Справа № 182/2740/17
Провадження № 2/0182/2509/2017
11.12.2017 м. Нікополь
Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді - Рунчевої О.В., секретаря - Власенко Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4 Приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу про визнання договору дарування квартири недійсним, суд
Позивач 01.06.2017 року звернувся до суду з позовом про визнання договору недійсним (а.с. 1-4), який згодом уточнював (а.с. 57-60) та остаточно просив суд, - визнати недійсним договір дарування квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 05.10.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрованого в реєстрі за № 8712;
- визнати недійсним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер № 31730606 від 05.10.2016, винесене в інтересах ОСОБА_3 на підставі договору дарування, укладеного 05.10.2016 року зареєстрованого в реєстрі за № 8712;
- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2, посилаючись на наступні обставини.
Він з 06.07.1988 року по 17.12.1998 року перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою - ОСОБА_2. За час шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу від 29.10.1996 року, посвідченого Другою Нікопольською державною нотконторою та зареєстрованого в реєстрі за № 1-1724. За його згодою, право власності зареєстровано на ОСОБА_2, але відповідно до ст. 60, 70 СК України є спільною сумісною власністю подружжя.
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 29.09.2016 року за ним визнано право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29.09.2016 року вищезазначене рішення залишено без змін.

Але, в реєстрації прав та обтяжень 23.05.2017 року йому було відмовлено державним реєстратором прав на нерухоме майно, в зв»язку з тим, що встановлено, що згідно договору дарування від 05.10.2016 року, зареєстрованого приватним нотаріусом ОСОБА_4, квартира належить на праві приватної власності, в розмірі 1/1 частки, ОСОБА_3.

Так, відповідач, всупереч ст. 369 ЦК України, ст. 68 СК України розпорядилася майном, що є у спільній сумісній власності, без висловленої письмової або нотаріальної згоди іншого співвласника, тобто мене. А тому, вважає, що підставою недійсності Договору дарування від 05.10.2016 року № 8712 є недодержання в момент його вчинення відчужувачем ОСОБА_2 вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 , 369 ЦК України та 68 СК України.

Представник позивача за довіреністю № 3-1839 від 08.12.2015 року ОСОБА_5 у судове засідання не зявився, на адресу суду надійшла заява про розгляд справи в його відсутність, на позовних вимогах наполягає в повному обсязі та просить їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечує. (а.с. 117-118).

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не зявилися, про день і час розгляду справи повідомлялися належним чином, про що свідчить повідомлення про отримання судової повістки (а.с. 71, 72), причини неявки суду не відомі. Заяв про відкладення справи чи про розгляд справи за їх відсутності суду не надали.

Суд на підставі ст.224 ЦПК України розглянув справу заочно.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 06.07.1988 року по 17.12.1998 року (а.с. 8).

Під час шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу від 29.10.1996 року, посвідченого Другою Нікопольською державною нотконторою, зареєстрованого в реєстрі за № 1-1724 вони придбали квартиру АДРЕСА_3. Державна реєстрація відбулась на ім»я ОСОБА_2 (а.с. 10).

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 29.09.2016 року за ОСОБА_1 визнано право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2 як на частку спільної власності подружжя.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29.09.2016 року вищезазначене рішення залишено без змін. Рішення набуло законної сили 05.04.2017 року (а.с. 14, 16-18).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

05.10.2016 року між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_4, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстровано в реєстрі за № 8712 (а.с. 74).

19.05.2017 року з метою реєстрації свого права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_5 позивач звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно Нікопольської міської ради Дніпропетровської області.

Однак 23.05.2017 року позивачу було відмовлено державним реєстратором у реєстрації права власності на 1/2 частину вищевказаної квартири, на підставі того, що встановлено, що згідно договору дарування від 05.10.2016 року, зареєстрованого приватним нотаріусом ОСОБА_4, квартира належить на праві приватної власності в розмірі 1/1 частки ОСОБА_3.

За змістом частини першої статті 203 ЦК України, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За змістом ч. 2 ст. 68 СК України розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Матеріалами справи, зокрема Рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 29.09.2016 року, підтверджується, що ОСОБА_2 була присутня в судовому засіданні під час проголошення вищезазначеного рішення (а.с. 14-15).

Крім того, зазначене рішення оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області саме ОСОБА_2, а тому, на час укладення спірного договору дарування відповідачці достеменно було відомо про визнання права власності на ? частину квартири за ОСОБА_1 як на частку спільної власності, проте остання приховала цю інформацію, не повідомила про зазначене нотаріуса, підтвердивши своїм підписом в заяві, що квартира не є об'єктом спільної сумісної власності (а.с. 76).

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до абз.1 п. 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Оскільки ОСОБА_2 у момент укладення договору дарування квартири, яка знаходиться за адресою: Жуковського, 83/2 кв. 20 в м. Нікополі, не набула належних підстав для розпорядження спірним майном, суд приходить висновку що даний правочин вчинений нею з порушенням чинного законодавства, та є недійсними з моменту його вчинення, оскільки суперечить вимогам ст.ст. 203, 215 ЦК України, а тому позовні вимоги - підлягають задоволенню.

Також суд зазначає, що правових підстав для задоволення позову в частині визнання недійсним рішення про державну реєстрацію прав власності відповідача ОСОБА_3 на спірну квартиру та в частині скасування рішення про державну реєстрацію прав власності відповідача ОСОБА_3 на спірну квартиру немає, оскільки рішення суду про визнання договору дарування недійсним є підставою для скасування державної реєстрації права власності відповідача на спірну квартиру, тому права позивача на даний час цим не порушені.

Так, згідно п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України від 01 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили, тому вимоги позивача щодо поновлення відповідного запису в Державному реєстрі прав на нерухоме майно задоволенню не підлягають. Рішення суду про визнання договору недійсним є підставою для скасування державної реєстрації права власності відповідача на спірну квартиру.

Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідачів в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Тому, на підставі ч.3 ст. 88 ЦПК України, з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 640 грн.

Керуючись ст. ст. 15,16, 203, 215, 216, 219 ЦК України, ст.ст. 60, 68 СК України, ст.ст. 10,11,57-60, 88, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 05.10.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстровано в реєстрі за № 8712.

Зняти арешт з квартири АДРЕСА_6, яка зареєстрована на ім'я ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 05.10.2016 року за № 8712, посвідченого Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судовий збір на користь держави у розмірі 320 грн. 00 коп. з кожного.

В іншому відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області (м. Кривий Ріг) шляхом подачі в 10-денний строк з дня отримання його копії апеляційної скарги через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

Суддя: ОСОБА_6