АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/4081/17 Суддя доповідач Карімова Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного

суду Харківської області в складі:

головуючого Карімової Л.В.,

суддів колегії: ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Асєєвої В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 12 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Харківського національного університету будівництва та архітектури, третя особа ОСОБА_4 про визнання дій нечинними, поновлення на роботі, зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому після уточнень просив визнати дії відповідача щодо його звільнення незаконними, поновити його на посаді доцента кафедри філософії, зобовязати відповідача укласти із ним контракт, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обгрунтування своїх вимог посилався на те, що він працював за контрактом на посаді доцента кафедри філософії Харківського національного університету будівництва та архітектури, по закінченню якого його було звільнено.

В подальшому його обрано за конкурсом на заміщення вакантної посади доцента кафедри філософії, однак трудовий контракт укладений не був, у звязку із чим були порушені його трудові права.

В запереченнях на позов представник Харківського національного університету будівництва та архітектури, посилаючись на те, що позивача було звільнено у звязку із закінчення строку, на який був укладений контракт, просив відмовити в здоволенні позову.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 12 травня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на незаконність та необгрунтованість рішення суду, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вказує на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що направляючи позивача в докторантуру, відповідач гарантував його працевлаштування, але після закінчення докторантури Він був працевлаштований всього на період з 23.09.2015 року по 31.08.2016 року, тобто менше одного року, що суперечить п. 3.8 Положення про порядок наймання і звільнення науково-педагогічних працівників закладів освіти, що є у державній власності, яким передбачено, що контракт може бути укладений на строк до 5 років, але не менше 1 року.

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що відповідачем не надано доказів на підтверждення обгрунтованості відмови продовжити контракт з ОСОБА_3 або підписати новий контракт, враховуючи що він пройшов конкурс на заміщення вакантної посади доцента кафедри філософії.

Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в порушення вимог ст. 122 КЗпП України, Закону України «Про освіту» особу, яку було прийнято на роботу на кафедру філософії ХНУБА під час навчання позивача в докторантурі, не було звільнено з роботи коли ОСОБА_3 повернувся з докторантури.

Вважає, що судом першої інстанції не враховано, що при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа днем звільнення вважається день видачі трудової книжки, отже трудові відносини суд повинен був визнати такими, що тривали.

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що позивач не намагався змінити умови контракту, тому не подавав пропозицій, а підписав контракт у відповідності з умовами пройденого конкурсу.

Вислухавши пояснення позивача, перевіривши відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами не досягнуто згоди щодо усіх істотних умов нового трудового договору, тому немає підстав забов»язати відповідача його укласти.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується поясненнями сторін 18 вересня 2015 року між ОСОБА_3 та відповідачем був укладений контракт на строк з 24.09.2015 року по 31.08.2016 року, на призначення на посаду доцента.

Наказом ректора університету від 23.09.2015 року позивач прийнятий на посаду доцента кафедри філософії за контрактом з 24.09.2015 року по 31.08.2016 року.

31 серпня 2016 року наказом ректора університету за №161-К позивач звільнений з посади доцента кафедри філософії у звязку із закінченням терміну дії контракту на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України.

З наказом ОСОБА_3 ознайомлений 05 вересня 2016 року в той же день отримав трудову книжку.

Згідно розяснень, викладених у п. 6 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» відповідно до ч.2 ст. 232 КЗпП України суди безпосередньо розглядають позови про укладення трудових договорів, зокрема, осіб, які вважають, що їм відмовлено в укладенні трудового договору в супереч гарантіям, передбаченим ст. 22 КЗпП України і також, якщо в наслідок відмови у прийнятті на роботу або несвоєчасного укладення трудового договору працівник мав вимушений прогул, його оплата провадиться відповідно до правил ч.2 ст. 232 КЗпП України про оплату вимушеного прогулу незаконно звільненому працівникові.

Згідно ч. 6 ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст. 22 КЗпП забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу. Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Необгрунтованою вважається відмова, за наявності вакантного робочого місця (посади), немотивована або мотивована посиланнями на обставини, які не відноситься до ділових якостей працівника.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 Кодексу законів про працю України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

За ч.3 ст. 54 Закону України «Про освіту» педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору.

Відповідно до ч.1 ст. 55 цього Закону «Про вищу освіту» основними посадами науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів є, в тому числі доцент.

Як встановлено судом на підставі заяви ОСОБА_3 від 18.09.2015 року, після його навчання в докторантурі уклався контракт, терміном його дії з 24.09.2015 року по 31.08.2016 року, тобто на термін який просив позивач у поданій заяві.

Пунктом 20 вищевказаого контракту передбачено саме право, а не обов»язок відповідача продовжити строк дії контракту.

Наказом ректора університету від 23.05.2016 року № 131 був оголошений конкурс на заміщення вакантних посад, у т.ч. по кафедрі філософії на заміщення вакантної посади доцента ставка 1,0. Про конкурс на заміщення посад було надруковано у газеті "Вечірній Харків" 24 травня 2016 року.

Засідання Вченої ради механіко-технологічного факультету щодо виборів на посаду доцента кафедри філософії відбулося 21 червня 2016 року, де позивача було обрано на заміщення вакантної посади доцента кафедри філософії, що сторонами не оспорюється.

Відповідно до ч.2 ст. 32 ЗУ «Про вищу освіту» вищі навчальні заклади мають рівні права, що становлять зміст їх автономії та самоврядування, у тому числі мають право: приймати на роботу педагогічних, наукових, науково-педагогічних та інших працівників.

Статтею 56 Закону України "Про вищу освіту" унормована кількість робочого часу для науково-педагогічних, наукових і педагогічних працівників.

Університетом здійснено розподіл навчальної роботи в годинах за викладачами кафедри філософії на 2016-2017 навчальний рік, з якого вбачається як саме планувалось розподілити навантаження на викладачів кафедри філософії: ОСОБА_5 (зав. кафедри проф.) - 1,0 ст.; ОСОБА_3 (доцент) - 0,75 ст.; ОСОБА_6 (ст. викладач) - 0,75 ст.; ОСОБА_7 (доцент) 0,75 ст.; ОСОБА_8 (доцент) - 0,75 ст.; ОСОБА_9 (доцент) - 0,75 ст.; ОСОБА_10 (ст. викл.) - 0,5 ст.; ОСОБА_11 (доцент) - 0,75 ст.

Навантаження на ОСОБА_3 планувалось у кількості 299 год. Згідно Положення про планування роботи науково-педагогічних працівників університету, веденого в дію наказом ректора № 158 від 13.06.2016 р., навчальне аудиторне навантаження ОСОБА_3 на 2016-2017 навчальний рік становило 324 години, що також відповідає 0,75 ставки.

Після проходження конкурсу запропоновано укласти контракт на три роки за ставкою 0,75%, що підтверджується копією контракту з науково-педагогічним працівником від 18.09.2015 року, згідно якого ОСОБА_3 було запропоновано роботу на кафедрі філософії ХНУБА на посаді доцента строком дії з 01 вересня 2016 року до 31 серпня 2019 року, із заробітною платою у розмірі ставки 0,75%. Однак ОСОБА_3 не погодився із запропонованою ставкою, внаслідок чого підписав зі свого боку контракт із закресленням запропонованої ставки, бажаючи укласти контракт саме на ставку 1,0. Тобто між сторонами контракту не було досягнуто домовленості по всім його істотним умовам внаслідок чого контракт не був укладений, а ОСОБА_3 звільнений із закінченням дії попереднього контракту.

Виходячи з наведеного, доводи апеляційної скарги про те,що ОСОБА_3 не намагався змінити умови контракту спростовуються наданими до матеріалів справи доказами.

Відповідно до угоди про підготовку докторанта денної форми навчання за рахунок державного замовлення від 03.09.2012 року №001-1 ОСОБА_3 перебував на навчанні в докторантурі до 31.08.2015 року.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_3 на порушення відповідачем вимог ст.122 КЗпП України є безпідставними, оскільки на посаду доцента кафедри філософії ОСОБА_3 було прийнято у звязку з укладенням між сторонами контракту вже після закінчення ним навчання в докторантурі, тому виниклі правовідносини не підпадають під дію ст.122 КЗпП України.

Пункт 2 ст. 36 КЗпП України передбачає можливість припинення трудового договору у зв»язку із закінченням його строку. Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли підписав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобовязаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення.

Таким чином, оскільки ОСОБА_3 було звільнено 31 серпня 2016 року, тобто в останній робочій день, відповідачам було виконано порядок, передбачений КЗпП України при звільнення працівників за п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що трудові відносини між сторонами були продовжені у звязку з тим, що наказ про звільнення від 31 серпня 2016 року за №161-К було отримано ОСОБА_3 лише 05 вересня 2016 року, тобто після закінчення дії контракту, не можуть бути прийняті судом, оскільки вказані обставини відповідно до вимог п.8 ч. 1 ст. 36, ст. 39-1 КЗпП України не є підставою для продовження дії контракту.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, шо відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 12 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: