отримав право на розміщення торговельного павільйону за вказаною адресою.

Втім, апелянтом, на підтвердження його доводів, не надано правовстановлюючих документів на об'єкт за адресою: АДРЕСА_1 з літерою «В», а рішення суду на підставі якого свого часу була проведена реєстраційна дія - скасоване».

Ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2017 року набрала чинності.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За встановлених обставин колегія суддів не погоджується з висновком суду про задоволення позову.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, судом внаслідок порушення норм матеріального та процесуального права не встановлено фактичних обставин справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору,рішення суду належить скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 травня 2016 року - скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий Судді