АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі :

головуючого судді : Кузнєцової О.Ю.

суддів : Одринської Т.В., Карпушина Г.Л.

при секретарі Рибак О.О.

за участі представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2

на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 23 жовтня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вказаним позовом та, остаточно визначившись у позовних вимогах відповідно до заяви від 22 березня 2017 року (а.с. 53-60), просила стягнути з ОСОБА_4 на її користь суму боргу за договором позики у розмірі 587711 грн. 73 коп з них: 40 000 грн сума позики; 55100 грн сума процентів; 414800 грн. сума пені; 74400 грн. інфляційні втрати , 3411,73 грн 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що 19.11.2013 року між нею та ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до якого вона передала, а відповідач отримала у позику 40 000 грн. ОСОБА_4 зобовязалася повернути дану суму в строк до 19.05.2014 року та сплатити за кожен місяць користування грошовими коштами 5% від розміру позики, що еквівалентно 2000 грн., про що було складено розписку. Однак, у встановлений термін в порушення своїх зобовязань відповідач позику не повернула.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 23 жовтня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 172 911,73 грн. та судовий збір у розмірі 1729,12 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_3 ОСОБА_2, просив скасувати його та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене у справі не повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 19.11.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір займу, згідно якого позивач передала відповідачу позику у розмірі 40000 грн, а остання зобовязалась повернути її в строк з відсотками до 19.05.2014 року. Відповідно до п. 2.3 Договору на суму позики щомісяця нараховуються відсотки у розмірі 5 %, що еквівалентно 2000 грн., не пізніше 19 числа відповідно до графіка. Відповідно до п. 3.2 при порушенні п.2.2 Договору позичальник сплачує пеню у розмірі 1 % від несплаченої суми за кожен день прострочки (а.с.12-13).

Однак, у встановлений термін в порушення своїх зобовязань відповідач позику не повернула та ігнорує вимоги позивача про повернення боргу згідно договору позики.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж саму суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, частиною першою вказаної статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Частиною другою встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов'язання.

Ухвалюючи рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 не виконала належним чином зобовязання за договором позики, а тому стягненню з неї підлягають сума позики, сума процентів, сума пені, інфляційні втрати та 3% річних.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він узгоджується з матеріалами справи та нормами чинного законодавства, які регламентують спірні правовідносини.

Такі висновки місцевого суду фактично не заперечуються апелянтом.

Обґрунтовуючи неправильність висновків місцевого суду, апелянт вказує, що місцевим судом безпідставно не враховано, що позивачем збільшено позовні вимоги. Проте, колегія суддів звертає увагу на те, що заява про зміну предмету позову та уточнення позовних вимог надійшла до місцевого суду 25 жовтня 2017 року (а.с.134), у той час, як оскаржуване рішення було ухвалено 23 жовтня 2017 року. З цих підстав, місцевий суд не міг ухвалити рішення з урахуванням позовних вимог, викладених у вищевказаній заяві. Відтак місцевий суд правомірно розглянув справу виходячи з позовних вимог ОСОБА_3, викладених у заяві від 22 березня 2017 року (а.с. 53-60).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, місцевий суд прийшов до висновку, що сума позики, сума процентів та 3% річних підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі, що був заявлений позивачем. За таких обставин, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо невірного визначення судом їх розміру.

Незгода апелянта зі зменшенням судом розміру пені, що підлягає стягненню з відповідача, є не обґрунтованою та не містить будь-яких доводів, окрім висловлення думки, що місцевим судом не було належним чином враховано дійсний її розмір.

Проте, частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Таким чином, місцевим судом, за відсутності будь-яких заперечень з боку сторін по справі, а також враховуючи те, що заявлена до стягнення сума пені більше ніж у десять разів перевищувала суму позики, обґрунтовано було зменшено розмір пені до фактичного розміру суми позики, а саме 40 000 грн.

Проте, ухвалюючи оскаржуване рішення, місцевим судом, без належного обґрунтування зменшено суму інфляційних витрат, стягуваних в порядку ст. 625 ЦК України з 74 400 грн. до 34 400 грн.

Розрахунок інфляційних витрат, наданий позивачем до місцевого суду, є правильним та не спростованим відповідачем, а тому стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягаютсья саме 74 400 грн. інфляційних витрат.

За таких обставин, загальна сума заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача становить 212 911,73 грн., а не 172 911,73 грн., як то зазначено місцевим судом.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено на 36,2% та виходячи із розміру судового збору, що підлягав сплаті апелянтом за подання апеляційної скарги на рішення місцевого суду, з ОСОБА_4 підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати у розмірі 3 507,89 грн.

Виходячи з викладеного, внаслідок порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи, ним було помилково визначено розмір заборгованості та судових витрат, що підлягають стягненню з ОСОБА_4, яке відповідно до ст. 376 ЦПК України підлягає зміні в цій частині.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч.1 п. 3, 4, ст. 382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 23 жовтня 2017 року змінити, збільшивши розмір заборгованості за договором позики, що підлягає стягненню, з 172 911,73 грн. до 212 911,73 грн. та судові витрати з 1729,12 грн. до 3507,89 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 212 911,73 грн. та судові витрати у розмірі 3 507,89 грн.

В іншій частині рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 23 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: --//-- ОСОБА_1

Судді --//-- ОСОБА_5

--//-- ОСОБА_6

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО: ОСОБА_1