РІШЕННЯ

Іменем України

Справа № 133/3389/15-ц

12.12.17 року

КОЗЯТИНСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ

В складі: головуючого - судді Слободяного О.Є.

із секретарем Медик Л.О.,

з участю адвоката ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Козятині цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання договорів недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2, з урахуванням уточнення та збльшення розміру позовних вимог (а.с.2-9, 60-69, т.1, а.с. 30-34,т.3), просить:

1) Визнати недійсним кредитний договір № VIKWGA НОМЕР_1 від 10 червня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк», з моменту його укладення;

2) Визнати недійсним договір іпотеки б/н від 10 червня 2008 року;

3) Зняти заборону відчуження зазначеного в договорі іпотеки нерухомого майна - цілого житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, що розташований по вул. Гайдара.14 в с. Козятині Козятинського району Вінницької області, що зареєстрована в реєстрі за № 522 та виключити з Єдиного реєстру заборони відчуження обєктів нерухомого майна запис про накладення заборони відчуження будинку №14, що знаходиться по вул. Гайдара.14 в с. Козятині Козятинського району, зареєстрованого в реєстрі заборон за № 24;

4) Виключити з державного реєстру іпотек запис про обтяження іпотекою будинку № 14, що знаходиться по вул. Гайдара в с. Козятин Козятинського району Вінницької області, зареєстрованого в реєстрі заборон за № 24.

Позивач посилається на те, що 10 червня 2008 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений кредитний договір № VIKWGA НОМЕР_1 про надання йому кредитних коштів шляхом видачі готівки через касу на строк з 10 червня 2008 по 10 червня 2018 включно у вигляді не поновлювальної лінії в розмірі 29105 доларів США на наступні цілі: 25000 дол.. США на споживчі цілі, 750 дол. США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 180 дол. США страхування майна, 125 дол. США особисте страхування, а також у розмірі 3050 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбаченому п.п.2.1.3., 2,2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1.25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від виданого кредиту у момент видачі кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів. (т. 3 а.с. 30-34).

Забезпеченням виконання позичальником зобов'язань за даним договором виступає іпотека цілого житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по вул. Гайдара, 14 в с. Козятині Козятинського району Вінницької області. Як вбачається з графіку платежів - додаток №2 до кредитного договору - розмір щомісячного погашення кредиту становить 492,26 доларів США.

Хоча договір письмово укладений про видачу позивачу кредиту в доларах США, фактично кредит був виданий у гривнях, а тому повинен погашатися у гривнях, однак при цьому на позичальника покладаються всі ризики курсової різниці, витрати по сплаті і конвертацію.

Банк не розписав сукупну вартість кредиту в національній валюті при зміні курсу, не вказав сукупну вартість по кожному платіжному періоду, як того вимагає НБУ. Вказане спричиняє порушення балансу рівності прав сторін кредитного договору, а тому відповідно до п.2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» вказана умова є несправедливою, всупереч принципу добросовісності, так як його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Графік платежів складений у доларах США, однак дані про еквівалент у гривнях в ньому відсутні. У графіку платежів також не розписана докладно сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

У зв'язку з цим позивач був позбавлений можливості реально оцінити суму переплати по кредиту та доцільність його отримання, що призвело до порушення прав позичальника як споживача фінансових послуг, його обману та зайвих витрат. Банк приховав важливу інформацію про умови кредитування та валюту кредиту.

Зі змісту кредитного договору вбачається, що жодною умовою не встановлено строків сплати платежів по основній сумі кредиту. Суми платежів за розрахунковий період, визначені в графіку платежів, визначення сукупної вартості кредиту (додаток №1) та суми залишку максимальної заборгованості за кредитом, визначені в графіку погашення кредиту (додаток № 2) відмінні за кожний аналогічний період, що ставить під сумнів як період виникнення простроченої заборгованості, так і наявність простроченої заборгованості взагалі.

Тому позивач позбавлений інформації про те, яку частину коштів з місячного платежу зараховує на відсотки, а яку на тіло кредиту, не може правильно визначити суму заборгованості по кредиту та відсоткам.

В момент укладання кредитного договору між сторонами позивач був введений в оману банком щодо істотних умов договору ціни, валюти кредиту та відсоткової ставки.

Мотивом обман було отримання банком прихованого додаткового прибутку у вигляді різниці у коливанні обмінного курсу при здійсненні валютно-обмінних операцій, що спричиняє порушення балансу рівності прав сторін кредитного договору, а тому відповідно до п.2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» вказана умова є несправедливою, всупереч принципу добросовісності, так як його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, у вигляді несправедливої, дискримінаційної процентної ставки.

Згідно з п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного ведення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Факт приховування важливої інформації перед підписанням договору та невідповідність встановленим між сторонами у договорі умовам фактично встановленим з метою отримання прихованого прибутку є умислом в діях позивача. Ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» заборонена нечесна підприємницька практика, тобто будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману та є агресивною.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та підтвердила зазначені вище обставини, просить позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, подав заяву, в якій позовні вимоги не визнав, просить справу слухати у його відсутність та відмовити у задоволенні позову(а.с.95-97,т.3), а також надав заперечення проти позову, в яких зазначив наступне:

- сторони є вільними в укладанні договорів, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.. Підпис позичальника на кредитному договорі свідчить, що Банк та позичальник досягли згоди щодо всіх істотних умов договору. Позивач до підписання договору мав ознайомитись з його умовами та міг відмовитись від укладення договору;

- ознайомившись з умовами кредитування до підписання договору, позивач отримав повну інформацію про умови договору та підписав договір, відтак застосування положень ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо введення в оману є неприйнятним;

- Банком на виконання відповідних положень ЗУ «Про захист прав споживачів» надано позивачеві всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, в результаті чого сторони підписали кредитний договір. Враховуючи, що законодавчо не встановлений обовязок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту виконання вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» є положення ч.2 ст.638, ч.2 ст. 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладення договору дією(отримання боржником кредиту та сплати ним періодичних платежів). Документи про загальну вартість кредиту та графік погашення підписані боржником . Враховуючи наведене, просить у позові відмовити(а.с.51-58, т.1).

Заслухавши пояснення представника позивача, врахувавши заперечення відповідача та дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити.

Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «Приватбанк» 10 червня 2008 року був укладений кредитний договір № VIKWGA НОМЕР_1, згідно з яким Приватбанк надав ОСОБА_2 кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 10 червня 2008 по 10 червня 2018 включно у вигляді не поновлювальної лінії в розмірі 29105 доларів США на наступні цілі: 25000 дол.. США на споживчі цілі, 750 дол. США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 180 дол. США страхування майна, 125 дол. США особисте страхування, а також у розмірі 3050 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбаченому п.п.2.1.3., 2,2.7 договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1.25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від виданого кредиту у момент видачі кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів. Щомісячний платіж у погашення заборгованості становить 492,26 доларів США, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам. винагороди. комісії (т. 1 а.с. 99-102)

10.08.2008 року між між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір іпотеки, відповідно до якого в забезпечення вимог Банку, що випливають з кредитного договору № VIKWGA НОМЕР_1 ОСОБА_2 передав у іпотеку нерухоме майно, а саме: цілий житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 70,6 кв.м., житловою 44,0 кв.м., що знаходиться вул. Гайдара, 14 с. Козятин Козятинського району Вінницької області (т. 1 а.с. 22-26).

Згідно з п. З ч. 1 ст. З ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору.

За змістом ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті б цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України N 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п. 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. За змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 цього Закону).

За правилами ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач не має права включати в договір умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи цю норму, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. б ч. 1 ст. З, ч. З ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п.п, 2, 3 ч. З ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору; права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених в договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 8 червня 2016 року № б-330цс15, яка за правилами ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для врахування при розгляді справи судами.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладенн кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Положеннями укладеного договору передбачено, що Банк надає позичальнику кредитні кошти у сумі 750 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, а також у розмірі 3050 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбаченому п.п.2.1.3., 2,2.7 договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1.25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від виданого кредиту у момент видачі кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів..(п.8.1 договору).

Таким чином, в договір Банком двічі включена плата за послуги, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», а саме:

1) сплата винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від виданого кредиту у момент видачі кредиту ( Банк надав для цієї мети позичальнику кредитні кошти у сумі 750 доларів США);

2) сплата винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів.

Зазначені умови договору (надання фінансового інструменту у момент видачі кредиту та резервування ресурсів банком) є діями, які банк здійснює на власну користь. а тому згідно ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору про сплату винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від виданого кредиту у момент видачі кредиту та сплату Банку винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів. є нікчемними.

Проаналізувавши зміст договору, суд також дійшов висновку, що зазначені вище умови є несправедливими умови, які зазначені у ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: сплата винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від виданого кредиту у момент видачі кредиту; надання для цієї мети позичальнику кредитних коштів у сумі 750 доларів США ; сплата винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів. Зазначені умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві.

Згідно ч. 2. ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів", перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі кредитні умови, зокрема орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів. їх частоту та обсяги; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Як передбачено п. 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року, банки зобовязані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обовязкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, субєктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у звязку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки НБ або в інших випадках.

П.8.1 оспорюваного договору передбачено, що Приватбанк надає ОСОБА_2 кредитні кошти в розмірі 29105,0 (двадцять дев'ять тисяч сто п'ять ) доларів США(а.с.102). В той же час згідно з графіком погашення кредиту сума погашеного тіла кредиту повинна становити 26055 доларів США. що суперечить п. 8.1 оспорюваного договору.

З графіку погашення кредиту вбачається, що сума винагороди за резервування та сума сплачених відсотків повинні становити 32627,62 доларів США. При цьому в графіку не зазначена окремо сума винагороди за резервування та сума відсотків, які повинні бути сплачені(а.с.18-19, т.1).

Судом також встановлено, що в договорі не зазначена його ціна. З додатку №1 до договору «Загальна вартість кредиту» вбачається, що в ньому зазначено: сума виданого кредиту 25 000 доларів США, вартість нерухомості 36 000 доларів США, реальна процентна ставка 19,45 % річних, щомісячні страхові платежі, щомісячний платіж -492.26 доларів США, сума % та винагород 33016.20 доларів США. Інші витрати, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у звязку з отриманням кредиту, у додатку №1 не зазначені (а.с.17, 103 т.1).

Зазначені в додатку №1 та додатку №2 (графік погашення кредиту) суми % та винагород різняться між собою 33016.20 доларів США та 32627,62 доларів США.

Оцінюючи наведені докази в їх сукупності. суд приходить до висновку. що передбачена ч. 2. ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" інформація була надана позичальнику у неповному обсязі, в порушення вказаних норм відповідачем не надана повна інформація про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Відповідно до п.3.2розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року Кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Додаток №2 до договору графік платежів зазначеним вимогам не відповідає. так як не містить вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом, не містить докладно розписаної сукупної вартості кредиту за кожним платіжним періодом.

Крім того, при співставленні графіку погашення кредиту та п.8.1 договору судом встановлено наступні факти.

П.8.1 оспорюваного договору передбачає, що сума споживчого кредиту становить 25000 доларів США. Плата за винагороду за резервування ресурсів встановлена у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів. Плата за користування кредитом встановлена у розмірі 1.25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення кредиту здійснюється згідно графіку погашення кредиту.

З графіку погашення кредиту вбачається, що загальна сума кредиту(зарезервованих ресурсів) становить 26055 доларів США.. Враховуючи, що згідно з п.8.1 договору сума споживчого кредиту становить 25000 доларів США, суд приходить до висновку, що в графіку погашення кредиту (в графі «залишок кредиту») фактично зазначено не залишок кредиту, а зарезервовані ресурси в сумі 26055 доларів США станом на момент видачі кредиту.(а.с.18-20, т.1). Відтак згідно з графіком погашення кредиту відсотки банком нараховуються не на залишок заборгованості по кредиту, а на зарезервовані ресурси.

Згідно графіку сума погашення кредиту станом на 08.07.2008 повинна становити 174.65 доларів США. Відтак сума боргу позичальника по тілу кредиту станом на 08.07.2008 повинна становити 24825,35 доларів США.

Враховуючи, що умова договору про сплату винагороди за резервування є нікчемною, розмір плати за користування кредитом за період з 08.07.2008 по 08.08.2008 згідно з умовами договору повинен становити:

24825,35 доларів США х 15%(1,25 %х12) = 3723,80 доларів США за рік. Виходячи з зазначеного банком розрахунку 360 календарних днів на рік, розмір відсотків за один день становить 10.34 долари США За 32 днів розмір відсотків становить 330,88 доларів США

В той же час, згідно графіку погашення кредиту розмір плати за користування кредитом за період з 08.07.2008 по 08.08.2008 становить425,77 (334.72 + 91,05) доларів США).

Таким чином, розмір плати за користування кредитом лише за період з 08.07.2008 по 08.08.2008 штучно завищений Банком на 94,89 доларів США. Крім того, позичальнику безпідставно було надано 750 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, оскільки зазначена умова є нікчемною.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Суд вважає, що позивач ОСОБА_2 внаслідок отримання від Банку неповної, нечіткої та недостовірної інформації був позбавлений можливості реально оцінити суму переплати по кредиту та доцільність його отримання, позбавлений можливості здійснити свідомий вибір при укладанні кредитного договору, що призвело до порушення прав позичальника, як споживача фінансових послуг.

Згідно з п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного ведення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника процесу має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Оцінюючи наведені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, що волевиявлення позивача ОСОБА_2 в момент укладання як кредитного договору, так і договору іпотеки внаслідок навмисного ведення його в оману іншою стороною щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, а тому укладені 10 червня 2008 року між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «Приватбанк» кредитний договір № VIKWGA НОМЕР_1 та договір б/н іпотеки нерухомого майна цілого житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, що розташований по вул. Гайдара.14 в с. Козятині Козятинського району Вінницької області, слід визнати недійсними.

Суд також вважає, що застосувати наслідки недійсності правочину, передбачені ст.216 ЦК України, у даному цивільному процесі неможливо, оскільки кредит надавався позичальнику також на сплату страхових внесків, а вимоги про визнання недійсними договорів страхування заявлені не були; ОСОБА_2 здійснював погашення кредиту протягом тривалого часу, що доведено виписками про рух коштів(а.с.1-206, т.2), тому внаслідок складності розрахунків питання застосування наслідків недійсності правочину повинно бути предметом іншого позову.

На підставі наведеного, керуючись ст. 3, 203, 215, 217, 229, 230, 509, 627, 628 ЦК України, ст.ст. 1,11, 18.19 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст. ст. 209, 212-215 ЦПК України, суд ,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

1) Визнати недійсним кредитний договір № VIKWGA НОМЕР_1 від 10 червня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «Приватбанк», з моменту його укладення;

2) Визнати недійсним договір б/н іпотеки нерухомого майна цілого житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, що розташований по вул. Гайдара.14 в с. Козятині Козятинського району Вінницької області, укладений 10 червня 2008 року між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «Приватбанк», посвідчений 10 червня 2008 року приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за №521.

3)Зняти заборону відчуження зазначеного в договорі іпотеки нерухомого майна - цілого житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, що розташований по вул. Гайдара.14 в с. Козятині Козятинського району Вінницької області, що зареєстрована в реєстрі за № 522 та виключити з державного реєстру іпотек запис про обтяження іпотекою будинку № 14, що знаходиться по вул. Гайдара в с. Козятин Козятинського району Вінницької області, зареєстрованого в реєстрі заборон за № 24.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до апеляційного суду Вінницької обл. через Козятинський міськрайсуд протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, однак не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя - підпис

Згідно оригіналу:

Суддя

Секретар

Дата документу 12.12.17