Справа № 583/2448/13-ц
03 жовтня 2017 року Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:
головуючого судді Ярошенко Т.О.
при секретарі Безрядіній О.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Охтирка цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу,
14.04.2017 року відповідно до розпорядження керівника апарату Охтирського міськрайсуду № 53 у зв»язку із звільненням судді Кудіна А.М., в провадженні якого була дана справа, у відповідності до положень ст. 11-1 ЦПК України в порядку автоматизованого розподілу передано справу для розгляду ( т.с. 2 а.с.193-194).
Позивач в судове засідання не зявився, про слухання справи повідомлений в установленому законом порядку, позивач надав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність та у відсутність його представника, позовні вимоги згідно уточнення від 5 лютого 2016 року підтримує в повному обсязі, у письмовому клопотанні, яке надійшло до суду 31.08.2017 року прохав розглянути справу протягом розумного строку. Щодо свого представника документів, що посвідчують повноваження представника позивача у відповідності до положень ст. 42 ЦПК України суду не надано, термін дії нотаріальної довіреності від 18 травня 2013 року закінчився 18 травня 2016 року( т.с.1 а.с.29).Інших відомостей на даний час суду не надано.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про розгляд справи йому за місцем реєстрації та фактичного проживання, що підтверджується відповідною довідкою Кардашівської сільської ради Охтирського району ( т.с. 3 а.с.2) неодноразово направлялися судові повістки, у відповідності до положень ст. 76 ЦПК України судова повістка на 3 жовтня 2017 року направлялася через відповідну сільську раду для вручення, однак згідно довідки голови Кардашівської сільської ради від 28.09.2017 року ( т.с. 3 а.с.2) ОСОБА_3 дійсно зареєстрований та проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 однак, вручити судову повістку не вдалося. Крім того, у зв»язку з цим про розгляд даної справи розміщено оголошення на офіційному сайті Охтирського міськрайонного суду. Будь-яких заяв від ОСОБА_3 до суду не надійшло, про поважність причин неявки до суду відповідачем належних доказів не надано. Суд вважає, що відповідач у такий спосіб недобросовісно користується своїми правами, обов»язок повідомляти суд про зміну місця проживання та про причини своєї неявки в судове засідання покладено на відповідача відповідно до положень ст. 77 ЦПК України. За таких обставин у відповідності до вимог ст.ст. 74-77, 169 ЦПК України суд вважає можливим розгляд справи проводити у відсутність відповідача ОСОБА_3 на підставі наявних у справі матеріалів.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про розгляд справи повідомлений в установленому законом порядку, будь-яких заяв від нього не надійшло.
Представник ОСОБА_2 за довіреністю ОСОБА_4 (т.с. 2 а.с.294) в судове засідання не з»явився, надіслав електронною поштою клопотання, в якому зазначає, що ухвалою Київського районного суду м. Харків від 17 липня 2017 року відкрито провадження в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним. У зв»язку з цим просить зупинити провадження у даній справі до вирішення цивільної справи у Київському районному суді м. Харкова про визнання договору позики недійсним, так як вважає, що зазначені справи пов»язані між собою. Однак, судом вказане клопотання представника відповідача відхилене ухвалою з занесенням до журналу судового засідання від 3 жовтня 2017 року. При цьому суд виходив з того, що дана справа у провадженні Охтирського міськрайсуду перебуває з 26.03.2013 року. За клопотанням представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 ухвалою Охтирського міськрайонного суду від 11 серпня 2014 року була призначена комплексна судова почеркознавча експертиза, на вирішення якої ставилося питання чи виконаний підпис у договорі позики від 19.01.2012 року особисто ОСОБА_2 або іншою особою та в який період часу був виготовлений договір позики від 19.01.2012 року ( т.с. 1 а.с. 187). Виконання ухвали було доручено експертам Сумського відділення при Харківському науково-дослідному інституті судових експертиз ім. заслуженого професора ОСОБА_5, які 20.01.2015 року повідомили суд про неможливість надання висновку експертизи з підстав, викладених у мотивувальній частині.
Викладені обставини дають суду підстави зробити висновок про те, що відповідач ОСОБА_2, а також його представник ОСОБА_4 недобросовісно користуються своїми правами як сторона у справі, такі їх дії свідчать про те, що цим вони переслідують мету зволікати з вирішенням даної цивільної справи про стягнення боргу за договором позики, однак, з викладеного слідує, що такі дії є непослідовними та не знаходять свого логічного вирішення по суті щодо визнання договору позики недійсним, так як неодноразово позов ОСОБА_2 залишався судом без розгляду. Це також підтверджується і тим, що в рамках даної цивільної справи, як зазначалося вище, судом неодноразово призначалася почеркознавча експертиза, яка не була виконана через те, що сторонами не було виконане клопотання експерта.
Стаття 157 ЦПК України передбачає строки розгляду цивільної справи.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов»язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Розумність тривалого судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявика у справі.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 10 липня 1984 року у справі «Гінчо проти Португалії» передбачив, що держави учасниці Ради Європи зобов»язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень п.1 ст. 6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку. При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов»язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа ОСОБА_6 проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов»язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов»язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. У рішенні Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Крім того, позивач, як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язаний з розумним інтервалом часу сам цікавитися провадженням у його справі, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.
Слід зазначити, що Європейський суд у своїх рішеннях наголошує на тому, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Кожна з сторін, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу цікавитись провадженням у її справі.
Аналіз викладених вище обставин, повторна неявка відповідача ОСОБА_2 та його представника у судове засідання, а також неодноразові його звернення до Київського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, які не мають свого вирішення, так як усі його позови були залишені декілька разів без розгляду, дає суду підстави стверджувати про неналежне здійснення своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обовязків стороною, і на думку суду свідчить про безпідставне зволікання з розглядом даної цивільної справи, а тому суд вважає можливим і необхідним у відповідності до положень ст. 169 ЦПК України розгляд справи проводити у відсутність відповідача на підставі наявних у справі матеріалів, право сторони при цьому не буде порушене з вищевикладених підстав.
Щодо неявки представника відповідача ОСОБА_2- ОСОБА_4, який письмово лише 3.10.2017 року повідомив, що буде зайнятий в іншому судовому процесі у Васильківському міськрайонному суді Київської області, в якому ще у червні 2017 року призначена на цей день справа, то суд вважає,що у відповідності до положень ст. 169 ЦПК України неявка представника відповідача в даному випадку не перешкоджає розгляду даної справи, а його причину неявки суд не може визнати поважною з тих підстав, що у минулому судовому засіданні, в якому він приймав участь 19.09.2017 року судом було з ним погоджено дату розгляду справи і він не повідомляв на той час про зайнятість в іншому процесі, тому такі дії представника відповідача суд вважає такими, що направлені на зволікання з розглядом даної справи.
За таких обставин суд вважає можливим розгляд справи проводити у відсутність сторін на підставі наявних у ній матеріалів у відповідності до положень ст.169, ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом.
Відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України суд вважає необхідним провести заочний розгляд справи з вищевикладених підстав.
Суд проаналізувавши матеріали справи, дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Дана справа підсудна Охтирському міськрайонному суду Сумської області, у відповідності до положень ст.113 ЦПК України, ухвалою Апеляційного суду Сумської області (а.с.140, т.с. 1) апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 про порушення правил підсудності - відхилено.
Судом встановлено, що між сторонами існують договірні відносини позики. Підтвердженням укладення сторонами договору позики є розписка відповідача ОСОБА_2 від 19.01.2012 року (а.с. 11, т.с.1), згідно якої ОСОБА_2 отримав 19.01.2012 року суму в розмірі 20 000 доларів США (еквівалентно 160000 грн.) від ОСОБА_1 на період до 05.02.2012 року.
Дані правовідносини регулюються письмовими договорами, ЦК України.
З метою забезпечення виконання ОСОБА_2 умов договору між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір поруки від 19.01.2012 року, згідно якого останній прийняв на себе відповідальність про своєчасне та повне виконання ОСОБА_2 умов договору позики (а.с. 9-10, т.с.1).
Відповідно до п.1.2 вказаного договору підставою договору поруки є дійсна вимога кредитора до боржника, встановлена розпискою боржника від 19.01.2012 року.
Відповідно до п.2.1 договору у випадку невиконання боржником зобовязань боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.
Відповідно до п.2.2 договору поручитель відповідає перед кредитором в розмірі 500 грн.
Відповідно до п.2.3 договору у випадку непогашення боржником заборгованості за договором займу-розпискою від 19.01.2012 року протягом одного місяця з моменту виникнення зобовязання про сплату боржником, у кредитора виникає повне право вимоги сплати 500 грн. до Поручителя (а.с.9-10).
Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 2 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Ч. 3 ст. 60 ЦПК України передбачає, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Відповідно до норм статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.
Відповідно ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-522 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 18.09.2013р. (у справі № 6-63цс13), згідно якої досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Вирішуючи позов в частині стягнення розміру суми позики суд виходить з наступного.
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).
Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).
Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».
Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.
Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.
Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).
Як зазначено в правовій позиції Верховного Суду України у справі №6-79цс14 від 02.07.2014 року, аналіз норм ст.99 Конституції України, ст.ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.
Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України.
Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Згідно з ч.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" суд визначає суму заборгованості з переведенням іноземної валюти у національну за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.
Станом на дату ухвалення рішення 03.10.2017 року за офіційним курсом НБУ курс долара США по відношенню до гривні становить: 100 доларів становить 2665 грн., що в перерахунку становить 533000 грн., однак позивач просить стягнути суму позики в розмірі 517853,46 грн. станом на 5 лютого 2016 року, тому суд в розумінні ст. 11 ЦПК України не виходить за межі позовних вимог, а тому підлягає саме така сума до стягнення.
Вирішуючи питання щодо стягнення пені суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
У випадку, якщо позикодавець має намір стягнути з позичальника пеню, він повинен пересвідчитися стосовно наявності в договорі позики, або в розписці пунктів де передбачено стягнення пені в разі невиконня боржником зобовязань за договором. В разі відсутності таких домовленостей, позикодавець не може претендувати на стягнення цього виду неустойки. Вказана правова позиція вказана в постанові Верховного Суду України від 03.09.2014 року у справі № 6-100цс14.
Судом встановлено, що договір позики від 19.01.2012 року не містить умови, які б передбачали можливість стягнення пені в разі невиконання боржником зобовязань за договором, відтак, вимога про стягнення пені в розмірі 270163,37 грн. задоволенню не підлягає.
Вирішуючи позов в частині стягнення 3% річних суд не погоджується із розрахунком наведеним позивачем, так як він є невірним та приводить свій розрахунок. Період розрахунку заборгованості суд визначає з 20.01.2012 по дату останнього уточнення позовних вимог 05.02.2016 року, як просив позивач.
Розрахунок 3% річних за час користування чужими коштами: сума боргу х 3% : кількість днів у році х кількість прострочених днів.
за 2016 рік: 517853,46 грн. х 3 % : 366 х 36 днів = 1528,09 грн.;
Вирішуючи позов в частині стягнення відсотків на рівні облікової ставки НБУ суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.
Таким чином, відповідно до договору позики позивач має право на отримання відсотків від відповідача від суми позики.
Позивач, як позикодавець має право на одержання від відповідача, як позичальника, процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України.
Суд не погоджується із розрахунком наведеним позивачем, так як він є невірним та приводить свій розрахунок.
Сума відсотків на рівні облікової ставки Національного банку України розраховується на наступною формулою: сума заборгованості х облікову ставку НБУ х кількість прострочених днів : кількість днів у році.
Станом на 20.01.2012 року сума боргу становить 159600 грн., облікова ставка НБУ 7,75 %: 159600 х 7,75 % х 63 : 366 = 2129 грн.
Станом на 10.06.2013 року сума заборгованості становить 159800 грн., облікова ставка НБУ 7 % : 159800 х 7% х 64 : 365 = 1961 грн.
Станом на 13.08.2013 року сума заборгованості становить 159800 грн., облікова ставка НБУ 6,5 %: 159800 х 6,5 % х 245 : 365 = 6972 грн.
Станом на 15.04.2014 року сума заборгованості становить 247800 грн., облікова ставка НБУ 9,5 %: 247800 х 9,5% х 93 : 365 = 5998 грн.
Станом на 17.07.2014 року сума заборгованості становить 234400 грн., облікова ставка НБУ 12,5 %: 234400 х 12,5% х 119 : 365 = 9553 грн.
Станом на 06.02.2015 року сума заборгованості становить 520000 грн., облікова ставка НБУ 19,5 %: 520000 х 19,5 % х 16 : 365 = 4445 грн.
Станом на 28.08.2015 року сума заборгованості становить 426200 грн., облікова ставка НБУ 27 %: 426200 х 27% х 28 : 365 = 8828 грн.
Станом на 25.09.2015 року сума заборгованості становить 298800 грн., облікова ставка НБУ 22 %: 298800 х 22 % х 35 : 365 = 6303 грн.
Загальна сума відсотків за обліковою ставкою НБУ становить 168606 грн.
Вирішуючи позов в частині солідарного стягнення суми боргу з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, про що вказує позивач, суд виходить зі слідуючого.
Так, відповідно до п.2.2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором в розмірі 500 грн.
Частиною 2 ст. 553 ЦК України передбачено, що порукою може забезпечуватися виконання зобов»язання частково або в повному обсязі.
Враховуючи, що сторонами при укладенні договору поруки п. 2.2 передбачено відповідальність поручителя перед кредитором в розмірі 500 грн., тому з відповідачів у солідарному порядку на користь позивача необхідно стягнути борг в розмірі 500 грн., а решту суму боргу в розмірі 517353,46 грн. необхідно стягнути з ОСОБА_2
Згідно ч. 3, ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Частиною 1 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивачем було сплачено судовий збір в сумі 6890 грн., що підтверджується відповідними квитанціями ( а.с. 1 т.с.1, а.с. 230 т.с.2). Враховуючи, що вимоги позивача задоволені на 67 % (748526,33 грн. : 1118928,56 х 100 % = 67 %), тому підлягають стягненню понесені судові витрати з відповідачів у дольовому порядку пропорційно задоволених вимог, а саме: 4616,3 грн., з яких з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача необхідно стягнути 1,84 грн., а з ОСОБА_2 на користь позивача 4614,46 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 60, 61, 88, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 в солідарному порядку на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 борг в сумі 500 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити за необгрунтованістю.
Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 понесені судові витрати в сумі 4614,46 грн.
Стягнути з ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 понесені судові витрати в сумі 1,84 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте Охтирським міськрайонним судом Сумської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Сумської області через Охтирський міськрайонний суд Сумської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.

Суддя Охтирського

міськрайонного суду ОСОБА_7