АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 527/2137/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2155/17Головуючий у 1-й інстанції Марущак Р. М. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Чумак О.В.

суддів: Дряниці Ю.В., Бондаревської С.М.

при секретарі Ткаченко Т.І.

за участю представника позивача Коваленка Р.Й.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 13 березня 2017 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про визнання кредитного договору недійсним, треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5, Орган опіки та піклування Глобинської районної державної адміністрації.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до районного суду з позовом до ОСОБА_3, в якому, посилаючись на те, що відповідач не виконує належним чином зобов'язання за кредитним договором б/н від 17.01.2011 р., тому за ним утворилась заборгованість, яка станом на 30.09.2017 р. складає 15227 грн. 19 коп., з яких 322,01 грн. заборгованість за кредитом, 10303,89 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом, 3400 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи 500 грн. (фіксована частина) та 701,30 грн. (процентна складова).

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду першої інстанції з зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5, Глобинська районна державна адміністрація Полтавської області, про визнання кредитного договору недійсним.

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 13 березня 2017 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним задоволено.

Визнано недійсним кредитний договір від 17.01.2011 року, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі заяви від 17.01.2011 року про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 у відшкодування сплаченого судового збору 551 грн. 20 коп.

З рішенням суду не погодився позивач ПАТ КБ «ПриватБанк», оскарживши його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк» прохає скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову про стягнення кредитної заборгованості та відмовити в задоволенні зустрічного позову.

Посилається на те, що з неповнолітнім ОСОБА_3 був укладений дрібний побутовий правочин на суму 400 грн., яка станом на час укладання правочину в січні 2011 року була менше від прожиткового мінімуму на дитину віком від 6 до 18 років, який становив 977 грн.

Вважають, що такий правочин був схвалений батьками відповідача, оскільки вони не пред'являли претензій до Банку протягом одного місяця з дня отримання копії позовної заяви, а зустрічний позов не є претензією та поданий поза межами строку визначеного ч. 1 ст. 221 ЦК України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з підстав, визначених п.п. 3,4 ст. 309 ЦПК України.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Місцевим судом вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 17.01.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір без номера, за яким відповідач отримав від ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит в розмірі 400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом за ставкою 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Договір укладено шляхом написання заяви, яка разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами складає між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_3 договір про надання банківських послуг (а.с 5-31).

Отримання кредиту в сумі 400 грн. визнано відповідачем, тому вказана обставина доведенню не підлягає у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України.

За умовами вказаного договору відповідач зобов'язався щомісяця сплачувати 7% від суми заборгованості, але не менше 50 грн.

Оскільки відповідач взяті на себе зобов'язання належним чином не виконував, за ним утворилась заборгованість перед ПАТ КБ "ПриватБанк", яка за період з 12.03.2013 року по 30.09.2016 р. згідно наданого банком розрахунку, складає 15227,19 грн., з яких 322,01 грн. заборгованість за кредитом, 10303,89 грн. заборгованість за процентами, 3400 грн. - заборгованість за комісією та пенею, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг у сумі 500 грн. (фіксована частина) та 701,30 грн. - процентна складова.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову про стягнення заборгованості та задовольняючи зустрічний позов про визнання кредитного договору недійсним, місцевий суд виходив з того, що укладений відповідачем договір не відноситься до дрібного побутового, укладено неповнолітньою особою без згоди батьків та органу опіки та піклування поза межами цивільної дієздатності та в силу ст. 203, ч.1 ст. 215, ст. 216 ЦК України є недійсним та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Висновки суду не відповідають встановленим по справі обставинам, з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст. 30 ЦК України обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом.

За ст.31 ЦК України, часткову цивільну дієздатність має фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років. Вона має право:

1) самостійно вчиняти дрібні побутові правочини.

Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість;

2) здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом.

Згідно положень ст. 32 ЦК України, неповну цивільну дієздатність мають фізичної особи у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Частиною першою статті 32 ЦК України встановлено, що крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право:

1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами;

2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом;

3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи;

4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім'я (грошовими коштами на рахунку).

Згідно ч.2 ст. 32 ЦК України неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників.

Частиною четвертою ст. 32 ЦК встановлено, що згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування (частина четверта статті 32 в редакції Закону № 3201-IV від 15.12.2005 - в редакції чинній на час виникнення правовідносин по кредитуванню).

Відповідно до ч.1 ст. 221 ЦК України правочин, який вчинено малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності, може бути згодом схвалений її батьками (усиновлювачами) або одним з них, з ким вона проживає, або опікуном. Правочин вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні.

Частинами 1,2 ст. 222 ЦК України визначено, що правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу. Правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи.

Судом першої інстанції було встановлено, що на час укладення договору з банком від 17.01.2011 року відповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мав повних 16 років, навчався у Міжрегіональному Центрі професійної підготовки у м. Хорол Полтавської області, самостійних доходів не мав, утримувався за рахунок своїх батьків - ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які заперечували в засіданні, що надавали згоду на укладення неповнолітнім сином кредитного договору і що були обізнані з укладенням такого договору, та дізналися про його існування зі змісту позовної заяви.

Разом з тим, належних доказів на підтвердження того, що відповідач на час укладення кредитного договору від 17.01.2011 р. не мав власного доходу та утримувався за рахунок батьків, матеріали справи не містять.

Крім цього, на аркуші № 48 даної справи міститься заява ОСОБА_5, адресована судді Глобинського районного суду Полтавської області, з проханням відкласти розгляд даної справи у зв'язку з тим, що її син як учасник АТО перебуває на реабілітації, з текстом позову не ознайомлений, оскільки позов отримала вона. Заява датована 16.11.2016 р. (а.с.48).

Отже, станом на 16.11.2016 р. матері відповідача - ОСОБА_5 було відомо про укладення між ПАТ КБ «ПриватБанк» та її сином вказаного кредитного договору, проте заява-заперечення від її імені та від імені батька ОСОБА_4 на адресу ПАТ КБ «ПриватБанк» направлена лише 26.01.2017 р. (а.с. 72-73), тобто через 2 місяці 10 днів, що свідчить про схвалення ними на той час укладеного правочину між банком та їхнім сином.

Крім цього, представником банку надано апеляційному суду копії відомостей з електронної системи «Приват24», в якій ОСОБА_3 зареєстрований як клієнт ПАТ КБ «ПриватБанк» з 17.01.2011 р. як власник картки для виплат НОМЕР_1 та кредитної картки MSI-MasterCard Standard Instant № НОМЕР_2, зі строком дії 11/16, де зафіксовано, що він з 12.03.2013 р. та по теперішній час користується кредитною карткою (а.с. 136-139).

Зазначені обставини свідчать про те, що укладений між неповнолітнім ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк» кредитний договір б/н від 17.01.2011 року був схвалений батьками відповідача та в подальшому переукладений ОСОБА_3 після досягнення ним повноліття. Крім того, згідно наданого розрахунку (а.с.4), відповідач неодноразово в період з 12.03.2013 р. по 28.03.2014 р. отримував кредитні кошти та здійснював погашення заборгованості за кредитом, що свідчить про визнання ним цього кредитного договору.

Таким чином, підстав для визнання вказаного кредитного договору недійсним колегія суддів не вбачає.

Відповідно до змісту ч.1,2 ст.33 ЦК України неповнолітня особа особисто несе відповідальність за порушення договору, укладеного нею самостійно відповідно до закону. Неповнолітня особа особисто несе відповідальність за порушення договору, укладеного за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальника.

За змістом статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно наданого банком розрахунку заборгованість відповідача ОСОБА_3 перед ПАТ КБ «Приватбанк» за період з 12.03.2013 року по 30.09.2016 р. складає 15227,19 грн., з яких 322,01 грн. заборгованість за кредитом, 10303,89 грн. заборгованість за процентами, 3400 грн. - заборгованість за комісією та пенею, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг у сумі 500 грн. (фіксована частина) та 701,30 грн. - процентна складова (а.с. 4).

З розрахунку (а.с.4) вбачається, що заборгованість у відповідача перед банком виникла з 26.04.2013 р. У подальшому відповідач частково погашав заборгованість. Так, 08.05.2013р. ОСОБА_3 сплатив 30 грн. заборгованості за кредитом; 04.05.2013 р. -100 грн., 31.07.2013 р. - 100 грн., 06.09.2013 р. - 3,99 грн., 17.12.2013 р. - 100 грн., після чого припинив внесення платежів.

За інформацією з електронної системи «Приват24», ОСОБА_3 зареєстрвоаний як клієнт ПАТ КБ «ПриватБанк» з 17.01.2011 р. та є власником кредитної картки MSI-MasterCard Standard Instant № НОМЕР_2, зі строком дії 11/16, де зафіксовано, що він з 12.03.2013 р. користувався кредитною карткою (а.с. 136-139).

До суду з позовом банк звернувся 18.10.2016 р.

За договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України).

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України при розгляді справи № 6-95цс14 від 17 вересня 2014 року, №6-127цс14 від 22 жовтня 2014 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Разом з тим, ОСОБА_3 в суді першої інстанції не було заявлено про застосування позовної давності до правовідносин.

Отже, проаналізувавши умови кредитного договору, наданий банком розрахунок заборгованості, приймаючи до уваги те, що відповідачем не було заявлено про застосування строку позовної давності до даних правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за кредитом в розмірі 322,01 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 10303,89 грн. та 500 грн. штрафу (фіксована частина), а всього 11125,90 грн.

Відповідно до умов та правил надання банківських послуг, а саме п. 1.1.5.20. (а.с.17 на звороті) передбачено, що при порушенні клієнтом строків платежів по будь якому з грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів, клієнт зобов'язаний уплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту, з врахуванням нарахованих та прострочених процентів та комісій.

Одночасно, п. 2.1.1.12.6.4. умов та правил надання банківських послуг визначено, що в разі непогашення суми простроченого кредиту понад 210 днів позичальник сплачує банку пеню, яка розраховується по формулі встановленій в п.2.1.1.12.6.1.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України).

В даному випадку умовами та правилами надання банківських послуг передбачено одночасне застосування двох видів неустойки - штрафу і пені за одне й те саме порушення, а саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Таким чином судова колегія вважає неправомірним застосування банком двох видів відповідальності за порушення умов кредитного договору, що узгоджується з правовою позицією ВСУ викладеною при розгляді справи №6-2003цс15 від 15.10.2015 року.

За таких обставин, у задоволенні позову Банку в частині стягнення заборгованості за пенею та штрафу, як його процентної складової, необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 п. п. 3,4, ст.ст. 313-135, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити частково.

Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 13 березня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором у сумі 322 гривні 01 копійку, заборгованість за процентами за користування кредитом в розмірі 10303 гривні 89 копійок, штраф (фіксована частина) в розмірі 500 грн.

В іншій частині позову відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5, Орган опіки та піклування Глобинської районної державної адміністрації Полтавської області, про визнання кредитного договору недійсним, - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий /підпис/ О.В.Чумак

Судді /підпис/ Ю.В.Дряниця

/підпис/ С.М.Бондаревська

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного

суду Полтавської області О.В.Чумак