Справа № 453/661/17
№ провадження 2/453/434/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.09.2017 року м. Сколе

Сколівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Курницької В.Я.

секретаря судового засідання Трембач М.М.

за участі:

представника позивача за первісним позовом

(представника відповідача за зустрічним позовом) - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сколе в залі суду цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним,-

в с т а н о в и в :

Позивач за первісним позовом ОСОБА_2 14.06.2017 року звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання недійсним договору фінансового лізингу і повернення коштів. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що 07.06.2017 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» і ним укладено договір фінансового лізингу № 005149. Відповідно до умов якого ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» (надалі Лізингодавець) зобовязалась придбати у свою власність предмет лізингу та передати його у користування ОСОБА_2 (надалі Лізингоотримувач), а той у свою чергу зобовязувався періодично сплачувати за користування трактором періодичні лізингові платежі згідно графіку (додаток №1 до договору № 005149) в розмірі 12 500,00 грн. щомісяця (1 рік) та 3 768,33 грн. щомісяця (з 2-5 роки). Договір Фінансового Лізингу передбачає право Лізингоотримувача отримати трактор у власність за умови повної сплати вартості трактора та інших витрат.07.06.2017 року відповідно квитанції №41915725 на розрахунковий рахунок № 5229 ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», що відкритий ПАТ АБ «Південний» проведено перерахунок грошових коштів у сумі 30 000,00 грн., як оплата згідно договору Фінансового Лізингу. Вважає, що вказаний договір є несправедливим по відношенню до споживача, а тому просить визнати договір недійсним і стягнути з відповідача на його користь кошти у сумі 30 000 грн. Зазначає, що укладений договір є нікчемним через недотримання вимог щодо його нотаріального посвідчення. Просить позов задоволити.

Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 20.06.2017 року відкрито провадження в справі та призначено справу до судового розгляду на 05.07.2017 року.

Відповідач за первісним позовом - ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» - надав суду зустрічну позовну заяву 29.08.2017 року, вказавши, що в провадженні суду знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», про визнання недійсним Договору фінансового лізингу № 005149 від 07.06.2017 року. Зазначає, що всі істотні умови договору, передбачені ч. 1 ст. 638 ЦК України, ч.2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачені в договорі, цей договір підписаний відповідачем, що є свідченням узгодження істотних умов. Саме такий порядок всіх умов Договору відповідач засвідчив своєю заявою від 07.06.2017 року. Відповідач частково виконав Договір (сплатив 07.06.2017 року згідно з Додатком № 1 до Договору 30 000,00 грн.). Від нотаріального посвідчення Договору відповідач ухилився, про що свідчить його заява від 07.06.2017 року. Просить визнати Договір фінансового лізингу №005149, укладений 07.06.2017 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_2, дійсним та розглядати справу без участі представника ТОВ «Лізингова компанія «Еталон».

Ухвалою суду від 06.09.2017 року зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним прийняти до спільного розгляду з позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів.

Представник позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2,- ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримала повністю із підстав, наведених у позовній заяві. Просила позов задовольнити. Зустрічний позов не визнала, зазначила що під час укладення договору її довіритель мав помилкове уявлення щодо правової природи договору. Просить відмовити у задоволенні зустрічного позову ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про визнання дійсним договору № 005149 від 07.06.017 року, укладеного між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_3

Представник відповідача за первісним позовом ТОВ «Лізингової компанії «Еталон», в судове засідання не з'явився, надав суду заперечення на позовну заяву (а.с.83-84), в якому зазначає, що договір не містить для позивача обовязків, які б могли спричинити шкоду останньому, умови договору є прозорими і відповідають закону, відсутність відомостей про продавця та про предмет лізингу в момент укладення договору жодним чином не порушує права позивача, як споживача, відтак просив відмовити у задоволенні первісного позову у повному обсязі, зустрічний позов задоволити, а справу розглянути справу без участі представника ТОВ «Лізингової компанії «Еталон».

Суд, заслухавши представника первісного позивача, вивчивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв'язку, суд вважає позовні вимоги за первісним позовом слід задоволити, в задоволенні зустрічного позову відмовити, зважаючи на таке.

У відповідності до вимог ст.ст. 10, 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до пункту 1.1 договору фінансового лізингу № 005149 від 07.06.2017 року, укладеного у м. Київ між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_2 (а.с.16-22), лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а лізигоодержувач прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору.

Договір фінансового лізингу № 005149 вчинений у письмовій формі відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг".

Відповідно до п. 3.1. договору предметом лізингу є трактор марки МТЗ моделі 321.

Вартість предмету лізингу на момент укладання договору та розмір авансового платежу вказані в додатку № 1 до даного договору, який є його невід'ємною частиною. ( п.3.2 договору).

Відповідно до додатку № 1 (а.с.23) вартість предмету лізингу становить 300 000,00 грн.; авансовий платіж 150 000,00 грн.; комісія за організацію (10%) 30 000,00 грн.

07.06.2017 року на виконання умов договору, позивачем здійснено авансовий платіж на рахунки ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» в розмірі 30 000,00 грн. (а.с.15).

Пунктом 5.1 Договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 50 (пятдесят) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: Комісії за організацію; Авансового платежу; Комісії за Передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого Авансового платежу та Комісії за організацію на умовах викладених у п. 5.4 цього Договору, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування Предмета Лізингу.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Крім того, п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг. Отже правовідносини між сторонами договору регулюються також і цим законом. Водночас, відповідно до п.п. З, 17, 19, 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» діяльність відповідача з надання послуг фінансового лізингу в частині надання цих послуг фізичним особам, які є споживачами, підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Згідно п.2 ч. 1, п.п. 1, 3 ч. 2, п.п. 1, 2, ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється; нечесна підприємницька практика включає: будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, гака практика вводить в оману стосовно: основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Як вбачається із підписаного позивачем договору, за ним ( п. 1.1 договору) лізингодавець лише бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу та передати його у користування лізингоодержувачу (непрямий лізинг). У відповідача створюється враження, що укладається договір прямого лізингу і у нього є в наявності вже придбані автомобілі та техніка за визначеною ціною. В той час як фактично у договорі прописаний предмет непрямого лізингу, коли предмет лізингу ще потрібно придбати та ще й попередньо сплатити 50% його вартості та 10% комісії за організацію та 3% комісії за передачу, після чого відповідач на протязі 50 робочих днів буде надавати предмет лізингу у користування.

Крім того, представником відповідача було запропоновано при укладанні договору сплатити аванс за трактор, про що зазначено у призначенні платежу, однак фактично цей платіж виявився комісією за організацію, яка у договорі формулюється як одноразова плата - «комісія за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладанням договору» (п.2.1 договору), про дійсне призначення якого позивача було введено в оману під виглядом сплати коштів за товар.

Очевидним є також те, що після усвідомлення людиною, що уклала із відповідачем договір на невигідних для себе умовах, - послідує вимога про його розірвання. Однак, до договору включено умови (п. 12.12), що у випадку його розірвання лізингоодержувачем до підписання акту приймання передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в сумі 20% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

Наведені обставини відповідно до п.2 ч.1, п.п. 1, 3 ч. 2, п.п. 1, 2, ч. З ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є проявом нечесної підприємницької практики з боку відповідача.

Згідно до ч.6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Окрім того, всупереч вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» та норм ЦК України, у договорі і у специфікації відсутня обов'язкова для договору фінансового лізингу істотна умова щодо його предмету у обсягах, визначених законом. Так, згідно ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» до істотних умов договору лізингу відноситься умова про предмет лізингу, який згідно ч. 1 ст. 3 закону та ч. 1 ст. 807 ЦК України визначається як неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Згідно ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що відрізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивіалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками є незамінними.

Натомість, у специфікації, що є додатком до договору, предметом лізингу визначено: марка МТЗ 321, у кількості 1, еквівалент 11 432,93, ціна 300 000 грн. Таке визначення предмету лізингу не відповідає навіть поняттю речі, визначеної родовими ознаками (рік випуску, колір, об'єм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації, тощо), не містить вимог щодо якості предмету лізингу відповідно до ДСТУ, класифікаторів, технічних умов тощо), не говорячи вже що така характеристики очевидно не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі, що відрізняє її з-поміж інших подібних.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами будь-якого договору є його предмет. До істотних умов договору фінансового лізингу частина 2 статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносить, зокрема, умову про предмет лізингу. В свою чергу, ч. 1 ст. З Закону України «Про фінансовий лізинг» та ч. 1 ст. 807 ЦК України визначають, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. При цьому, вимога закону про індивідуальне визначення предмету лізингу є імперативною, а відтак обов'язковою для усіх видів лізингу - як прямого так і непрямого.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Між позивачем та відповідачем підписано договір, який названо договором фінансового лізингу. Правовідносини між сторонами такого договору регулюються перш за все спеціальним законом, у зв'язку з чим договірні умови мають чітко та вичерпно відповідати вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг». Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, а також моральним засадам суспільства.

Як вбачається із наведеного, у спірному договорі відсутня обов'язкова умова щодо індивідуальної визначеності предмета лізингу, прямо передбачена законодавством про фінансовий лізинг, і це є порушенням ст. 203 ЦК України. Індивідуальне визначення предмету лізингу у договорі фінансового лізингу, а також поняття індивідуально визначеної речі прямо встановлено законом та є обов'язковим відповідно до актів цивільного законодавства для даного виду договору. Відтак, такі договірні умови є імперативними та не можуть визначатись, змінюватись, тлумачитись та розширюватись сторонами на свій розсуд.

Пунктом 1.4. Договору визначено, що лізинг одержувач має право самостійно обирати транспортний засіб та продавця (постачальника) транспортного засобу і несе повязані з цим ризики. Продавцем (постачальником) транспортного засобу є особа, що, як правило, зазначається у Специфікації (далі Продавець). В такому випадку лізингоодержувач подає лізингодавцю письмову заяву із зазначенням назви продавця (постачальника).

Згідно пункту 3.5. Договору лізингодавцеь та продавець несуть солідарну відповідальність перед лізингоодержувачем за зобовязаннями щодо продажу предмета лізингу виключно у випадку вибору продавця предмета лізингу лізингодавцем.

В Специфікації, яка є Додатком № 3 до Договору не зазначено продавця транспортного засобу. Також в самому Договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. (а.с.25).

Також у порушення вимог ст. 203 ЦК України до договору включено під виглядом лізингових платежів обов'язкових до сплати лізингоодержувачем проплат, які не є лізинговими платежами, передбаченими законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 806 ЦК України за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Виходячи із встановленого законом поняття фінансового лізингу, лізинговими платежами є платежі, пов'язані із користуванням предметом лізингу.

Згідно ч. 1 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється у порядку, встановленому договором. Разом з тим, відповідно до ч. 2 наведеної норми закону лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відтак, перелік лізингових платежів є вичерпним, у зв'язку з чим, договірні умови можуть містити лише такі лізингові платежі, які передбачені переліком, встановленим законом, сплата яких здійснюється у порядку, встановленому договором.

Таким чином, законодавець відніс до договірного регулювання лише порядок сплати лізингових платежів, в той час як їх перелік встановлений законом та розширенню у договірному порядку не допускається. Водночас будь-яких інших платежів на користь лізингодавця, окрім лізингових, законодавством про фінансовий лізинг - не передбачено.

Між тим, відповідач включив до договірних умов платежі, які не є лізинговими так як не пов'язані із користуванням предметом лізингу та у додаток не передбачені переліком, встановленим у наведеній вище законодавчій нормі, та, чим вийшов за межі, передбачені законом для діяльності фінансового лізингу, що доводиться наступним:

Перелік та розрахунок лізингових платежів описаний у пункті 8 договору та містить, зокрема:

Перший лізинговий платіж (п. 8.2.1) який складається із:

а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору («комісія за організацію») у розмірі 10% вартості предмета лізингу згідно додатку № 1 до договору;

б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується як авансовий платіж, який визначений в додатку № 1 до договору;

в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу як платіж, що покриває витрати лізингодавця пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингодавця. Розмір комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмету лізингу визначений в додатку № 1 до договору та складає 3% вартості предмета лізингу.

Другий лізинговий платіж (п. 8.2.3), який складається із:

- відшкодування частини вартості предмета лізингу;

- сплата відсоткової ставки за користування предметом лізингу;

- сплата комісії за супроводження договору.

При цьому, «Комісія за організацію» не передбачена ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», а відтак включена до договору безпідставно. Перш за все цей платіж не є лізинговим, так як не відповідає його поняттю, визначеному законом як плати за користування предметом лізингу.

У розділі 2 договору - «Визначення термінів» Комісія за організацію формулюється як «одноразова плата лізингогодержувачем лізингодавцю за перевірку, розгляд та підготовку документів для оформлення даного договору, моніторинг, систематизацію та аналіз даних, отриманих з різних джерел по всій території України, зустрічі та перемовини з дилерами та дистриб'юторами на предмет придбання предмету лізингу, купівлю предмета лізингу, супроводження договору протягом усього строку його дії, та відшкодування інших витрат лізингодавця, що пов'язані із його виконанням (у тому числі не зазначені у договорі, але можуть виникнути в процесі його виконання)».

Так, законом передбачений лише один вид лізингового платежу, що є винагородою - за передачу у лізинг майна, і така винагорода окремо передбачена договірною умовою у складі першого лізингового платежу у вигляді «комісійної винагороди Лізингодавця за передачу предмета лізингу» (п.п. в) п. 8.2.1 ст. 8 договору), а тому «комісію за організацію» не можна віднести до цього виду винагороди. «Супроводження договору протягом усього строку його дії» у складі комісії за організацію спростовується аналогічною складовою другого лізингового платежу. Таким чином, із договірних умов вбачається подвійне включення до обов'язків лізингоодержувача винагороди, що не передбачено законом та подвійної плати за «супроводження договору» тобто за одні й ті ж самі дії, не говорячи про те, що поняття «супроводження договору» є абстрактним, не передбаченим жодною нормою закону, перш за все, ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», а у договірних умовах не розшифровано його зміст та вартість.

Згідно ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» до істотних умов договору лізингу відноситься умова про лізингові платежі. Водночас формулювання поняття лізингового платежу та їх склад також визначений законом та договір у цій частині вимогам закону - не відповідає. Як обґрунтовано вище, комісійна винагорода (комісія за організацію), зазначена у п. 8.2.1 а договору - не передбачена спеціальним законом і не є лізинговим платежем у розумінні Закону України «Про фінансовий лізинг», у зв'язку з чим не має під собою правових підстав. Не передбачений такий платіж й іншими нормами цивільного законодавства (ані положеннями про купівлю-продаж/поставку, ані найму, які застосовуються до правовідносин фінансового лізингу), у зв'язку з чим «комісія за організацію» не має під собою правових підстав. Виходячи із звичаїв ділового обороту, плата за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання будь-якого договору та ще й в такому невиправдано великому розмірі є необґрунтованою.

Окрім наведеного, відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Як вбачається із договірного формулювання складових лізингових платежів, їх поняття є нечіткими та двозначними. Так, формулюючи зміст лізингових платежів, відповідач застосовує поняття, що мають протилежні значення як у загальновизначеному значенні так і у значенні, визначеному законодавством - аванс визначає як відшкодування, винагороду - як витрати.

Крім того, подвійне включення до договору винагороди - за укладання договору, що водночас не передбачено законодавством, та за передачу у лізинг майна - порушує принцип рівності сторін договору, так як збільшується передбачений законом обсяг обов'язків лізингоодержувача, зокрема, по сплаті лізингових платежів, в той час як обов'язки, які приймає на себе відповідач залишаються у обсязі, передбаченому законом. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» порушення рівності сторін договору є порушенням прав споживача.

Таким чином, визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, дії щодо "організації та оформлення" такого договору не можуть вважатися послугою в розумінні ч. 1 ст. 901 ЦК України та п. 17 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів", а отже, відповідач не може безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобов'язувати споживача їх оплатити.

За змістом п. 6 ч. 1 ст. 15 Закону України "Про захист прав споживачів", споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, зокрема, про ціну продукції. Включення відповідачем у ціну продукції платежів, які за законом не можуть бути покладені на споживача, суперечать цим положенням Закону України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Частина 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів визначає конкретні умови договорів, які є несправедливими.

Пунктом 4.4.2 договору передбачено, що лізингоодержувач має право відмовитись або розірвати договір у передбачених даним договором або чинним законодавством випадках.

Пунктом 12.12 договору передбачено, що у випадку його розірвання лізингоодержувачем до підписання акта приймання передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в сумі 20% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

Проте, відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Тобто, штраф, як вид неустойки є способом забезпечення зобов'язання і стягується лише у випадку невиконання чи неналежного виконання боржником свого обов'язку. Штрафу за розірвання договору законом не передбачено. Однак, п. 12.12 договору не визначає, за невиконання якого договірного зобов'язання застосовується «штраф», рівно як сума цього зобов'язання та відсотки від нього, як- то передбачено законом. Сплачена позивачем «комісія за організацію» є виконаним договірним зобов'язанням з його боку. Водночас розірвання договору за бажанням лізингоодержувача є узгодженою сторонами договірною умовою. Тому використання лізингоодержувачем договірного права на розірвання договору не є порушенням зобов'язання, у зв'язку з чим застосування неустойки у вигляді штрафних санкцій та неповернення сплаченого за договором - суперечить нормам ЦК України. При цьому, розірвання договору з позивачем не містить для відповідача будь-яких негативних наслідків для здійснення ним господарської діяльності.

Також включення до договору умов, за якими лізингоодержувач зобов'язаний сплатити на користь лізингодавця не передбачені законом платежі (що надає підстави для визнання таких умов недійсними на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України), та ще й у невиправдано великому розмірі (10% від вартості предмета лізингу), які при розірванні договору не повертаються, - є очевидно несправедливими договірними умовами.

Водночас договірна умова, передбачена п. 12.12 договору в частині часткового повернення авансового платежу та неповернення комісії за організацію при розірванні договору прямо підпадає під поняття несправедливої умови, конкретно визначеної п. 4 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якого до несправедливих умов договору відноситься надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Як вбачається із аналізу п. 12.12 договору на предмет його відповідності зазначеній нормі закону, то згідно останньої при розірванні договору позивач мав би отримати відповідну компенсацію, проте договірна умова навпаки, передбачає таку компенсацію для відповідача (причому у порушення ст. 549 ЦК України), що прямо суперечить закону та є конкретно визначеною ним несправедливою договірною умовою.

Загальними засадами цивільного судочинства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність ( п. 6 ч. 1 ст. З ЦК України).

Ст. 13 ЦК України передбачено заборону на вчинення дій, які б могли завдати шкоди іншій особі та зловживання правом.

Ст. 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними у виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до положень ч.ч. 1,2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Передбачені ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» перелік умов договорів, які є несправедливими, кореспондуються з положеннями Директиви 93/13/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 05.04.1993 про несправедливі умови в споживчому договорі, яка включена до Плану виконання заходів з імплементації актів законодавства ЄС, затвердженого Мінекономрозвитку України, яким передбачена розробка проектів нормативно-правових актів з метою імплементації законодавства ЄС.

Згідно зі ст. 3 вказаної Директиви, умова договору, яка не була окремо погоджена, вважається несправедливою (нечесною), якщо на противагу вимоги про добросовісність вона створює значний дисбаланс у правах і обов'язках сторін договору на шкоду споживачу. Несправедливою умова може бути визнана лише в тому випадку, якщо вона не була окремо погоджена сторонами, причому не внаслідок того, що сторони не бажали цього, а з огляду на те, що споживач з об'єктивних причин не міг виразити свою волю щодо такої умови договору. Головною серед таких причин Директива називає наявність заздалегідь підготовленого контрагентом споживача проекту договору, в результаті чого останній був практично позбавлений можливості запропонувати внесення будь-яких змін до нього.

Включення відповідачем до договору фінансового лізингу зазначених вище умов суперечить ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка проголошує: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Отже, передбачені договором фінансового лізингу зобов'язання зі сплати не передбачених законом платежів та їх неповернення при розірванні договору прямим чином порушують статтю 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до ст. 26, ч. 1 ст. 27 Віденської Конвенції 1986 року «Про право міжнародних договорів», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 10 ЦК України та ст. 3 Закону України «Про захист прав споживачів» Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод та практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та застосовується судами при розгляді справ як джерело права.

Згідно ст.ст. 5, 21, ч. 8 ст. 18, ч. 9 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав; захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом; нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача; під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити із припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Відповідно до ч. 1 ст. 203, ст. 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; додержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України - є підставою недійсності цього правочину.

Визнання недійсними несправедливих умов договору, а також невизначеність у договорі предмету лізингу у передбачених законом обсягах зумовлює і зміну інших, взаємопов'язаних з ними положень договору, так як за договірними умовами сплата комісії за організацію прямо пов'язана із наданням предмету лізингу у користування, який, у свою чергу не є визначеним та, відповідно прав та обов'язків, відповідальності сторін, пов'язаних із таким користуванням, умов поставки, передачі, страхування тощо. Водночас, за договором без сплати комісії за організацію предмет лізингу не надається, а за відсутності індивідуального визначення предмету лізингу, - фактично відсутній предмет договору, щодо якого у сторін виникають права та обов'язки. За таких обставин, відповідно до положень ч. 6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 1 ст. 203, ч. 3 ст. 215 ЦК України, спірний договір підлягає визнанню недійсним в цілому.

Відповідно до п.7 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, розяснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Стаття 216 ЦК України визначає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У цьому разі кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. На виконання договору, позивачем було сплачено на користь відповідача 30 000,00 грн., а тому ці кошти підлягають стягненню з відповідача на його користь.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу №005149 від 07.06.2017 року, укладений між сторонами, одна з яких є фізичною особою, нотаріально посвідчено не було.

Правові позиції з цього приводу висловлені у постановах Верховного Суду України від 16.12.2015 року в справі №6-2766цс15, від 11.05.2016 року в справі №6-65цс16, від 08.06.2016 року у справі № 6-330цс16, з яких слідує, що договір фінансового лізингу, укладений з фізичною особою, предметом якого є транспортний засіб, підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Таким чином, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Суд не вбачає в даній справі підстав для відступлення від вказаної правової позиції, викладеної у висновку Верховного Суду України.

Що стосується зустрічного позову, то суд вважає, що у його задоволенні слід відмовити з огляду на наступне.

Враховуючи наведений вище аналіз положень договору фінансового лізингу, його умови є несправедливими відносно споживача, а тому у звязку із цим наявні підстави для визнання його недійсним відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів».

Як було зазначено вище, умови підписаного сторонами договору регулюються нормами ст.ст. 806, 628, 799 ЦК України, а тому такий договір фінансового лізингу укладається у письмовій формі та договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно з ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Як на підставу для визнання договору дійсним ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» посилається на ч. 2 ст. 220 ЦК України.

З огляду на диспозитивний характер правової норми визнання судом такого договору дійсним є правом, а не обовязком суду. Частиною 2 статті 220 ЦК надано суду право визнати дійсним нотаріально не посвідчений договір, якщо сторони домовилися про усі його істотні умови, підтверджені письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від нотаріального посвідчення такого договору (недобросовісна сторона). Таке рішення може бути прийняте судом на вимогу добросовісної сторони, яка виконала повністю або частково договір. Під ухиленням від нотаріального посвідчення договору має розумітися як активна протидія цьому, так і пасивне небажання вчинити цю дію. У судовому засіданні встановлено, що з відповідачем за зустрічним позовом, по перше, не було погоджено всіх істотних умов, а, по друге, не було запропоновано звернутися до нотаріуса з метою завірення договору. Щодо заяви ОСОБА_2 про відмову від нотаріального посвідчення договору (а.с. 72), то суд таку до уваги не бере у звязку з її невідповідність вимогам щодо належності та достатності як доказу, оскільки вказану заяву написано на вже надрукованому бланку ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», в який лише вписано номер договору, дату та прізвище клієнта. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» намагалось здійснити нотаріальне посвідчення вказаного договору та вчиняло будь які дії для такого (пропонувало клієнту зявитись до нотаріуса, фіксувало його ухилення від такої явки тощо). Слід наголосити також на тому, що зі сторони ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» не відбулося фактичного виконання умов договору, а відтак позивач за зустрічним позовом не може вважатись добросовісною стороною, на вимогу якої нотаріально не посвідчений договір може бути визнано дійсним. З наведеного слідує, що позовна вимога за зустрічним позовом задоволенню не підлягає.

Крім того, відповідно до вимог частини 3 статті 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача за первісним позовом в дохід держави судовий збір в сумі в сумі 640,00 грн., від сплати якого при зверненні до суду з даним позовом звільнено позивача за первісним позовом.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 60, 208, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд-,

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» задоволити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 005149, укладений 07.06.2017 року між Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_2.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (адреса: вул. Кутузова, 18/7, оф. 613, м. Київ, 01133, ) на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса:вул. Миру, 44, с. Підгородці Сколівського району Львівської області, 82612) 30 000, 00 грн. (тридцять тисяч гривень 00 коп.) платежу, сплаченого за договором фінансового лізингу № 005149 від 07.06.2017 року.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (адреса: вул. Кутузова, 18/7, оф. 613, м. Київ, 01133, ) на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса:вул. Миру, 44, с. Підгородці Сколівського району Львівської області, 82612) 640, 00 грн. (шістсот сорок гривень 00 коп.) сплаченого судового збору.

В задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Сколівський районний суд шляхом подання апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копій рішення.

Головуючий суддя В.Я.Курницька