Номер провадження: 22-ц/785/8024/17
Номер справи місцевого суду: 523/7112/15-ц
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Колесніков Г. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Колеснікова Г.Я.,

суддів - Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря Ярахмедова Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання транспортного засобу об'єктом спільної сумісної власності подружжя, стягнення компенсації вартості частки у спільній сумісній власності подружжя, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про поділ майна подружжя.

Зазначав, що з 17 серпня 2000 року він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, в якому 14 серпня 2004 року народилася дочка ОСОБА_5, та який розірвано рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20 січня 2015 року. За час перебування у шлюбі ними придбано однокімнатну та трьохкімнатну квартири в м.Одесі, меблі для кухні, спальні та коридору, що зроблені під замовлення, два дивани, пральну машину, холодильник та водонагрівач.

Після розірвання шлюбу у них виник спір щодо указаного майна.

Посилаючись на зазначені обставини ОСОБА_3 просив:

-встановити факт придбання трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 в 2005 році сторонами та визнати цю квартиру спільним сумісним майном подружжя, набутим під час шлюбу;

-визнати однокімнатну квартири АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя, набутим під час шлюбу;

-визнати за ним право власності на 1/2 частину зазначених квартир;

-поділити вищенаведені меблі та техніку у рівних частках;

-стягнути з відповідачки на його користь належні йому особисто вироби із золота (підвіску, лацюжок та булавку для краватки загальною вартість 6,5 гр.), які ОСОБА_2 незаконно утримує (а.с.3-6).

У лютому 2016 року ОСОБА_2 також звернулася до суду із позовом про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що за час перебування у шлюбі ними у квітні 2012 року придбано автомобіль «Renault Logan», державний номер НОМЕР_1, приблизною вартістю 120 000 грн..

06 листопада 2014 р. ОСОБА_3 без її згоди продав зазначений автомобіль ОСОБА_6 та при цьому не передав їй 1/2 частки вартості проданого автомобіля.

Остаточно уточнивши вимоги ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_3 компенсацію вартості її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль у розмірі 75 135 грн.(а.с.66-68,134).

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав, посилаючись на те, що спірний автомобіль був його особистою приватною власністю, а не об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки був придбаний за його особисті кошти, а також кошти в розмірі 10 000 доларів США отримані в борг у квітні 2012 року. Після продажу автомобіля в листопаді 2014 року він повернув борг.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 31 березня 2016 року зазначені позови об'єднано в одне провадження (а.с.88).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2017 року до участі у справі у справі за позовними вимогами ОСОБА_3 залучена ОСОБА_7 в якості співвідповідача (а.с.156).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 26 липня 2017 року позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_7 про поділ майна подружжя залишена без розгляду на підставі п.5ч.1ст.207 ЦПК України (а.с.157,161).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано, що автомобіль «Renault Logan», державний номерний знак НОМЕР_2, був об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/2 частки у спільній сумісній власності подружжя на автомобіль «Renault Logan», державний номерний знак НОМЕР_2 у розмірі 75 135 грн., судовий збір у розмірі 600 грн., вартість проведення судової автотоварознавчої експертизи у розмірі 1585,44 грн., а всього стягнуто суму у розмірі 77320,44 грн.

Відмовлено ОСОБА_3 у поверненні судового збору (а.с.174-177).

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові, а також вирішити питання про повернення відповідачу судового збору.

Неправильність рішення суду першої інстанції обґрунтовано порушенням норм матеріального і процесуального права (а.с.180-184).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_3 та представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

У ст. ст.57,60 СК України встановлено загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Крім того, відповідно до ч.3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї , то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором (ч. 1ст. 1049 ЦК України).

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

Встановлено, що 17 серпня 2000 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали шлюб, в якому 14 серпня 2004 року народилася дочка ОСОБА_5.

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 20 січня 2015 року шлюб між ними розірвано.

За час шлюбу сторони придбали майно, зокрема, легковий автомобіль марки«Renault Logan» вартістю 131 000 грн.

Відповідно довідки територіального сервісного центру №5142 регіонального сервісного центру в Одеській області МВС України на ім'яОСОБА_8 28 квітня 2012 року зареєстровано автомобіль «Renault Logan», д/з НОМЕР_1.

06 листопада 2014 року зазначений транспортний засіб перереєстрований на ОСОБА_6

Висновком автотоварознавчої експертизи Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз №4020 від 03 листопада 2016 року встановлено, що середня ринкова вартість автомобіля «Renault Logan», д/з НОМЕР_1, станом на 06 листопада 2014року, тобто на дату продажу автомобіля, становила 150 270 грн.

Із змісту копії розписки від 07 квітня 2012 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_9 у борг 10 000 доларів США для придбання автомобіля, які зобов'язався повернути останньому у строк до кінця 2015 року.

02 грудня 2015 року ОСОБА_9 на зазначеній розписці вчинив напис, що гроші в розмірі 10 000 доларів США отримав від ОСОБА_3

Згідно змісту розписки від 07 квітня 2012 року письмова згода ОСОБА_2 на укладення ОСОБА_3 договору позики отримана не була.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що зазначений автомобіль був придбаний за рахунок коштів подружжя, використався в інтересах сім'ї та є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки згоди на його відчуження позивачка не надавала, на її користь підлягає стягненню з відповідача компенсація вартості 1/2 частки спірного автомобіля в розмірі 75 135 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Відповідачем не надано належні та допустимі докази про те, що автомобіль був набутий за кошти, які належали йому особисто, що він придбаний за кошти отримані у позику, що він є особистою власністю ОСОБА_3

Так, в суді першої та апеляційної інстанцій відповідач не заперечував, що автомобіль використовувався в інтересах сім'ї та був відчужений у період знаходження сторін у шлюбних відносинах. ОСОБА_3 також стверджував, що отримані від продажу автомобіля гроші були використані ним для повернення боргу ОСОБА_9

Суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги посилання відповідача на договір позики 10 000 доларів США, оскільки, відповідно до вимог ч.3ст.65 СК України, позивачка письмову згоду на укладення такого договору не надавала.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року № 6-163цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що з позовом про визнання транспортного засобу об'єктом спільної сумісної власності подружжя, стягнення компенсації вартості частки у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_2 звернулася у лютому 2016 року, а посилання відповідача на отримання позики у квітні 2012 року та повернення її у грудні 2015 року зроблено лише у 2017 році, після заміни представника, який представляв його інтереси з січня 2015 року, іншим представником.

Колегія суддів також зазначає, що відповідач не звертався до суду із зустрічним позовом про визнання спірного автомобіля його особистою власністю, в тому числі з підстав повернення саме ним боргу за договором позики від 07 квітня 2012 року після розірвання шлюбу.

Тому правових підстав для висновку, що придбаний під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі автомобіль є особистою власністю ОСОБА_3 у суду першої інстанції не було.

З огляду на зазначене колегія судів не бере до уваги доводи апеляційної скарги на правову позицію Верховного Суду України, викладену ним 12 жовтня 2016 року у справі № 6-846 цс16.

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що автомобіль «Renault Logan», є спільною сумісною власністю подружжя, що він не придбався за позичені ОСОБА_3 кошти, а тому після його відчуження відповідачем без згоди позивачки, на її користь підлягає стягненню компенсація вартості 1/2 частки спірного автомобіля в розмірі 75 135 грн.

Таким чином доводи апеляційної скарги, що отримані ОСОБА_3 кошти за договором позики були витрачені в інтересах сім'ї не підтверджено відповідними доказами.

Надуманими є й доводи апеляційної скарги про те, що позивачка за весь період шлюбу жодного дня не працювала, оскільки спростовуються довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» від 31 жовтня 2017 року з якої видно, що ОСОБА_2, як фізична особа-підприємець, у період з 01 квітня 2009 року по 01 березня 2010 року мала на своєму банковському рахунку 47 723,9 грн.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги довідку про повернуту відповідачем за місцем роботи безпроцентну позику, яка була отримана ним 06 лютого 2012 року, у період з лютого 2012 року до серпня 2013 року, колегія суддів вважає безпідставним з огляду на те, що у зазначеній довідці, яка не завірена печаткою, відсутні дані про те ким і коли вона видана (а.с.167).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково зазначив у рішенні дату повернення боргу відповідачем, спростовується змістом копії розписки на а.с.166.

Відповідно до п.4ч.1ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила у разі залишення заяви або скарги без розгляду крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду за заявою позивача.

Як вбачається із матеріалів справи 26 липня 2017 року представник ОСОБА_3 подала в його інтересах заяву про залишення позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, яка задоволена ухвалою суду першої інстанції від 26 липня 2017 року на підставі п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України (а.с.157,161).

Тому помилковими є також доводи апеляційної скарги про повернення відповідачу судових витрат, пов'язаних із сплатою судового збору за подачу позову про поділ майна подружжя.

Керуючись ст. ст. 374,375,382-384 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 27 грудня 2017 року.

Головуючий /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя апеляційного суду

Одеської області Г.Я. Колесніков