АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4709/17 Справа № 183/3172/16 Головуючий у 1 й інстанції - Парфьонов Д. О. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Баранніка О.П., Варенко О.П.

при секретарі - Порубай М.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетропетровської області від 21 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 Олександраіни, третя особа - Приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко Ганна Василівна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на частку в спільному майні, визнання права власності в порядку спадкування за законом,-

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2016 року позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер її чоловік, ОСОБА_5, який залишив спадщину - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (Червоноармійська) в м. Новомосковську Дніпропетровської області. Вказане житлове приміщення належало спадкодавцю на підставі договору міни нерухомого майна, посвідченого 19 грудня 2012 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Маймор С.Ю. за реєстровим № 3703, зареєстрованого 21 грудня 2012 року в КП «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» реєстровий №1726238. У визначений законом термін позивач прийняла спадщину за померлим ОСОБА_7, відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Спадкоємцями першої черги на спадкове майно за законом стали позивач та відповідач - ОСОБА_3 При цьому позивач прийняла спадщину відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України, відповідач - відповідно до вимог ч. 1 ст. 1269 ЦК України. Після смерті чоловіка позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 03 грудня 2015 року, реєстровий №1242, посвідчене приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко Г.В., яке зареєстроване 03 грудня 2015 року в Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в якому вказано, що позивач та відповідач мають право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину спадкового майна. Не погоджуючись з рішенням нотаріуса, викладеним в свідоцтві позивач, вказуючи, що на час набуття померлим права власності перебувала з ОСОБА_7 в зареєстрованому 20 липня 2012 року шлюбі, з урахуванням положень ст. ст. 60, 61, 67, 70 СК України, ст. ст. 321, 328, 392, ч.1 ст. 1261, ч. ч.1, 3 ст. 1268, ст. 1269 ЦК України вказує, що має право на 1/2 частину спірного майна, як один з подружжя, що пережив іншого та другий спадкоємець за законом першої черги, а тому має право загалом на 3/4 частини квартири.

У зв'язку з чим, позивач просила суд: визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлової квартири, видане ОСОБА_2 приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко Г.В. (спадкова справа № 53/2015, зареєстровано в реєстрі № 1242); визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, як на долю у спільній сумісній власності подружжя; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_5

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, з таких підстав.

Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є донькою ОСОБА_5

У відповідності до свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_2 від 20 липня 2012 року одружилися ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідно до ст. ст. 715, 716 ЦК України, за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов'язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором може бути встановлений обмін майна на роботи (послуги). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору міни. До договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

19 грудня 2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 укладено договір міни, згідно з яким ОСОБА_8 передала ОСОБА_5 жилу квартиру АДРЕСА_3 з доплатою в розмірі 32400,00 грн., а ОСОБА_5 передав ОСОБА_8 жилу квартиру АДРЕСА_1 та яка належала ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу жилої квартири, посвідченого 27 листопада 2010 року ПН Новомосковського МНО Дніпропетровської області Шевченко Г.В., право власності на яку зареєстровано КП «Новомосковське БТІ» 02 грудня 2010 року за реєстровим №32177458.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_5 помер.

06 червня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до ПН Новомосковського МНО Дніпропетровської області Шевченко Г.В. із заявою про прийняття спадщини на житлову квартиру АДРЕСА_3.

09 червня 2015 року ОСОБА_3 до ПН Новомосковського МНО Дніпропетровської області Шевченко Г.В. через Посольство України в республіці Корея подано заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 на вказану квартиру.

01 грудня 2015 року ОСОБА_2, також, до нотаріуса подано заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину на спірну нерухомість.

Відповідно до ст. ст. 1217, 1278, 1296 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

03 грудня 2015 року ПН Новомосковського МНО Дніпропетровської області Шевченко Г.В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №1242, у відповідності до якого посвідчено, що на підставі статті 1261 ЦК України, спадкоємцем зазначеного в свідоцтві майна ОСОБА_5 є: його дружина ОСОБА_2, яка спадкує 1/2 частку та його донька ОСОБА_3, яка спадкує 1/2 частку.

Майно, на яке видане свідоцтво складається з житлової квартири під №2, жилою площею 16,0 кв.м., загальною площею 22,0 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_3 Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлової квартири видане - ОСОБА_2

22 грудня 2015 року приватним нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №1311, про право на спадщину за законом ОСОБА_3 на 1/2 частку житлової квартири під № 2, жилою площею 16,0 кв.м., загальною площею 22,0 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_3 після смерті ОСОБА_5

Положеннями ст. 1301 ЦК України визначено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Пунктами 4.8, 4.21 Глави 10 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» №296/5 від 22 лютого 2012 року встановлено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців є рівними. Спадкоємці можуть за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, або за нотаріально посвідченим договором, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, змінити розмір частки у спадщині когось із них.

При оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з'ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на - 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи.

Відповідно до ст. 60, 69, 70 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, яке придбано у період шлюбу, належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

В разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Положення ст. 57 СК України передбачають, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції керувався положеннями Цивільного кодексу України, Сімейного кодексу України, Наказом МЮУ «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» №296/5 від 22 лютого 2012 року та виходив із того, що спірна квартира хоча і була придбана спадкодавцем за час шлюбу, але в порядку міни із доплатою ОСОБА_5 коштів, які становлять різницю між переданою двокімнатною та отриманою однокімнатною квартирами, а тому таке майно не може вважатись спільною сумісною власністю подружжя і правові підстави для визнання за позивачем 1/2 частки спірної нерухомості в порядку поділу спільного майна подружжя відсутні.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що оскаржуване рішення було ухвалено із порушенням норм процесуального та матеріального права, фактичні обставини справи не досліджено та не надано належної оцінки наявним доказам, у зв'язку з чим рішення є незаконним і необґрунтованим.

Зокрема, апелянт посилається на те, що квартира АДРЕСА_4 була отримана спадкодавцем за договором міни на момент перебування у шлюбі з позивачем і будь-яких доказів щодо набуття спірного майна ОСОБА_7 за власні кошти матеріали справи не містять, що дає підстави вважати нерухомість в порядку ст. 60 СК України спільним майном подружжя.

Однак, колегія суддів не погоджується із такою позицією ОСОБА_2, оскільки, по-перше, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тож посилання на відсутність доказів щодо набуття спірної нерухомості спадкодавцем за власні кошти є безпідставними, так як цивільним процесуальним законодавством обов'язок доказування покладено на позивача і в даному випадку саме ОСОБА_2 повинна доводити факт матеріальної участі у придбанні квартири, а, по-друге, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя в порядку ст. 60 СК України.

Статус спільної сумісної власності визначається часом набуття майна та коштами, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Так, із матеріалів справи вбачається, що набуття спадкодавцем права власності на спірне спадкове майно відбулося, хоча і в період шлюбу, але внаслідок міни належного спадкодавцю на праві власності майна, яке існувало у останнього ще до укладеного з позивачем шлюбу із отриманням від ОСОБА_8 доплати у розмірі 32400,00 грн. за відчужене за договором міни майно.

У зв'язку з чим, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя і є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Будь-яких доказів стосовно того, що квартира АДРЕСА_3 значно збільшилась у своїй вартості, внаслідок проведення подружжям ремонтних робіт або інших спільних затрат, позивачем не надано.

А тому, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетропетровської області від 21 квітня 2017 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Бараннік

О.П. Варенко