Справа № 359/7621/16-ц Головуючий у І інстанції Журавський В. В.
Провадження № 22-ц/780/3683/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 45 04.10.2017
УХВАЛА

Іменем України

04 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Мельника Я.С., Яворського М.А.,

за участі секретаря Вергелес О.А.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Служба у справах дітей Бориспільської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів,

УСТАНОВИЛА:

у вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з даним позовом, який, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, обґрунтовував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1.

Крім позивача, в даній квартирі зареєстровані як за місцем проживання його колишня дружина ОСОБА_5 (після розірвання шлюбу - ОСОБА_5) О.Б. та її повнолітня дочка ОСОБА_3 (до шлюбу - ОСОБА_5) А.О.

ОСОБА_2 була вселена та зареєстрована у спірній квартирі у 2009 році як член сімї власника квартири, оскільки є рідною дочкою колишньої дружини позивача.

Після порушення позивачем питання про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на проживання в належній йому квартирі та в день звернення до суду з даним позовом, остання здійснила реєстрацію своєї малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у вказаній квартирі.

Позивач вважав, що такі дії відповідача свідчать про зловживання нею правом, оскільки реєстрацію малолітньої дитини за місцем свого проживання вона здійснила з порушенням строків, встановлених ст.144 СК України та ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та вчинила їх виключно з метою не допустити в подальшому вирішення питання про визнання її такою, що втратила право на користування квартирою.

Незважаючи на факт реєстрації у зазначеній квартирі як самої ОСОБА_2, так і її малолітньої дочки, фактично в квартирі відповідачка не проживала, виїхала з неї, уклала шлюб та на сьогодні разом з своєю сімєю (чоловіком та малолітньою дитиною) проживає у будинку по вул. Котляревського в м. Бориспіль. Після виселення ОСОБА_2 передала ключі від квартири ОСОБА_4 та з 2013 року взагалі в ній більше не проживала. Незважаючи на те, що ОСОБА_2 вибула з даної квартири, вона не знялась до даного часу з реєстрації в ній.

Зважаючи на те, що ОСОБА_2 більше трьох років не проживає у спірній квартирі, має власне сімейне життя, будь-яких домовленостей про збереження за нею права на користування житлом між позивачем та відповідачем не було, за комунальні послуги не сплачує, ОСОБА_4 просив визнати ОСОБА_2 та її малолітню дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право на користування жилим приміщенням квартирою №43 по вул. Лютнева, 12 в м. Борисполі Київської області.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 травня 2017 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 звернулась до апеляційного суду у своїх інтересах та інтересах своєї малолітньої доньки ОСОБА_3. В апеляційній скарзі просить рішення скасувати з підстав невідповідності висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. В доводах апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції помилково вважав доведеною обставину щодо не проживання відповідача у спірному житлі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, із таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 за власним бажанням, без поважних причин не проживає в спірній квартирі понад один рік. Крім того, зазначив, що право малолітньої дитини на проживання у спірній квартирі є похідним від права матері. Разом з тим, суд не виявив обставин, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України та будь-яких інших поважних причин, за наявності яких житлове приміщення могло б бути збережене за відповідачем більше одного року.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_2, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 24 липня 2009 року (а.с.5-6), копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13 серпня 2009 року (а.с.8), а також рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 31 травня 2016 року, яким вказана квартира визнана особистою приватною власністю ОСОБА_4 (а.с.9-12).

З довідки від 09 вересня 2009 року №2141, виданої КП «ЖЕК-1», вбачається, що у зазначеній квартирі зареєстровано місце проживання власника квартири ОСОБА_4, а також колишньої дружини ОСОБА_6 та її дочки ОСОБА_5 (а.с.13).

З акту обстеження від 17 серпня 2016 року, складеного директором КП «ЖЕК-1» вбачається, що на час перевірки ОСОБА_5, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, в квартирі не було. (а.с.14).

Дані обставини також були підтверджені показаннями свідків.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням проводиться в судовому порядку.

Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" розяснив судам, що у справах цієї категорії необхідно зясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Оскільки відповідачка не надала суду доказів, підтверджуючих поважність причин відсутності у спірному житловому приміщені понад один рік, судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку задовольнивши позовні вимоги.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, надати суду докази, якими вона обґрунтовує свої вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач чинив відповідачці перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом недопуску її до квартири, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Суд апеляційної інстанції також враховує, що ні відповідачка, ні її дочка, на даний час не являються членами сімї власника квартири, ніяких договорів між сторонами щодо користування спірним майном не укладалось, а тому відсутні правові підстави для збереження за відповідачем та її дочкою права на користування спірним житлом.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: