Провадження № 2/127/5171/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2017 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Короля О.П.,

секретаря Бондарчук А.В.,

розглянувши в судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Служби у справах дітей Вінницької міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Служби у справах дітей Вінницької міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон.

Позов мотивований тим, що 08.11.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції між сторонами було зареєстровано шлюб, актовий запис №3224.

Від шлюбу мають дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.08.2014 року шлюб між сторонами було розірвано.

Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом з матір'ю, позивачем по справі.

Відповідач фактично життям дочки не цікавиться та не виявляє бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у її вихованні.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10.10.2014 року з ОСОБА_2 на користь позивача на утримання спільної дочки ОСОБА_4 стягнено аліменти в розмірі 400 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

На даний час дитина проживає разом з позивачем, яка самостійно несе всі витрати з утримання дитини.

ОСОБА_1 дуже хвилює стан морального та фізичного здоров'я дочки, тому на зимові, весняні та літні канікули вона має намір забезпечити дитині повноцінний відпочинок в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя.

В зв'язку з цими обставинами, позивач неодноразово зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини. Проте, ОСОБА_2 не надає дозвіл на виїзд дитини, при цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову він не наводить.

Позивач вважає, що така позиція відповідача шкодить інтересам дитини та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку. Така ситуація і стала підставою звернення ОСОБА_5 до суду з позовом.

Позивач та її представник уточнювали позовні вимоги. Згідно з останньою редакцією заяви про уточнення позовних вимог від 06.11.2017 року позивач просить ухвалити рішення, яким надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на короткочасні поїздки за межі території України без згоди та супроводу батька дитини - ОСОБА_2, а саме на короткочасні подорожі на оздоровлення та відпочинок до наступних країн:

-24.12.2017 - 13.01.2018 року, Шарм-ель-Шейх, Єгипет;

-13.01.2018 - 03.02.2018 року, Росія;

-03.07.2018 - 25.07.2018 року, Німеччина, Баварія;

-01.10.2018 - 30.10.2018 року, Турція, Белек;

-30.12.2018 - 15.01.2019 року, Ізраїль, Єрусалим;

-29.01.2019 - 15.02.2019 року, Арабські Емірати, Дубаї.

Представник відповідача позов не визнала. Згідно з її запереченнями в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 вона вважає безпідставними та необгрунтованими та просить відмовити у їх задоволенні в зв'язку з недоведеністю та відсутністю спору. Як пояснила представник відповідача, ОСОБА_2 ніколи не заперечував проти того, щоб його дитина мала можливість виїхати за кордон для відпочинку і він має змогу надати такий дозвіл нотаріально, однак позивач жодного разу до нього з таким проханням не зверталась. Вперше він почув про бажання виїхати з дитиною за кордон, коли отримав первісну позовну заяву, згідно з якою ОСОБА_1 мала намір виїхати з дитиною для відпочинку в Єгипет.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Вінницької міської ради позов підтримала та просила надати можливість дитині відпочивати за кордоном.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав.

08.11.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції між сторонами було зареєстровано шлюб, актовий запис №3224.

Від шлюбу мають дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.08.2014 року шлюб між сторонами було розірвано.

Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом з матір'ю, позивачем в справі.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10.10.2014 року з ОСОБА_2 на користь позивача на утримання спільної дочки ОСОБА_4 стягнено аліменти в розмірі 400 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

На даний час дитина проживає разом з позивачем, яка самостійно несе всі витрати по утриманню дитини.

ОСОБА_1 хвилює стан морального та фізичного здоров'я дочки, тому на зимові, весняні та літні канікули вона має намір забезпечити дитині повноцінний відпочинок в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя.

Як стверджує ОСОБА_1, вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини. Проте, ОСОБА_2 не надає дозвіл на виїзд дочки, при цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову він не наводить. Належних доказів про таке звернення позивач суду не надала.

З пояснень представника відповідача слідує, що сторони між собою не спілкуються, але відповідач - батько дитини у разі звернення позивача до нього не заперечує надати дозвіл на одноразовий виїзд дочки за кордон для оздоровлення саме на певний період, більш того погоджується оплатити за дитину вартість путівки.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Статтею 153 СК України визначено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Стаття 153 СК України за своїм змістом відповідає ст. ст. 9,10 Конвенції про права дитини, яка передбачає, що держави-учасники поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо це спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Документального підтвердження (договору на туристичне обслуговування, квитанція про сплату послуг туристичного агента тощо) про те, що позивач разом з дитиною має намір виїхати за кордон у туристичні поїздки в ті країни і саме у визначені у заяві від 06.11.2017 р. терміни позивач суду не подала.

Твердження позивача, про те що вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини, проте він не дає дозволу на виїзд дочки, при цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову не наводить, не підтверджені жодними доказами.

Відповідно до підп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній в пункту пропуску.

Позивачем не враховано ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» можливості ухвалення судом рішення лише на разовий виїзд без згоди батька, без позбавлення батьківських прав, та що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що фактично позбавить батька можливості брати участь у вихованні дочки та можливості спілкування із нею.

Разом з тим разовий виїзд дитини без згоди батька на підставі рішення суду може мати місце в разі доведеності належними та допустимими доказами такого виїзду в певну країну і на певний період часу.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 141,153,157 СК України, ст. 313 ЦК України, ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, ст. ст. 4,10,57-60,88, 212-215 ЦПК України,

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня проголошення.

Суддя