АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Головачова Я.В., Болотова Є.В.

при секретарі: Горак Ю.М.

за участю осіб:

представника ТОВ «Кей - Колект» - Кручанюк Н.Л.

представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей - Колект» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення

та за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей - Колект», ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою представником ОСОБА_6,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_7

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року

в с т а н о в и л а :

Справа № 753/20233/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/1471/2017
Головуючий у суді першої інстанції В.В. Даниленко
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д. Поливач
У листопаді 2014 року ТОВ «Кей - Колект» звернулося до суду із позовом, уточненим у подальшому, до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, мотивуючи тим, що 13.10.2006 року ОСОБА_2 уклав з АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» кредитний договір №0. В забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором було укладено Іпотечний договір № 25727 від 13.10.2006 року, який посвідчено приватним нотаріусом київського міського нотаріального округу Шевельовою В.М., відповідно до умов якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме чотирикімнатна квартира, загальною площею - 140,10 кв.м., житловою площею -75,10, що належить Іпотекодавцю на праві власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до Договору факторингу № 1 та Договору про відступлення прав за іпотечними договорами 13.02.2012 року ПАТ «УкрСиббанк» відступив права вимоги ТОВ «Кей - Колект» за зобов'язаннями по кредитному договору № 0 від 13.10.2006 року та іпотечним договором № 25727 від 13.10.2006 року. Банк свої зобов'язання за Кредитним договором виконав. В порушення умов Кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України ОСОБА_2 свої зобов'язання належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 01.12.2013 р. заборгованість за Кредитним договором №0 становить 47499,22 USD, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становить 615162,40 грн, а саме: заборгованість по основній сумі кредиту -31736,33 USD, що за офіційним курсом НБУ станом на 14.10.2014 р. року складає - 411017,21 грн.; заборгованість за процентами - 15762,89 USD, що за офіційним курсом НБУ станом на 14.10.2014 року складає - 204145,19 грн. ТОВ «Кей - Колект» просило суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 0 від 13.10.2006 року, що становить 47499,22 USD, з переведенням іноземної валюти в гривню за курсом, встановленим Національним банком України на 21.06.2016 року, звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ТОВ «Кей - Колект» права власності на іпотечне майно, а саме чотирикімнатну квартиру, що належить ОСОБА_2 на праві власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Припинити право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру, вирішити питання про виселення всіх мешканців з вказаної квартири.

У червні 2016 року до суду з позовом звернулась ОСОБА_4 до АКІБ «УкрСиббанк», ТОВ «Кей-Колект», ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, в якому просила визнати недійсним договір іпотеки №25727 від 13.10.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Шевельовою В.М., укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2. Мотивувала тим, що не надавала своєї згоди на укладання договору іпотеки, про його існування їй не було відомо. Вважає, що майно що є у спільній власності може бути передане в іпотеку лише за згодою усіх співвласників.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року частково задоволено позов ТОВ «Кей - Колект» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №0 від 13/10/2006 року, яка складає 47499,22 USD,з переведенням іноземної валюти в гривню за курсом, встановленим Національним банком України на 21.06.2016 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання ТОВ «Кей-Колект» права власності на чотирикімнатну квартиру, загальною площею - 140,10 кв.м., житловою площею - 75,10 кв.м., що належить ОСОБА_2 на праві власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Визнано за ТОВ «Кей - Колект» право власності за адресою: АДРЕСА_1. Припинено право власності ОСОБА_2 на квартиру, за адресою: АДРЕСА_1. В решті позову відмовлено. Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до АКБ «УкрСиббанк», ТОВ «Кей- Колект», ОСОБА_2 про визнання договору недійсним. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, ОСОБА_2 через свого представника, подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції в цій частині норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невірну оцінку доказів.

В обґрунтування зазначив, що суд першої інстанції не взяв до уваги ту обставину, що позовні вимоги Товариства в частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності є необґрунтованими та недоведеними належними та допустимими доказами по справі. Вважає, що суд не перевірив факт набуття права вимоги ТОВ «Кей-Колект» за договором про надання споживчого кредиту від 13.10.2006 року та Іпотечного договору від 13.10.2006 року, укладених з ПАТ «УкрСиббанк». Зазначив те, що в процесі вирішення справи суд першої інстанції не досліджував та не вивчав договір факторингу, на який посилається ТОВ «Кей - Колект» як на підставу заявлених позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки за зобов'язаннями, що виникли на підставі договорів, укладених між ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк», суд помилково вважав належним доказом у справі виписку з Додатку №1 до Договору факторингу №1 від 13.02.2012 року, оскільки така виписка не може вважатися доказом набуття права вимоги. Зазначив про те, що саме відсутність в матеріалах справи належних доказів набуття ТОВ «Кей - Колект» права вимоги до ОСОБА_2, а саме Додатку №1 до Договору факторингу та договору про відступлення прав за іпотечними договорами, а також актів прийому - передачі договорів, є підставою для відмови ТОВ «Кей - Колект» у задоволенні позовних вимог щодо звернення на предмет іпотеки, належній ему на праві власності.

Вказав також на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою доводи представника відповідача про недодержання ТОВ «Кей - Колект» процедури дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення цієї заборгованості. Необґрунтованою вважає довідку надану позивачем про розмір заборгованості, який не відповідає дійсному. Також судом не було з'ясовано право нарахування позивачем суми заборгованості у іноземній валюті. Суд не перевірив факт надсилання позивачем відповідної вимоги щодо дострокового повернення заборгованості за кредитним договором та повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, оскільки така вимога була надіслана на виконання інших договорів. Також зазначив про те, що оскаржуване рішення порушує права та інтереси неповнолітніх дітей, які проживають у квартирі.

ОСОБА_2 зазначив, що розглядаючи позов про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, суд першої інстанції ухвалюючи рішення не надав доказів неможливості стягнення із нього суми заборгованості. Позивач мав права звертатися із такими позовними вимогами до суду лише після невиконання боржником рішення про стягнення заборгованості, а тому такі вимоги позивача вважає передчасними та такими, що не можуть бути задоволені.

Не погоджуючись із рішенням в частині відмови у задоволенні позову про визнання договору недійсним через свого представника подала апеляційну скаргу ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом першої інстанції в цій частині норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, не дослідження доказів які мають значення для вирішення справи, невірну оцінку доказів. Мотивувала тим, що суд першої інстанції вирішуючи питання щодо заявлених нею позовних вимог, не взяв до уваги ту обставину, що предмет іпотеки, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя було передано ОСОБА_2 в іпотеку ПАТ «УкрСиббнак» за відсутності на те нотаріально посвідченої згоди її як дружини. Факт належності іпотечного майна до об'єкту спільної сумісної власності подружжя було встановлено рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 16.04.2009 року, що має приюдиційне значення у справі за її позовом про визнання іпотечного договору недійсним. Суд не вжив заходів щодо витребування такої згоди від нотаріуса. А тому вважає, що суд неповно дослідив надані нею докази та безпідставно відмовив у задоволенні заявлених нею вимог.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 у суді апеляційної інстанції підтримала подану апеляційну скаргу, просила її задовольнити з викладених підстав. Проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_4 не заперечувала.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 у суді апеляційної інстанції підтримала подану апеляційну скаргу, просила її задовольнити з викладених підстав. Проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 не заперечувала.

Представник ТОВ «Кей - Колект» - Кручанюк Н.Л. заперечувала проти задоволення апеляційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_4, просила їх відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення в частинах його оскарження, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Так, згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Кей - Колект» про звернення стягнення на предмет іпотеки суд першої інстанції вважав їх законними та обґрунтованими. Вимоги щодо виселення усіх мешканців не задовольнив у зв'язку із їх неконкретністю. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 суд виходив з їх недоведеності та необґрунтованості.

Колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду. А саме в частині задоволення вимог ТОВ «Кей - Колект» про звернення стягнення на предмет іпотеки, разом з тим вважає обґрунтованою відмову суду у задоволенні вимог ОСОБА_4 виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, що 13.10.2006 року ОСОБА_2 уклав з АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») кредитний договір №0. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 0 від 13.10.2006 року ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк» уклали Іпотечний договір № 25727 від 13.10.2006 року, відповідно до умов якого в іпотеку було передано нерухоме майно - чотирикімнатна квартира, загальною площею -140,10 кв.м., житловою площею -75,10 кв.м., що належить Іпотекодавцю на праві власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Банк свої зобов'язання за Кредитним договором виконав. В порушення умов Кредитного договору, ОСОБА_2 свої зобов'язання належним чином не виконував, внаслідок чого, як зазначає позивач, станом на 01.12.2013 року заборгованість за Кредитним договором № 0 становить 47499,22 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 615162,40 грн.

Судом встановлено, що ПАТ «УкрСиббанк» відповідно до Договору факторингу № 1 та Договору про відступлення прав за іпотечними договорами відступило ТОВ «Кей-Колект» право вимоги до ОСОБА_2 за зобов'язаннями по кредитному договору № 0 від 13.10.2006 року та іпотечним договором № 25727 від 13.10.2006. Вказані договори не визнано недійсними, вони не розірвані, а тому є обов'язковими до виконання.

Так, задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Кей-Колект», суд виходив з того, що наявна заборгованість та порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, дає іпотекодержателю підстави вимагати дострокового виконання основного зобов'язання та задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі рішення суду шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, яким є позивач.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів колегія суддів приходить до висновку про те, що висновки суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог про звернення стягнення заборгованості шляхом визнання права власності на предмет іпотеки не відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону, що є підставою для скасування судового рішення в цій частині та ухвалення нового відповідно до ст.309 ЦПК України.

Так, за правилом ст. 36 Закону України «Про іпотеку»(позасудове врегулювання) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

Відповідно до положень ст. 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Із правових позицій Верховного Суду України за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, викладених у постанові від 11 грудня 2013 р. №6-124цс13 та постанові від 30 березня 2016 р. №6-1851цс15, які відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК є обов'язковими для всіх судів України, вбачається наступне.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи з положень частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором (постанова ВСУ від 11 грудня 2013 р. №6-124цс13).

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку".

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки (постанова ВСУ від 30 березня 2016 р. №6-1851цс15).

У даному конкретному випадку умовами Іпотечного договору у якості позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки визначено - згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене в цьому Договорі.

Згідно з умовами іпотечного договору задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку". Відповідно до статті 37 Закону України "Про іпотеку" у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому Договорі, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Таким чином, іпотечним договором визначено, що задоволення вимог іпотекодержателя шляхом отримання права власності на предмет іпотеки є одним із позасудових способів врегулювання і здійснюється на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного шляхом здійснення застереження, викладеного в пунктах іпотечного договору ( а.с. 14-17).

Отже, у даному конкретному випадку сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, що чітко відображено умовами договору.

Позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, в порядку, встановленому ст.37 Закону України "Про іпотеку"; шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі продажу в порядку, встановленомуст.38 Закону України "Про іпотеку".

Таким чином, іпотечним договором визначено, що задоволення вимог іпотекодержателя шляхом отримання права власності на предмет іпотеки є одним із позасудових способів врегулювання .

Доказів тому, що позивач звертався до відповідача за вирішенням питання передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань у позасудовому порядку, матеріали справи не містять, не подано таких доказів й до суду апеляційної інстанції.

З огляду на цю обставину у контексті положень Закону України "Про іпотеку" та правових позицій Верховного Суду України щодо застосування цього Закону, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову ТОВ «Кей - Колект» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за кредитором права власності на предмет іпотеки з наведених підстав.

За викладених обставин оскаржуване рішення суду в частині задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову за його безпідставністю.

Крім того, колегія суддів зазначає, що ТОВ «Кей - Колект» не позбавлене права звернення до суду із позовом до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором, про звернення стягнення заборгованості в іншій спосіб, ніж у позасудовий спосіб шляхом визнання права власності.

Доводи ОСОБА_2 щодо відсутності права вимоги у ТОВ «Кей -Колект» стягнення з нього суми заборгованості за спірним кредитним договором спростовуються наявними у матеріалах справи Договором факторингу № 1, згідно якого ТОВ «Кей -Колект» має право вимоги на суму заборгованості визначену первісним кредитором ПАТ «УкрСиббанк», на підтвердження якої Товариством надано виписку з Додатку №1 Договору факторингу №1 від 12.12.2011 року.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Кей -Колект» не здійснює валютні операції та нарахування заборгованостей у іноземній валюті. Така заборгованість була встановлена первісним кредитором, який мав на це усі законні права. ОСОБА_2 був обізнаний про наявну у нього заборгованість у зв'язку із невиконанням ним кредитних зобов'язань. Із позовами до суду із приводу зазначеного не завертався.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності до положень ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову ТОВ «Кей - Колект» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності з наведених підстав.

Щодо відмови ОСОБА_4 у задоволені позову про визнання договору іпотеки недійсним, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається вимогу про визнання іпотечного договору недійсним ОСОБА_4 мотивувала тим, що вона не надавала своєї згоди на укладання договору іпотеки №25727 від 13.10.2006року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Шевельовою В.М., укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, про існування данного договору вона не знала, й дізналась лише в ході судового засідання в суді. Вважає, що майно що є у спільній сумісній власності може бути передане у іпотеку лише за згодою усіх співвласників.

Однак, такі доводи ОСОБА_4 не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, вони спростовуються встановленими судом обставинами та доказами наявними у матеріалах справи з огляду на наступне.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно з частинами першою - третьою, п'ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу .

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною суд з'ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, відповідно до п.2.1 Кредитного договору у забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 банк прийняв у заставу нерухомість згідно договору іпотеки № 25727 від 13.10.2006 року.

Як вбачається у матеріалах справи міститься копія власноручно написаної заяви ОСОБА_4 датованої 13.10.2006 року, якою вона надає згоду на одержання її чоловіком ОСОБА_2 кредиту у АКІБ «УкрСииибанк» (ПАТ «УкрСиббанк»).

У ході розгляду справи Апеляційним судом міста Києва було витребувано від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевельової В.М. належним чином завірену згоду дружини ОСОБА_2- ОСОБА_4 на укладення договору іпотеки №25727 від 13 жовтня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за №2-1-2852 між ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк».

Представником ТОВ «Кей-Колект» було надано суду копію письмової згоди від 13 жовтня 2006 року ОСОБА_4 на ім'я начальника Третього Київського управління КРД АКІБ «УкрСиббанк» Мигаля С.М. на одержання ОСОБА_2 кредиту в АКІБ «УкрСиббанк» в сумі 140 000 дол. США.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 заявила клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, оскільки підпис, що виконаний від імені ОСОБА_4 у обох вказаних вище заявах, виконано не ОСОБА_4, а іншою особою з наслідуванням її підпису. Дане клопотання було задоволене апеляційним судом та у справі було призначено судову почеркознавчу експертизу.

Так, відповідно до висновку експертів КНІДСЕ від 26.07.2017 року за № 7364/7365/17-32 за результатами проведення судово - почеркознавчої експертизи підписи від імені ОСОБА_4 у графі «підпис» у заяві від 13.10.2006 року на ім'я начальника третього Київського управління КРД АКІБ «УкрСиббанк» МигаляС.М. на одержання ОСОБА_2 кредиту в АКІБ «УкрСиббанк» в сумі 140 000 дол. США. та у графі «підпис» у заяві від 13.10.2006 року ОСОБА_4 на укладення договору іпотеки №25727 посвідченої нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевельової В.М. виконано ОСОБА_4

Відповідально до ч.ч.3 і 4 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст.ст.57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб допитаних в якості свідків, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.6 ст.147 ЦПК України, висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи вимови у прийнятті.

Отже, якщо під час розгляду справи отримано висновок експерта, який стороною позивача заперечується, однак вона не надає ніяких доказів на підтвердження своїх заперечень, суд відповідно до вимог ст.ст. 212, 213 ЦПК України ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач у порушення вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України ухилився від доведення обставин, на які посилався.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

З огляду на зазначене доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 повністю спростовуються висновком за результатами проведення судово - почеркознавчої експертизи у даній справі. ОСОБА_4 в силу зазначених норм закону не надала суду доказів у розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України на підтвердження зазначеного нею у позові.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому колегією суддів до уваги не беруться.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_4 у задоволенні позову відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Відповідно до положень ст.88 ЦПК України з ТОВ «Кей - Колект» на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 4019, 40 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, 309, 310, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Кей - Колект» у задоволені позову про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_7, відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року в частині відмови ОСОБА_4 у задоволенні позову залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей - Колект» на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 4019, 40 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: