Справа № 127/8919/17 Провадження № 22-ц/772/3105/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 46Доповідач Шемета Т. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2017 рокум. Вінниця
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі: головуючої судді Шемети Т. М., суддів: Панасюка О. С., Рибчинського В. П. за участі: секретаря судового засідання Куленко О. В., представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, представника 3-ї особи ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 Апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом виконавчого комітету Вінницької міської ради до ОСОБА_5, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою виконавчого комітету Вінницької міської ради на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 листопада 2017 року,

в с т а н о в и л а :

В квітні 2017 року виконавчий комітет Вінницької міської ради звернувся до суду з вказаним позовом та ставив вимогу: визнати ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 такими що втратили право на користування квартирою №2 в будинку № 67 по вул. Пирогова в м. Вінниці шляхом зняття ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з реєстраційного обліку місця проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Ухвалою суду від 7 червня 2017 року позовні вимоги в частині втрати права користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку відносно ОСОБА_6, ОСОБА_7 залишено без розгляду.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 листопада 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду виконавчий комітет Вінницької міської ради подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати прийняте рішення та постановити нове, яким задовольни позовні вимоги з підстав наведених в позовній заяві. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що спірна квартира належить до комунальної власності територіальної громади міста та у звязку з тим, що відповідач у спірній квартирі не проживала понад 6 місяців, вона є такою, що втратила право користування жилим приміщенням, що встановлено показами свідків та актом складеним комісією ТОВ «ЖЕО», який судом неналежно оцінено та не взято до уваги.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_2 подану апеляційну скаргу підтримав з викладених у ній підстав. Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_3 заперечила проти апеляційної скарги, зауважила що її довірителька дійсно була на роботі в м. Києві, однак навідувалася в квартиру, а в 2016 році погасила заборгованість за комунальні послуги яка існувала до цього, вона є людиною похилого віку та ця квартира є її єдиним житлом. Представник третьої без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 покладає вирішення апеляційної скарги на розсуд суду.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Мотиви позовної заяви, як власне і доводи апеляційної скарги, зводяться до того, що спірна квартира належить територіальній громаді м. Вінниці в особі Вінницької міської ради на праві комунальної власності, дії відповідачів порушують права та інтереси позивача щодо володіння та розпорядження належною йому власністю, оскільки позбавляє виконавчий комітет можливості надати вивільнене житло особам, які його потребують, у спірній квартирі тривалий час ніхто не проживає, відповідач не зверталася до Вінницької міської ради або до ТОВ «ЖЕО» з приводу та причин своєї відсутності з жодними заявами, тому є всі підстави для визнання її такою, що втратила право на користування житлом.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що в судовому засіданні не знайшов підтвердження факт відсутності відповідача у спірній квартирі понад шість місяців, відповідач утримувала квартиру, сплачувала комунальні послуги. Також суд дійшов висновку, що в разі задоволення позовних вимог будуть порушенні права відповідача на житло, оскільки спірна квартира є її єдиним житлом.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на встановлених по справі обставинах та постановлені з вірним застосуванням норм матеріального права та дотриманням вимог процесуального закону.

Так, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини:

- Як вбачається з довідки ЖЕО № 1873 від 20.03.2017 (копія особового рахунку № 180232) квартира АДРЕСА_1 є державною, відповідач ОСОБА_5 зі своєю сімєю, постійно з 30.06.1979 проживала у цій квартирі, квартиронаймачем якої був ОСОБА_8, дата вибуття, вказана, 29.12.2014 року (а.с. 5).

- Відповідно до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1, виданого на ім'я ОСОБА_5, виготовленого КП «ВМБТІ» 05.04.2017, вказана квартира є посімейною, спільного заселення, розташована на першому поверсі чотирьох поверхового будинку та складається з двох кімнат житловою площею 29, 4 кв.м. (а.с. 50).

-станом на 13.03.2017 року квартира не приватизована, що підтверджено довідкою КП «ВМБТІ» (а.с.8).

- Згідно довідки № 214 від 20.03.2017 по особовому рахунку № 01180232, за адресою: АДРЕСА_2, заборгованість по утриманню будинку ТОВ «ЖЕО» станом на 01 березня 2017 року складала 3 053, 46 грн. (а.с. 9).

- Однак, як слідує з розрахункової книжки по оплаті за комунальні послуги - 23.03.2017 відповідачем сплачено 3 100, 00 грн за утримання будинку (а.с. 71), 29.03.2017 70, 00 грн (а.с. 70), а згодом ще 1 000, 00 грн (а.с. 71). Отже, заборгованість по утриманню спірного будинку, відповідачем погашена до подачі позову до суду позивачем.

Статтею 9 Житлового кодексу України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Виконавчий комітет Вінницької міської ради в підтвердження своїх вимог надав акт № 3157 від 01.03.2017 року, з якого вбачається, що за адресою АДРЕСА_3 зареєстровані ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з 2014 року по теперішній час не поживають(а.с. 6).

При вирішенні питання чи втратила відповідач право користування жилим приміщенням, слід виходити не лише з факту відсутності але й встановити причини з яких квартиронаймач відсутній в житлі (стаття 71 ЖК України).

Так, відповідач не заперечує те що була відсутня в спірній квартирі деякий час проживала в м. Києві, де працювала доглядальницею без офіційного працевлаштування, оскільки після смерті чоловіка, який помер 26.12.2014 (свідоцтво про смерть серії І-АМ № 307476 на а.с. 116) та саме тому був знятий з реєстрації 29.12.2016 року, а не добровільно, як зазначив позивач в заяві про залишення без розгляду позову в частині позовних вимог до ОСОБА_6 та ОСОБА_9 (а.с.45).

В зв'язку з смертю чоловіка, ОСОБА_5 04.03.2017 зверталася до виконавчого комітету Вінницької міської ради з заявою про укладення з нею договору найму на спірну двокімнатну квартиру (а.с. 115), однак їй було відмовлено через те, що наразі в провадженні суду перебуває справа про втрату права користування жилим приміщенням (а.с. 114), хоча до суду виконком звернувся 26.04.2017 року.

Матеріалами справи встановлено, що відповідачем ОСОБА_5 29.03.2017року (до звернення позивача до суду) було сплачено не лише заборгованість по послугах ТОВ «ЖЕО», але й заборгованість перед КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» в розмірі 11 449, 49 грн.(штрафні санкції, квитанція на а.с. 47) та в розмірі 23 194,39 грн. (за послуги з теплопостачання та гарячого водопостачання, квитанції на а.с. 47, 48).

Згідно довідки КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» № 129 від 30.03.2017 року загальний борг за теплопостачання станом на 01.03.2017 року по спірній квартирі, з урахуванням оплати 29.03.2017 відсутній (а.с. 49).

Отже, відповідач повністю погасила існуючу заборгованість по утриманню квартири та за надані послуги по теплопостачанню та гарячому водопостачанню до звернення позивача до суду.

Акт № 3157 від 01.03.2017 року (а.с.6), та ОСОБА_1 № 3287 від 18.04.2017 року (а.с.46), на який позивач посилається як на доказ відсутності відповідача в квартирі понад 6 місяців, судом першої інстанції в сукупності з іншими обставинами справи був вірно оцінений як такий, що не доводить факт відсутності відповідача: судом першої інстанції було допитано одного з осіб, які підписували обидва акти ОСОБА_10, який суду пояснив що він не знає відповідача по справі, хтось в спірну квартиру навідувався але хто він не знає. Отже, зважаючи на те, що відповідач стверджувала що вона навідувалась час від часу в квартиру, а ОСОБА_10 її особисто не знає, його свідчення суд вірно розцінив як такі що не можуть підтверджувати факт відсутності відповідача в квартирі понад 6 місяців. Інші особи які підписали ці акти не зважаючи на неодноразові виклики, в судове засідання не зявилися. Також слід зазначити що ОСОБА_10, який підписав акти, також не обмовився про те, що ОСОБА_6 помер в 2014 році, а не припинив проживання в квартирі, що також ставить під сумнів його обізнаність про факт проживання чи не проживання відповідачки у квартирі. Окрім того, як вбачається зі змісту наданих актів, саме приміщення квартири не оглядалося, не перевірялася наявність чи відсутність речей відповідачки, тощо.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини».

Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст. 10). При цьому, як слідує із п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справ Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Одночасно, судом першої інстанції підставно застосовано практику Європейського суду з прав людини, зокрема: рішення у яких акцентується увага на необхідності дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідності дотримання фундаментальних прав окремої людини (рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

ОСОБА_5 народилася 22.12.1951 року та на сьогодні є особою пенсійного віку, не має житла, яке б належало їй на праві власності, що підтверджено Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 72), квартира АДРЕСА_4 є її єдиним місцем проживання, нею хоча й з порушенням термінів оплати, однак проведено повний розрахунок по утриманню цього житла.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що, відмовляючи у позові, суд першої інстанції дав належну та обєктивну оцінку зібраним по справі доказам, ухвалив рішення, виходячи з доводів і заперечень сторін, з врахуванням принципу змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, з наданням правомірної переваги праву відповідача на проживання в квартирі, яка є її єдиним житлом, перед вимогою позивача визнати відповідача такою що втратила право користування жилим приміщенням з метою, як зазначено в позові, надання виконкому можливості надати вивільнене житло особам які його потребують.

Судом повно зясовано обставини справи, котрі мають для неї значення, висновки суду відповідають цим обставинам. Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України судове рішення належним чином мотивовано, доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи процесуального, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухваленого по справі рішення судова колегія не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, - у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу виконавчого комітету Вінницької міської ради відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 листопада 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена до касаційної інстанції шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча підпис ОСОБА_11

Судді: підпис ОСОБА_12

підпис ОСОБА_13

Згідно з оригіналом

Головуючий суддя Т. М. Шемета