Справа № 509/1814/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2017 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарях Черкасові Д.Г., Задеряка Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення матеріальної і моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, -

ВСТАНОВИВ :

Вироком Овідіопольського райсуду Одеської області від 15.02.2016 р., ОСОБА_2 був визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України та йому призначено покарання у виді 1 р. обмеження волі без позбавлення права керування транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_2 звільнено від призначеного судом покарання з застосуванням виправдувального строку на 1 р. 6 м. і згідно ст. 76 КК України, зобовязано ОСОБА_2 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу КВІ, періодично зявлятися до органів КВІ. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь КУ «Біляївська ЦРЛ» витрати на лікування у розмірі 708,48 грн. Стягнуто з ФО-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 44341,78 грн., моральну шкоду у розмірі 40000 грн., а всього 80341,78 грн., в іншій частині позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12.05.2016 р. було задоволено апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 та вирок Овідіопольського райсуду Одеської області від 15.02.2016 р. від відносно ОСОБА_2 в частині вирішення цивільних позовів потерпілої ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди скасовано з направленням матеріалів в цій частині на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства, в іншій частині вирок залишено без змін.

20 травня 2016 року, представник позивачки ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача ОСОБА_2, в якому просив суд, стягнути з останнього на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду завдану кримінальним правопорушенням у виді витрат на лікування та придбання медичних препаратів у розмірі 23732,16 грн. та моральну шкоду у сумі 150000 грн.

Ухвалою суду від 18.07.2016 р. до участі у справі у якості співвідповідача був залучений ОСОБА_3, як роботодавець ОСОБА_2 і власник транспортного засобу автобусу марки «Мерседес -Бенц» д/н НОМЕР_1, яким керував відповідач ОСОБА_2 під час ДТП, яке мало місце 13.02.2014 р.

В подальшому, представник позивачки ОСОБА_1 неодноразово збільшував позовні вимоги і в остаточній редакції позову від 20.12.2016 р. просив суд, стягнути з в солідарному порядку з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 106219,40 грн., моральну шкоду у розмірі 150000 грн. та витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 13000 грн. з посиланням на ДТП, яке відбулося 13.02.2014 р. приблизно о 14:30 год., під час якої, водій ОСОБА_2, перебуваючи у трудових відносинах з ФО-підприємцем ОСОБА_3 згідно трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю б/н від 07.02.2014 р. та на підставі шляхового листа № 000237 від 13.02.2014 р., керуючи технічно справним пасажирським автобусом марки «Мерседес-Бенц 814», д/з ВН9465СМ, перевозив в салоні пасажирів, серед яких була ОСОБА_1 Рухаючись по автодорозі Одеса-Рені, в напрямку м. Одеси, по сухому та чистому асфальтному покритті, в ясну погоду без опадів, на 28 км+920 метрів не обрав безпечної швидкості руху та дистанції, не врахував дорожню обстановку, грубо порушивши вимоги п.п. 1.3, 1.4, 2.3 «б», 12.1, 12.3, 13.1 ПДР України, внаслідок чого не зміг своєчасно відреагувати на виниклу небезпеку для руху у вигляді автопоїзду «Сканіа», д/з КН 5292 АТ з напівпричепом «Кьогель», д/з КН 3330 ЕВ, під керуванням водія ОСОБА_4, що рухався в прямому попутному напрямку з меншою швидкістю, та допустив зіткнення передньою частиною кузову свого автобусу з задньою частиною напівпричепу «Кьогель», д/з КН 3330 ЕВ, внаслідок чого пасажиру автобусу «Мерседес Бенц 814», ОСОБА_1, згідно висновку судово-медичної експертизи № 261 від 05.06.2014 р. були спричинені наступні тілесні ушкодження : закритий внутрисуглобний надчерезмишелковий перелам правої стегнової кістки зі зсувом уламків, закрита черепно-мозкова травма у формі струсу головного мозку, гематоми лівого та правого передпліччя, садна обличчя справа, садна в проекції великого вертелу зліва, які утворилися від дії тупих предметів, якими могли бути частини салону автомобілю, який рухався в момент зіткнення транспортних засобів, тобто при вказаній ДТП, і були спричинені незадовго до надходження ОСОБА_1 в стаціонарне відділення лікарні, тобто можуть відноситися к періоду 13.02.2014 р. При чому, закритий внутрисуглобний надчерезмишелковий перелам правої стегнової кістки зі зсувом уламків, закрита черепно-мозкова травма у формі струсу головного мозку, гематоми лівого та правого передпліччя, садна обличчя справа, садна в проекції великого вертелу зліва, який призвели до довготривалого розладу здоровя, більш 21 доби і відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, за що вироком Овідіопольського райсуду Одеської області від 15.02.2016 р., ОСОБА_2 був визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України та йому призначено покарання у виді 1 р. обмеження волі без позбавлення права керування транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_2 звільнено від призначеного судом покарання з застосуванням виправдувального строку на 1 р. 6 м. і згідно ст. 76 КК України, зобовязано ОСОБА_2 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу КВІ, періодично зявлятися до органів КВІ.

Представник позивачки в судовому засіданні повністю підтримав свій збільшений позов в редакції від 20.12.2016 р. та просив його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник в судовому засіданні повністю не визнали позов, вважаючи його безпідставним і необґрунтованим, з урахуванням того, що ОСОБА_2 вже сплатив зятю потерпілої ОСОБА_1 ОСОБА_5, на її лікування, матеріальну шкоду у розмірі 20500 грн., з рахуванням того, що вищевказаний транспортний засіб належить відповідачу ОСОБА_3, з яким він перебував у трудових відносинах, і який повинен відповідати за спричинену позивачці матеріальну і моральну шкоду та з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов.

Представниця відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнала повністю, вважаючи його необґрунтованим і завищеним і з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов.

Заслухавши думку учасників процесу та дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Приписами статті 61 ЦПК України передбачено вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із ст. 1167 ЦК України - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Статтями 1172,1177 ЦК України визначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 1191 ЦК України - особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно із ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Пунктом 2 частини 4 Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Відповідно до п.п. 8,9 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу (ст.ст. 130,132-134 КЗпП).

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Відповідно до п.п. 4-7,11,16,17 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» - розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об'єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей.

Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об'єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК, особою, яка її завдала (наприклад, коли пасажир, відчиняючи двері автомобіля, що не рухався, спричинив тілесні ушкодження особі, яка проходила поруч). Особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб - то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

За вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред'явлена безпосередньо до винної особи, оскільки за змістом статті 1191 ЦК особа, яка відповідає за шкоду, завдану з вини іншої особи, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові.

Оскільки відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV - обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку з'ясовується судом першої інстанції, у зв'язку з чим - до участі у справі може, але не обовязково, бути залучений страховик.

У разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка - шкода відшкодовується завдавачем шкоди. Якщо факт завдання шкоди відповідно до статті 6 Закону № 1961-IV не є страховим випадком, то потерпілий має право вимагати відшкодування шкоди на підставі загальних правил, встановлених ЦК.

Сторонами договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому, договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам внаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобовязання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обовязок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас, така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобовязання згідно з договором обовязкового страхування, в якому потерпілий, так само має право вимоги до боржника - в договірному зобовязанні ним є страховик.

Пунктами 1-4, 8 «Положення про порядок направлення громадян на лікування за кордон», затвердженого Постановою КМУ № 991 від 08.12.1995 р. передбачено, що питання направлення громадян на лікування за кордон - порушують обласні, центральні районні (міські) лікарні, які надсилають до МОЗ АРК, управлінь (відділів) охорони здоров'я обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій детальний витяг з історії хвороби, надрукований у двох примірниках, обґрунтування доцільності лікування за кордоном, а також довідки про склад сім'ї хворого. Зазначені органи охорони здоров'я у разі визнання ними необхідності такого лікування - надсилають ці документи МОЗ України або видають їх хворому (чи за його дорученням - іншій особі) для подання цьому Міністерству. Рішення про доцільність лікування за кордоном - приймається Комісією з питань направлення на лікування за кордон (далі - Комісія) на підставі висновку головного спеціаліста відповідного профілю МОЗ. Склад Комісії та її чисельність затверджуються наказом МОЗ. До складу Комісії входять : заступник Міністра охорони здоров'я України (голова Комісії); віце-президент Академії медичних наук (за згодою); головні спеціалісти МОЗ відповідних профілів; начальники головних профільних управлінь Головного економічного управління МОЗ. У разі потреби Комісія має право залучати до своєї роботи провідних спеціалістів закладів охорони здоров'я, в тому числі клінік науково-дослідних інститутів (за погодженням з керівниками). Рішення Комісії - приймається простою більшістю голосів і оформляється протоколом у встановленому порядку. Обов'язковою умовою прийняття Комісією позитивного рішення - повинне бути складене головним спеціалістом відповідного профілю МОЗ, обґрунтування щодо неможливості ефективного лікування хворого в Україні та підтвердження медичним закладом зарубіжної країни можливості надання відповідної спеціалізованої допомоги. На підставі рішення Комісії видається відповідний наказ МОЗ. У разі прийняття Комісією рішення про направлення громадянина на лікування за кордон - одночасно визначаються загальна сума пов'язаних із цим направленням витрат і джерела їх покриття. За необхідності Комісія приймає рішення про направлення за кордон разом із хворим (дитиною чи інвалідом) особи, яка буде його супроводжувати. Витрати, пов'язані з направленням громадянина на лікування за кордон, включають : вартість лікування та проїзду хворого туди і назад, а також (за рішенням Комісії) супроводжуючої особи. Сума зазначених та інших витрат і відповідальність сторін, у тому числі за обґрунтованість терміну та якість лікування, визначаються на підставі письмової домовленості МОЗ з відповідним медичним закладом зарубіжної країни. Оформлення документів для виїзду на лікування за кордон здійснюється у встановленому законодавством порядку.

Згідно із ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 20 січня 2016 року розглянув справу № 6 - 2808 цс15, предметом якої був спір про відшкодування шкоди. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого - право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості предявити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Суд встановив, що 13.02.2014 р. приблизно о 14:30 год., водій ОСОБА_2, перебуваючи у трудових відносинах з ФО-підприємцем ОСОБА_3 згідно трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю б/н від 07.02.2014 р. та на підставі шляхового листа № 000237 від 13.02.2014 р. виданого на ім`я ОСОБА_2 приватним підприємцем ОСОБА_3, керуючи технічно справним пасажирським автобусом марки «Мерседес-Бенц 814», д/з ВН9465СМ, який на праві власності належить відповідачу ОСОБА_3 згідно свідоцтва про реєстрацію т/з серії САА 351891 - перевозив в салоні пасажирів, серед яких була ОСОБА_1 Рухаючись по автодорозі Одеса-Рені, в напрямку м. Одеси, по сухому та чистому асфальтному покритті, в ясну погоду без опадів, на 28 км+920 метрів не обрав безпечної швидкості руху та дистанції, не врахував дорожню обстановку, грубо порушивши вимоги п.п. 1.3,1.4,2.3«б»,12.1,12.3,13.1 ПДР України, внаслідок чого не зміг своєчасно відреагувати на виниклу небезпеку для руху у вигляді автопоїзду «Сканіа», д/з КН 5292 АТ з напівпричепом «Кьогель», д/з КН 3330 ЕВ, під керуванням водія ОСОБА_4, що рухався в прямому попутному напрямку з меншою швидкістю, та допустив зіткнення передньою частиною кузову свого автобусу з задньою частиною напівпричепу «Кьогель», д/з КН 3330 ЕВ, внаслідок чого пасажиру автобусу «Мерседес Бенц 814», ОСОБА_1, згідно висновку судово-медичної експертизи № 261 від 05.06.2014 р. були спричинені наступні тілесні ушкодження : закритий внутрисуглобний надчерезмишелковий перелам правої стегнової кістки зі зсувом уламків, закрита черепно-мозкова травма у формі струсу головного мозку, гематоми лівого та правого передпліччя, садна обличчя справа, садна в проекції великого вертелу зліва, які утворилися від дії тупих предметів, якими могли бути частини салону автомобілю, який рухався в момент зіткнення транспортних засобів, тобто при вказаній ДТП, і були спричинені незадовго до надходження ОСОБА_1 в стаціонарне відділення лікарні, тобто можуть відноситися к періоду 13.02.2014 р. При чому, закритий внутрисуглобний надчерезмишелковий перелам правої стегнової кістки зі зсувом уламків, закрита черепно-мозкова травма у формі струсу головного мозку, гематоми лівого та правого передпліччя, садна обличчя справа, садна в проекції великого вертелу зліва, який призвели до довготривалого розладу здоровя, більш 21 доби і відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, за що вироком Овідіопольського райсуду Одеської області від 15.02.2016 р., ОСОБА_2 був визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України та йому призначено покарання у виді 1 р. обмеження волі без позбавлення права керування транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_2 звільнено від призначеного судом покарання з застосуванням виправдувального строку на 1 р. 6 м. і згідно ст. 76 КК України, зобовязано ОСОБА_2 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу КВІ, періодично зявлятися до органів КВІ (а.с. 24-29,35, т. 1 кримінального провадження а.с. 41-59).

В своєму збільшеному цивільному позові в редакції від 20.12.2016 р. представник позивачки ОСОБА_1 зазначив, що сума матеріальної шкоди, завдана ОСОБА_1 внаслідок вказаної ДТП на підставі копій чеків та інших розрахункових документів, наданих в межах кримінального провадження становила 54256,84 грн. Однак, як вказував представник позивачки, травми, завдані позивачці неправомірними діями ОСОБА_2 виявилися настільки складними, що позивачка на протязі 2015-2016 р.р. була вимушена проходити коштовне лікування та реабілітацію в ОСОБА_6, маючи посвідку на ПМП у вказаній карїні, де проживає її чоловік громадянин ОСОБА_6, і відповідно сума сплачених рахунків за лікування і реабілітацію в ОСОБА_6 склала 1480,40 Євро (43147,44 грн.), витрати на переклад розрахункових документів склала 1050 грн., на яку було збільшено суму позову (а.с. 60-113,135-141,148-153,171-178).

Крім цього, представник позивачки зазначив, що під час розгляду даної справи в суді, стан здоровя позивачки значно погіршився та відповідно до виписного епікризу з історії хвороби № 1815 стаціонарного хворого Військово-медичного клінічного центру Південного регіону, позивачку було направлено на операцію по видаленню інтрамедулярного стержня з правої стегнової кістки, після чого було рекомендовано обмежити повне навантаження на праву ногу протягом 1 місяця. 02.12.2016 р. ОСОБА_1 було проведено вимушену операцію по видаленню з ноги металевого стержня, який раніше було встановлено в ході проведення операції після ДТП. У звязку з чим, позивачка понесла витрати на квитки до м. Одеси на консультацію до лікаря 141,54 грн., на заправку автомобілю для направлення на операцію 660 грн., витрати на медикаменти 3318,13 грн., операцію та консультацію лікаря 3645,45 грн., на загальну суму 7765,12 грн., у звязку з чим, остаточний розмір позовних вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди становить за підрахунками представника позивачки становить 7765,12 грн. + 98454,28 грн. = 106219,40 грн., які він просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку, а також суму моральної шкоди у розмірі 150000 грн.

На думку суду, враховуючи приписи ст. 1172 ЦК України п. 8 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - як за матеріальну, так і за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну ОСОБА_2 під час виконання ним трудових обов'язків, у якості водія автобусу, в якому знаходилась позивачка ОСОБА_1, і як працівником за вищевказаним трудовим договором з ФО-підприємцем ОСОБА_3, яким був виданий на ім`я ОСОБА_2 шляховий лист, вказаний вище - відповідальність несе саме відповідач ОСОБА_3, з яким його працівник ОСОБА_2 перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед ОСОБА_3 в порядку регресу. У звязку з цим, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині стягнення матеріальної і моральної шкоди з ОСОБА_2, який, в свою чергу, безпосередньо у лютому місці, коли сталася ДТП (13.02.2014 р.) частково відшкодував матеріальну шкоду на лікування позивачки ОСОБА_1 її зятю ОСОБА_5, на загальну суму 20500 грн., що підтверджується відповідними письмовими розписками останнього від 18.02.2014 р. та від 28.02.2014 р., що підтвердив судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 (а.с. 38,39).

Відповідно, на думку суду, вказана сума відшкодування матеріальної шкоди ОСОБА_2 у розмірі 20500 грн. враховується судом при визначенні загального розміру суми відшкодування матеріальної шкоди.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 пояснив, що його цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_3 була застрахована в ПрАТ «СК «Український страховий дім» згідно полісу серії АС/8986728 зі строком дії з 15.01.2014 р. по 14.07.2014 р., який був дійсний на момент ДТП 13.02.2014 р., яку він просив залучити до участі у справі у якості співвідповідача, з чим погодилась представниця відповідача ОСОБА_3 і проти чого категорично заперечував представник позивачки, зважаючи на приписи ст. 1191 ЦК України, пояснивши що вказане призведе за штучного затягування розгляду справи, яка слухається в суді більше року, в той час, як право предявлення позову ОСОБА_1 саме до ОСОБА_3 є абсолютним з посиланням на вищевказані норми Законів і зазначену вище Правову позицію ВСУ від 20 січня 2016 року, з чим погодився суд, враховуючи при цьому інтереси, свободи і права позивачки, як потерпілої від вказаної ДТП особи і думку її представника, а тому, на думку суду, позов законно і обґрунтовано предявлений позивачкою саме до відповідача ОСОБА_3, як власника транспортного засобу, яким керував під час ДТП ОСОБА_2 О.О., а також з урахуванням того факту, що сам ОСОБА_3 після вказаної ДТП до страхової компанії не звертався з відповідною заявою (т. 1 кримінального провадження а.с. 40).

Крім цього, суд встановив, що позивачка ОСОБА_1 самостійно звернулася до НАСК «Оранта» з відповідною заявою згідно розрахунку страхового відшкодування за страховим випадком (ДТП 13.02.2014 р.) і їй було здійснено виплату відповідно до Постанови КМУ від 14.08.1996 р. № 959 «Про затвердження Положення про обовязкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті» у розмірі 3876 грн., у звязку з чим, судом було відмовлено у залученні вказаної СК у якості співвідповідача за клопотанням представника відповідача ОСОБА_2, враховуючи, що вказана страхова компанія вже здійснила страхове відшкодування позивачці, яке також враховується судом при визначенні загальної суми матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивачки (а.с. 179-181).

Суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову в частині позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди у сумі витрат на лікування і реабілітації позивачки ОСОБА_1 за кордоном (Республіка ОСОБА_6) і вартості перекладу медичних документів з італійської на українську мову, з урахуванням невиконанням і недотриманням нею жодних пунктів 1-4,8 «Положення про порядок направлення громадян на лікування за кордон», затвердженого Постановою КМУ № 991 від 08.12.1995 р. щодо обовязкових умов і порядку направлення громадянина на лікування за кордон, до іноземної держави, так як пояснив представник позивачки, остання вирішила самостійно лікуватися в ОСОБА_6, за свої власні кошти і на свій власний розсуд і ризик, не погодивши вказане лікування з жодним медичним закладом чи медичною установою в Україні, без відповідної рекомендації та направлення МОЗ України, як це передбачено вищевказаним Порядком, і не підтвердивши суду, що вказане лікування в ОСОБА_6 відбувалося з дотриманням встановлених умов та рекомендацій, а тому посилання представника позивачки на вимоги ст.ст. 35,38 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я» є безпідставним, адже вказані статті Закону стосуються громадян України (пацієнтів), які мають право вільно обирати лікаря та лікувального медичного закладу саме в Україні, а не за кордоном (а.с. 89-113).

Одночасно з цим, суд вважає, що витрати на лікування, які понесла позивачка в Україні слід задовольнити частково, а саме із суми вартості лікування, придбання ліків, які підтверджені належними розрахунковими офіційними документами у розмірі 54256,84 грн., слід відрахувати вартість лікування сплачену відповідачем ОСОБА_2 згідно вказаних вище письмових розписок, яка визначається представником позивачки у розмірі 20500 грн. та суму страхового відшкодування сплачену НАСК «Оранта» у розмірі 3876 грн., вказаної вище. Таким чином, сума матеріальної шкоди заподіяної позивачки, на думку суду становить : 54256,84 20500 грн. 3876 грн. = 29880,84 грн. + 7765,12 грн., витрачені позивачкою з приводу видалення інтрамедулярного стержня з правої стегнової кістки з понесенням супутніх медичних витрат, повязаних із вказаною операцію, як підтверджених документально, а разом, сума матеріальної шкоди, заподіяної позивачці складає 37645,96 грн., яку належить стягнути з відповідача ОСОБА_3, як власника джерела підвищеної небезпеки, яким керував ОСОБА_2 на підставі трудового договору з ОСОБА_3, вказаного вище, а ОСОБА_2, в свою чергу, відповідає перед ОСОБА_3 в порядку регресу (ст.ст. 130,132-134 КЗпП) та ст. 1191 ЦК України (а.с. 60-88,134-141,148-149 )

Крім цього, з урахуванням характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивачка ОСОБА_1 у звязку з її тривалим (2015-2016 р.р.) лікуванням внаслідок вказаної ДТП, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням її стану здоров'я як потерпілої особи, тяжкість вимушених змін у її життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні позивачці для відновлення попереднього стану здоровя, з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає необхідним частково задовольнити позовні вимоги по відшкодуванню ОСОБА_1 моральної шкоди, визначивши її у розмірі 40000 грн., які також слід стягнути з відповідача ОСОБА_3

Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати на правову допомогу адвоката несуть сторони. Граничний розмір компенсації витрат встановлюється Постановою КМУ № 590 від 27.04.2006 р. "Про граничні розмірі компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави" а тому "…граничний розмір витрат, пов'язаних з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення у цивільній справі у випадку, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не повинен перевищувати суму, що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі виплачується сорок відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи.

Згідно положень ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» - гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення, тощо, визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При чому, склад та розмір витрат, повязаних з оплатою витрат на правову допомогу, на думку суду, входить до предмету доказування, в порядку ст.ст. 10,57-60 ЦПК України.

Суд встановив, що жодного документального належного і допустимого доказу (фінансовий чек, квитанція, платіжне доручення), яке б підтверджувало, що позивачка сплатила адвокату ОСОБА_7 грошову суму у розмірі 13000 грн. останнім суду не надано і відповідно в матеріалах справи відсутні, а угоду та додаткову угоду про надання правової допомоги та письмовий розрахунок витрат позивачки на правову допомогу адвоката по даній цивільній справі, довідку адвоката про нібито сплачену позивачкою суму правової допомоги у розмірі 13000 грн., суд до уваги не приймає, та як вказані документи не є належними та допустимими доказами по справі, передбаченими ст.ст. 10,57-60 ЦПК України і не засвідчують дійсну сплату адвокату за його допомогу 13000 грн. (а.с. 189-194).

Таким чином, на думку суду слід повністю відмовити у задоволенні позову в частині стягнення витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 13000 грн.

Керуючись ст.ст. 10,11,57-61,88,205,209,212-215,218 ЦПК України, ст.ст. 22,23,1166,1167,1172,1188,1194,1195 ЦК України, Постановою Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», Постановою Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», Постановою КМУ № 590 від 27.04.2006 р. "Про граничні розмірі компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави", «Положенням про порядок направлення громадян на лікування за кордон», затвердженого Постановою КМУ № 991 від 08.12.1995 р., Законом України «Основи законодавства України про охорону здоров'я», суд, -

ВИРІШИВ :

1.Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення матеріальної і моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП задовольнити частково ;

2.Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН : НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 (ІПН : НОМЕР_3) матеріальну шкоду у розмірі 37645,96 грн., моральну шкоду у розмірі 40000 грн. ;

3.В задоволенні решти позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції.

Суддя Гандзій Д.М.