Справа № 645/5655/16-ц
Провадження № 2/645/1050/17
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 вересня 2017 року Фрунзенський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого - судді Сілантьєвої Е.Є.,
при секретарі Момот О.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Харкові цивільну справу за позовом заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1, треті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_3, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Некрасова Н.А. про визнання спадщини відумерлою, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, -
Позивач, заступник керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 - Коваленко Н. звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом в інтересах держави в особі Харківської міської ради та просив суд визнати спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і складається з квартири АДРЕСА_1, відумерлою, та, у зв'язку з цим, визнати право власності на вказану квартиру за територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради; витребувати вказану квартиру від добросовісного набувача ОСОБА_8 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1) на користь територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради.
Представник Харківської місцевої прокуратури №3 не з`явився, надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглядати справу за його відсутності на підставі наявних в матеріалах справи доказі. Також зазначив, у разі неявки в судове засідання відповідача, що належним чином повідомлений, від якого не надійшло заяви про причини неявки, або якщо причини неявки, зазначені в заяві, будуть визнані судом не поважними, на підставі ст. 224 ЦПК України, просив розглядати справу у заочному порядку.
Представник Харківської міської ради в судове засідання не з'явився, подав до суду клопотання розглядати справу за його відсутності, позов підтримав у повному обсязі, про що надав письмові пояснення, аналогічні обставинам, викладеним у позовній заяві.
Терті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_3 та приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Некрасова Н.А. в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили.
Відповідач ОСОБА_13 та її представник ОСОБА_14, яка діє на підставі довіреності від 09.03.2017 року в судове засідання не з'явились, про час і місце судового розгляду повідомлені належним чином, про що свідчать зворотні повідомлення в матеріалах справи. Через канцелярію суду надали заперечення відповідно до яких зазначили, що доводи позивача стосовно визнання спадщини відумерлою, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння є надуманими та безпідставними з огляду на наступне. 12.05.2016 року ОСОБА_1 уклала договір купівлі - продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 з ОСОБА_2., яка діяла від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом ХМНО Некрасовою Н.А. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій №301, сплативши за договором 628 500,00 грн. ОСОБА_1 дізналась про продаж квартири з об'яви. На момент укладення договору купівлі - продажу їй не було відомо про кримінальне провадження, яке було відкрито відносно ОСОБА_3 Право власності ОСОБА_1 не оспорено, реєстрація права власності не скасована, договір купівлі - продажу, на підставі якого ОСОБА_1 набула право власності не визнаний в судовому порядку недійсним. Таким чином визнання спадщини після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відумерлою з передачею спірної квартири у власність територіальній громаді при наявності власника майна , право якого не оспорено, не відповідає вимогам закону. На час укладення угоди, Харківська міська рада не була власником майна, оскільки звернулась до суду вже після набуття ОСОБА_1 права власності.
Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явились в судове засідання без поважних причин.
У відповідності до приписів ч. 5 ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.
Надана заява відповідачем через канцелярію суду щодо неможливості явки представника у судове засідання внаслідок хвороби не підтверджено ніякими належними доказами. Таким чином, суд вважає, що відповідач та її представник не з'явилися в судове засідання без поважних причин.
Таким чином, суд вважає, що сторона відповідача не з'явилися в судове засідання без поважних причин, про час і місце судового засідання були повідомлені належним чином .
Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи
Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступного.
Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст. 3 ЦПК України).
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Способи судового захисту передбачені ст. 16 ЦК України.
ОСОБА_3 17.06.2014 набув в невстановлений в ході розслідування спосіб підроблений документ, а саме: договір купівлі-продажу від 26.05.2014, укладений між ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Бакумовою А.В. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 954. На час укладання спірного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вже не було в живих.
Вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04.07.2016 у справі №645/11146/14-к ОСОБА_3 визнано винним за ч.4 ст.358 КК України, тобто використання завідомо підробленого документа.

Відповідно до ст.ст. 58, 59 ЦПК України, докази повинні бути належними та допустимими.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Встановлено, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на час розгляду кримінального провадження Фрунзенським районним судом м. Харкова на ім'я ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, на підставі іншої угоди, а саме: договору купівлі-продажу, посвідченого 26.05.2014 приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_15

Згідно з даними КП «Харківське міське БТІ» право власності на вказану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_7 та ОСОБА_16 на підставі розпорядження №1832 від 01.02.2000 р..

Також право власності Кузнєцових підтверджується свідоцтвом про право власності №8-199013 від 01.02.2000, виданим Головним управлінням економіки та комунального майна Управління та приватизації Центра приватизації державного житлового фонду.

Крім того, встановлено, що ОСОБА_3 20.04.2016 надав ОСОБА_2 довіреність на продаж квартири АДРЕСА_1, яка посвідчена приватним нотаріусом ХМНО Свергуновою В.А., за реєстровим номером 1204.

На підставі вказаної довіреності ОСОБА_2 від імені ОСОБА_3 20.05.2016 продала ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1

Договір купівлі-продажу зазначеної квартири від 20.05.2016, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Некрасовою Н.А. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №301.

Відповідно до Цивільного кодексу України усі фізичні особи мають цивільну правоздатність (ст.25 ЦК України). Для визнання осіб суб'єктами цивільного права необхідна наявність цивільної правосуб'єктності, тобто їхньої право- та дієздатності.

Правоздатність у фізичної особи виникає від дня народження і припиняється з її смертю (або з оголошенням її померлою).

Дієздатність фізичної особи - це здатність особи своїми діями набувати цивільні права, самостійно їх здійснювати та створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та відповідати в разі їх невиконання.

Однак, в момент вчинення вказаних вище правочинів ОСОБА_3 не мав права власності на квартиру АДРЕСА_1, що свідчить про відсутність в них цивільної дієздатності (встановлено вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04.07.2016 у справі №645/11146/14-к).

Правочин, вчинений від імені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі підроблених документів, є нікчемним.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У разі визнання недійсною підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, припиняються самі цивільні права та обов'язки.

В силу положень ч.2 ст.1220 ЦК України, в день смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відкрилася спадщина за їх останнім місцем проживання у вищевказаній квартирі (ч.1 ст.1221 ЦК України), яка належала їм на праві приватної власності.

Згідно з інформаційними довідками зі Спадкового реєстру №45517036, №45517182 від 24.10.2016 після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_7 спадкові справи не заводились, свідоцтва про право на спадщину не видавались.

Перебування спірної квартири у володінні відповідача ОСОБА_1 порушує інтереси держави в особі Харківської міської ради, які випливають з встановленого ст.1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою.

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно із п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

При цьому, Харківська міська рада, якій належить спірна квартира в силу відумерлості спадщини, не була стороною договору купівлі-продажу від 20.05.2016, у зв'язку з чим, відповідне нерухоме майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом.

Підставність вимог про витребування майна у добросовісного набувача за таких обставин підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 11.02.2015 по справі №6-1цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, і згідно ч.2 ст.214 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Застосування вказаного способу захисту порушених інтересів узгоджується також з роз'ясненнями, наведеними в пунктах 21-26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Зокрема, згідно вказаних роз'яснень, коли майно придбане за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст.388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Згадані роз'яснення, в свою чергу, узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 01.07.2015 по справі №6-619цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, і згідно ч.2 ст.214 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Відповідно до абз.5 п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Перехід спадкового майна у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини є юридичним наслідком відповідного судового рішення, який передбачено ч.3 ст.1277 ЦК України.

Як передбачено п.11 ч.1 ст.346 ЦК України, смерть власника є підставою припинення права власності.

При цьому, відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Вказана норма закону, в силу ст.8 ЦК України, підлягає застосуванню також до спадщини, визнаної судом відумерлою та підтверджує, що спірна квартира в розумінні п.3 ч.1 ст.388 ЦК України вибула з володіння Харківської міської ради не з її волі іншим шляхом.

Виходячи з правової природи відумерлості спадщини, підставою для проведення державної реєстрації права власності на спадкове майно є відповідне судове рішення, прийняте після спливу встановленого законом річного строку. Однак, проведення такої реєстрації на даний час унеможливлюється наявністю в Державному реєстрі прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на це майно за відповідачем, що, в свою чергу, зумовлює спір про право власності.

Підставність вимог про визнання права власності на майно, що становить відумерлу спадщину, в зв'язку з необхідністю його витребування з чужого незаконного володіння, підтверджується, зокрема, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2016 (провадження №6-36112 св15).

Так, суд касаційної інстанції з посиланням на обов'язкову, в силу ст.360-7 ЦПК України, для судів правову позицію Верховного Суду України (постанови: №6-107цс12 від 07.11.2012; №6-348цс15 від 10.06.2015; №6-67цс15 від 13.05.2015 та №6-2407цс15 від 17.02.2017) зазначив, що у разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до ст.392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Витребування майна з володіння відповідача відповідає критерію законності: витребування здійснюється на підставі норм статей 387, 388 ЦК України у зв'язку з безпідставним і неправомірним заволодінням майном територіальної громади. Норми ЦК України відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст цього Кодексу є загальнодоступним.

Крім того, з огляду на положення ст.ст.1, 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй. Нерухоме майно, що є у комунальній власності територіальних громад, - це одна зі складових матеріальної і фінансової основи місцевого самоврядування.

Отже, правовідносини, пов'язані з вибуттям нерухомого майна з комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) вибуття майна з власності територіальної громади цьому суспільному інтересу не відповідає.

Крім того, ЄСПЛ визнає за державою право користуватися «значною свободою (полем) розсуду» при визначенні суспільного інтересу в контексті втручання в право мирного володіння майном. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку існування проблеми, що становить суспільний інтерес, яка б вимагала заходів втручання. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (рішення від 2 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

За змістом статей 317, 318 ЦК власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина 1 статті 387 ЦК).

Тобто витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речево-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Якщо майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК, зокрема якщо майно вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (було загублено, викрадено, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом).

У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК.

У такому випадку діюче законодавство не пов'язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором, яким у справі, що розглядається, є договір купівлі-продажу від 18 травня 2011 року, права відчужувати це майно.

Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна -відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.

Таким чином, наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно із володіння власника в силу обставин, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК, зокрема, чи з волі власника майно вибуло із його володіння.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частини 5 статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Частиною 5 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності.

Відповідно до статті 172 ЦК територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов'язки через органи місцевого самоврядування у межах їх компетенції, встановленої законом.

Відтак, територіальна громада як власник об'єктів права комунальної власності делегує відповідній раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.

Так, аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що воля територіальної громади як власника може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади (постанова ВСУ від 25.01.2017 у справі №916/2131/15).

Як встановлено судом, договір купівлі-продажу від 20.05.2016, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Некрасовою Н.А. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №301 та вчинений від імені померлих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі підроблених документів, є нікчемним.

Встановлений ст.388 ЦК України механізм витребування власником майна у добросовісного набувача не може розглядатися як протиправне позбавлення права власності в розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відповідної практики Європейського суду з прав людини, оскільки випадки та умови такого витребування обмежені національним законодавством.

Правильне застосування законодавства, його дотримання у цивільних правовідносинах незаперечно становить суспільний інтерес. У даному випадку суспільний інтерес полягає у витребуванні майна на користь територіальної громади відповідно до механізму, встановленого національним законодавством, з метою його подальшого розподілу між особами, які потребують поліпшення житлових умов, з урахуванням визначеної житловим законодавством черговості.

Отже, звернення прокурора до суду відповідає законній меті, оскільки спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання щодо вибуття майна, яке становить відумерлу спадщину, з володіння територіальної громади.

У зв'язку з цим, не порушується принцип справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи.

Витребуванням майна у добросовісного набувача на останнього не покладається надмірний тягар, оскільки відповідно до законодавства він має засоби юридичного захисту свого цивільного права.

Зокрема, відповідно до ч.1 ст.661 ЦК України, покупець майна може звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу.

Таким чином, гарантії, передбачені ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не порушуються.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги заступника прокурора Харківської місцевої прокуратури №3 про визнання спадщини відумерлою та визнання права власності на вказану квартиру за територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради, витребування квартири на користь територіальної громади підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 60, 88, 209, 212-215, 224-226, 278 ЦПК України, ст. 1277 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

Позов заступника керівника Харківської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1, треті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_3, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Некрасова Н.А. про визнання спадщини відумерлою, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння - задовольнити.

Визнати відумерлою спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і складається з квартири АДРЕСА_1, відумерлою, визнати право власності на вказану квартиру за територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради.

Витребувати квартиру АДРЕСА_1 від добросовісного набувача ОСОБА_8 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1) на користь територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради.

Відповідачем, який не приймав участі у розгляді справи, протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення, відповідно до вимог ст. 229 ЦПК України.

Заочне рішення може бути оскаржене іншими особами, які брали участь у розгляді справи до апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Іншими особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ: