Справа № 357/7413/16-ц Головуючий у І інстанції Кошель Л. М.
Провадження № 22-ц/780/1019/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 09.03.2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Коцюрби О.П., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Топольського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 листопада 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2016 року позивач звернувся до суду із позовом, який мотивував наступним:

02 червня 2009 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений договір б/н, відповідно до умов якого остання отримала кредит в розмірі 1600,00 грн. у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач зобовязання щодо повернення кредитних коштів за вказаним договором належним чином не виконував, у звязку з чим утворилася заборгованість. Станом на 30 квітня 2016 року загальна сума заборгованості становила 12 799 гривень 32 копійки, з яких: заборгованість за кредитом 797,67 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом 8115,97 грн., заборгованість за пенею та комісією 2800,00 грн., штраф (фіксована частина) 500,00 грн., штраф (процентна складова) 585,68 грн. Зважаючи на наведене, просив суд стягнути із ОСОБА_2 на користь банку заборгованість у розмірі 12799 гривень 32 копійки та судові витрати у розмірі 1378,00 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 листопада 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Обґрунтував скаргу тим, що судом першої інстанції незаконно відмовлено у стягненні заборгованості. Вказує, що суд дійшов помилкового висновку про пропуск банком строку позовної давності, оскільки останнє погашення відповідачем кредитної заборгованості було здійснено 05 вересня 2013 року, а до суду банк звернувся у травні 2016 року. За таких умов перебіг строку позовної давності було перервано. Вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступного:

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. При цьому апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Положеннями ст. 213 ЦПК України встановлено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України рішення має відповідати в тому числі на наступні питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. В той же час значеним вимогам оскаржуване судове рішення в повній мірі не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було пропущено строк позовної давності, про застосування наслідків чого відповідач зробив відповідну заяву. В той же час, з позицією суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову саме на зазначеній підставі колегія суддів апеляційного суду погодитись не може.

Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Аналогічна норма міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами.

З урахуванням наведених норм, в ході розгляду справи позивач мав довести обґрунтованість кожного свого посилання, зокрема щодо виникнення кредитних правовідносин, обґрунтованості кредитної заборгованості в заявленому позивачем розмірі та відповідності здійснених банком нарахувань за кожний період та по кожному виду платежу, чого в даному випадку зроблено не було.

На підтвердження факту укладення з відповідачем кредитного договору, позивач надав до суду копію заяви ОСОБА_2 про видачу їй кредитної карти, а також умови та правила надання банківських послуг. При цьому, оскільки вказані умови не підписані позичальником, відтак відсутня можливість встановити, чи саме з цими умовами відповідача було ознайомлено при подачі заяви про видачу кредитної карти, вказані умови не можуть вважатися частиною укладеного між сторонами договору, а їх положення не можуть регулювати взаємовідносини між сторонами у даному випадку. Дана правова позиція була висловлена Верховним Судом України в ряді постанов, зокрема у справі №6-16цс15. За таких умов у даній справі суд може брати до уваги лише умови, викладені у заяві ОСОБА_2, та не може враховувати умови кредитування, що містяться в інших, не підписаних позичальником документах.

З наданої банком до суду копії заяви позичальника вбачається, що вона виконана рукописним способом на відповідному бланку банка та є по суті заявою про видачу кредитної картки з відміткою про її отримання. В долученій до позову копії вказаної заяви містяться умови щодо розміру кредитного ліміту, розміру відсотків, що мають нараховуватися на кредит та порядку погашення заборгованості. При цьому вказані умови виконанні друкованим способом поверх відомостей та граф зазначеної заяви, що викликає сумнів у їх автентичності. Оригіналу вказаного документа позивачем представлено до суду не було, хоча відповідач, не заперечуючи самого факту отримання кредитної картки, заперечувала факт підписання нею договору з відповідними умовами кредитування.

Окрім наведеного, зважає колегія суддів апеляційного суду й на те, що навіть якщо прийняти вищезгадані надруковані на заяві умови кредитування, представлений до суду розрахунок заборгованості за кредитом вступає в протиріччя з ними. Так, вказані умови встановлюють відсоткову ставку у розмірі 30 % з розрахунку 360 днів у році. В той же час, із представленого розрахунку заборгованості за кредитом вбачається, що з 01.09.2014 року банком були здійснені нарахуванням виходячи із ставки 34,8 %. При цьому підстав для таких нарахувань банком представлено не було, як і не було представлено підстав для нарахування комісій та пені за кредитом. Жодних доказів щодо обґрунтованості таких дій банку позивач до суду не надав, як і не надав розрахунку заборгованості за кредитом без врахування таких безпідставних нарахувань. Враховуючи той факт, що усі нарахування, здійснені банком, обчислювалися з наростаючої суми заборгованості за кредитом, розрахунку, який би відповідав зазначеним в заяві позичальника умовам, надано не було, а у суду відсутні будь-які можливості самостійно здійснити вказані обрахунки за кредитом через непредставлення документів щодо обліку операцій по рахунку відповідача, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність банком в ході розгляду справи його посилань щодо розміру та характеру заборгованості за кредитом, яку він просив стягнути з відповідача, відтак про недоведеність позовних вимог. Наведене зумовлює необхідність відмови у задоволенні позову саме через недоведеність позовних вимог, а не через пропуск позивачем строку позовної давності, як про те зазначив суд першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: О.П. Коцюрба

ОСОБА_3