Апеляційний суд міста Києва
Справа № 753/6139/14-ц Головуючий у суді першої інстанції: Леонтюк Л.К.
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2103/17 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Панченко М.М.

при секретарі Крічфалуши С.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Шістнадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на майно у порядку спадкування та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину спільно нажитого майна.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2012 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4, 3-я особа: Шістнадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування та з урахуванням уточнених позовних вимог від 05.05.2014 (т.2 а.с.132-136) просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 та частину банківського вкладу ОСОБА_5 в розмірі 18 465,69 грн. в порядку спадкування після померлого батька ОСОБА_5; визнати за відповідачкою ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування після смерті чоловіка на жилий будинок АДРЕСА_3, на автомобіль Renault Duster, 2011 р.в., на частину банківського вкладу в сумі 15000 грн. та 3180 грн.28 коп., а також просила суд зобов'язати Головне управління юстиції м.Києва забезпечити видачу їй свідоцтва про право на спадщину після померлого батька ОСОБА_5, право власності на квартиру АДРЕСА_1 та частину банківського вкладу ОСОБА_5 в сумі 18465, 69 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько та чоловік відповідача - ОСОБА_5. За життя її батько продав квартиру АДРЕСА_2, яка була його особистою приватною власністю, після чого, за кошти, отримані ним від продажу цієї квартири, останній у 2002 році за 77 575 гривень купив квартиру АДРЕСА_1, де проживав до смерті, інвентаризаційна оцінка на час відкриття спадщини складала 125 085 гривень. Крім того, за отримані грошові кошти від продажу квартири АДРЕСА_2, останній придбав жилий будинок АДРЕСА_3, інвентарною вартістю - 179 776 гривень, а також автомобіль Renault Duster, 2011 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, державний номер НОМЕР_1, вартістю 109 496 гривень, а решту коштів поклав на рахунки у Банк "Київська Русь", де вказані гроші зберігаються у вигляді банківського вкладу на рахунку № НОМЕР_3 в сумі 33 465, 69 гривень, та на рахунку НОМЕР_4 в сумі 3 180 гривень 28 копійок.

За заповітом ОСОБА_5 все своє майно заповідав їй, ОСОБА_3. Вона з відповідачкою ОСОБА_4 звернулися до нотаріуса про прийняття спадщини, проте в них виник спір щодо розміру їх часток.

24.04.2014 відповідач ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину спільно нажитого майна та з урахуванням уточнених позовних вимог 29.11.2016 просила визнати за нею право власності на 1/2 частину спадкового майна як частку в спільному майні подружжя, та на 1/8 частину цього майна, як обов'язкову частку незалежно від змісту заповіту, всього на 5/8 частин спадкового майна.

Просила суд при ухваленні нового рішення врахувати висновки ВССУ та підстави скасування рішень суду першої та апеляційної інстанції. При цьому зазначала, що про заповіт від 23 травня 2002 року складеного нині покійним чоловіком, який заповідав усе майно дочці, їй стало відомо від нотаріуса. Але до складу спадщини входить майно, яке було придбане ними за спільні кошти подружжя, а тому заповіт порушує її права.

Все спадкове майно, що є предметом даного спору, було придбано під час шлюбу подружжям ОСОБА_5 та ОСОБА_4, що підтверджено свідоцтвом про шлюб та договорами купівлі- продажу майна, а тому є спільним сумісним майном подружжя, а тому вона має право і на частку в спільному майні подружжя, і на обов'язкову частку в спадщині незалежно від змісту заповіту.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Шістнадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на майно в порядку спадкування задоволені частково.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 3/8 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування від померлого ОСОБА_5. В решті позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину спільно нажитого майна задоволено.

Визнано за ОСОБА_4трівною право власності:

на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1;

на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_3;

на 1/2 частину автомобіля Renault Duster, 2011 року випуску;

на 1/2 частину банківського вкладу на ім'я ОСОБА_5, що зберігається в ПАТ "Банк "Київська Русь" на рахунках № НОМЕР_3, НОМЕР_4, як частку в спільному майні подружжя.

Визнано за ОСОБА_4трівною право власності:

на 1/8 частину квартири АДРЕСА_1;

на 1/8 частину житлового будинку АДРЕСА_3;

на 1/8 частину автомобіля Renault Duster, 2011 року випуску;

на 1/8 частину банківського вкладу на імя ОСОБА_5, що зберігається в ПАТ "Банк "Київська Русь" на рахунках № НОМЕР_3, НОМЕР_4, як обов'язкову частку в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, незалежно від змісту заповіту, а всього на 5/8 частин спадкового майна.

Не погодившись із рішенням суду позивач ОСОБА_3 подала на нього апеляційну скаргу.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що позивач ОСОБА_3 не погоджується із рішенням суду і оскаржує його лише в частині спадкового майна, що стосується квартири АДРЕСА_1. Просила в цій частині рішення суду скасувати.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що рішення суду в цій частині не відповідає фактичним обставинам справи та доказам, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору. З приводу цього вказувала, що квартира, спір відносно якої виник між нею та відповідачем, як спадкоємцями, була придбана її нині покійним батьком ОСОБА_5 - спадкодавцем, при житті, за особисті кошти, які він отримав від продажу квартири, яка на праві власності належала йому, а в подальшому цю квартиру заповідав їй. Тому вважала, що квартира повинна, як спадкове майно, перейти у власність їй. В подальшому вона просила визнати право власності за нею на спірну квартиру у розмірі ѕ часток, а за відповідачем на ј частину, як обов'язкову долю непрацездатного подружжя.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого в цій частині рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.3 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24.10.2008 року у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Рішення суду позивачем ОСОБА_3 оскаржується лише в частині спадкового майна - квартири АДРЕСА_1. В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України не є предметом апеляційної перевірки в цій частині.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог (п.2, ч.1 ст. 307 ЦПК України).

Статтею 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

- неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

- недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

- невідповідність висновків суду обставинам справи;

- порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_6 та визнаючи за нею право власності на 3/8 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування після померлого ОСОБА_5, а за зустрічним позовом ОСОБА_4 визнаючи за останньою право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, як долю подружжя у спільному майні та на 1/8 частину цієї ж квартири, як спадкове майно суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимогах сторін в таких частинах.

Проте, з такими висновками суду погодитись не можна виходячи з наступного.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим (ст.213 ЦПК України).

Згідно правил ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 серпня 1999 року (а.с.72). Спільних дітей від шлюбу не мали.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер (а.с.6) відповідно свідоцтву про смерть.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Установлено, що позивач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно свідоцтву про народження (а.с.7 т.1) є донькою ОСОБА_5.

Таким чином, сторони по справі є спадкоємцями першої черги за законом у відповідності до ст. 1261 ЦК України після смерті ОСОБА_5 - спадкодавця.

Сторони в установленому законом порядку звернулися до нотаріальної контори щодо прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_2 16-ю Київською державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа №415/2012 до майна ОСОБА_5 (а.с.63 т.1).

Як вбачається з матеріалів справи спір між сторонами виник відносно спадкового майна у зв'язку з чим до суду були подані, як основний -ОСОБА_3, так і зустрічний позови ОСОБА_4.

Пред'являючи зустрічний позов відповідач ОСОБА_4 зазначала, що спірна квартира є спільним майном подружжя. Тоді, як позивач ОСОБА_3 заперечуючи цей факт посилалася на те, що зазначена квартира була особистим майном її батька ОСОБА_5 та придбана за кошти від продажу квартири, яка на праві власності належала її батьку.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та визнаючи, що спірна квартира АДРЕСА_1 є спільним майном нині покійного ОСОБА_5 та відповідача ОСОБА_4, а тому остання має на неї рівне право, що становить Ѕ частину, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки зазначені особи перебували у зареєстрованому шлюбі, то їх частки є рівними.

Між тим, з такими висновками суду не можна погодитись, оскільки рішення суду ухвалене на неповному з'ясуванні обставин справи та перевірці доводів сторін.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Дотримання вказаного принципу є надзвичайно важливим при розгляді справ, оскільки він гарантує, що сторона незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства матиме змогу забезпечити захист своїх інтересів шляхом отримання допомоги суду у вирішенні тих питань, які вона сама з об'єктивних причин не може вирішити, як у випадку отримання договору купівлі-продажу квартири, на який посилалась позивач. А до того ж, і свідки наголошували на тому, що нині покійний продавав свою власну квартиру та купив спірну.

Вимоги ст.10 ЦПК України були виконані апеляційним судом та за клопотанням сторони позивача витребувано договір купівлі - продажу.

Частинами 1 та 3 ст. 24 КпШС України, який діяв до 01 січня 2004 року було визначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

В п. 23 постанови від 21.12.2007 №11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і

час його придбання.

П.п. 2 п.24 цієї ж постановити визначає, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу.

Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно договору купівлі-продажу від 27 грудня 2001 року (а.с.136 т.4) ОСОБА_5 з одного боку та ОСОБА_7 з другого боку, уклали договір згідно якого ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_7 купила квартиру АДРЕСА_2, яка належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Державною адміністрацією Московського району м. Києва 23 листопада 1999 року згідно з розпорядженням (наказом) під №22843 від 23 листопада 1999 року та зареєстрованого в Київському міському бюро техніінвентаризації 13 грудня 1999 року в реєстровій книзі за реєстровим номером 4936. Продаж вчинено за 94500 грн.

Житло набуте одним із подружжя за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в межах норм безоплатної приватизації, є особистою приватною власністю чоловіка (дружини).

Таким чином, письмовим доказом підтверджено, що вищезазначена квартира ОСОБА_5 приватизована та на праві власності належала ОСОБА_5

26 лютого 2002 року ОСОБА_5 згідно договору купівлі-продажу придбаває у ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с.84 т.1) квартиру АДРЕСА_1 за ціною 77575 грн., яка є спірною між сторонами.

Таким чином, ОСОБА_5 свою приватизовану квартиру продав 27 грудня 2001 року за ціною 94500 грн., а спірну квартиру придбав за короткий проміжок часу 26 лютого 2002 року за 77575 грн. Доказів того, що спірна квартира придбана подружжям за спільні кошти відповідач суду не надала і не вказала про наявність таких доказів. А саме по собі перебування у шлюбі без з'ясування джерела набуття майна, не тягне за собою наслідків спільного майна подружжя та його рівності між ними. Натомість, спірна квартира не є спільним майном подружжя, як на тому наполягала відповідач, і не може бути предметом його поділу.

Враховуючи вищевикладені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів не може погодитись з висновком суду з приводу того, що якщо спадкодавець приватизував квартиру вже перебуваючи в шлюбі із відповідачем і під час дії КпШС, то набуте під час шлюбу майно є спільним майном подружжя, а якщо у приватизаційному процесі брав участь один із подружжя - другий став співвласником відповідно до свого подружнього статусу, оскільки такі висновки суду суперечать чинному законодавству.

Положенням ст. 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

23 травня 2002 року при житті ОСОБА_5 склав заповіт (а.с.66), яким заповів ОСОБА_3 все своє майно, в тому числі, належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 та поклав на неї ж обов'язок надати ОСОБА_4 право довічного проживання та користування вказаною квартирою. Тобто, при житті ОСОБА_5 у разі його смерті розпорядився своїм майном на користь своєї дочки ОСОБА_5

Однак, у відповідності до ч.1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_4 є пенсіонеркою, непрацездатна і має право на спадкування за законом обов'язкової частки у відповідності до ч.1 ст. 1241 ЦК України. Цієї обставини не заперечувала і позивач та просила визнати за нею право власності на ѕ спірної квартири відповідно до заповіту, а за відповідачем на ј частину, як обов'язкову долю.

З урахування викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині задоволених позовних вимог про визнання права власності за ОСОБА_3 на 3/8 частини та за ОСОБА_4 на Ѕ та 1/8 частини квартири АДРЕСА_1 не можна визнати законним та обгрутованим, воно підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в цій частині слід задовольнити частково. Визнати за ОСОБА_3 право власності на ѕ частини, а за ОСОБА_4 на ј частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування після померлого ОСОБА_5. В іншій частині цих позовних вимог відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року в частині задоволених позовних вимог та визнання права власності за ОСОБА_3 на 3/8 частини, за ОСОБА_4 на Ѕ та 1/8 частини квартири АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в цій частині задовольнити частково. Визнати за ОСОБА_3 право власності на ѕ частини, а за ОСОБА_4 на ј частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування від померлого ОСОБА_5. В іншій частині цих позовних вимог відмовити. В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: