АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4462/17 Справа № 205/3257/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Нижний А. В. Доповідач - Посунся Н.Є.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді: Посунся Н. Є.

суддів - Баранніка О.П., Пономарь З.М.

при секретарі - Гречишниковій О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: Орган опіки та піклування Ленінської районної ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради - про визнання договору недійсним, визнання права власності, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2017 року, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд, вивчивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, вважає оскаржуване рішення незаконним, таким, що повинне бути залишене без змін, виходячи з наступного.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 23.08.1997р. ОСОБА_9 та ОСОБА_3 (нині ОСОБА_3) уклали шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1. народився син ОСОБА_2 (позивач) та дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

01.07.2009р. шлюб між подружжям був розірваний.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 04.01.1999 року, виданого Виконком міської ради народних депутатів, ОСОБА_9 та його батько ОСОБА_11 в порядку приватизації набули право спільної сумісної власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1, яка є спірною.

06.04.1999р. між ОСОБА_9, його батьком ОСОБА_11 (як продавцями) та ОСОБА_5 (як покупцем) було укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири, зареєстрований на Товарній біржі «Українська» 06.04.1999р. за реєстраційним №07/0321-Н та зареєстрований в КП ДМБТІ ДОР 16.01.2003 р. Після цього квартира неодноразово відчужувалась та на час розгляду справи її власником є ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 06.03.2015 р..

Між тим, позивачі стверджували, а відповідачі не заперечували, що після продажу у 1999році квартири обидва співвласника, і батько, і син залишались проживати в ній, сплачували комунальні послуги.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько-ОСОБА_11., а ІНФОРМАЦІЯ_4 помер його син - ОСОБА_9, який є батьком позивача.

Доведено, що ОСОБА_9 після смерті батька ОСОБА_11 продовжував проживати у квартирі та, згідно довідок по особовим рахункам, оформленим на ОСОБА_9, до моменту смерті сплачував комунальні послуги.

Позивач ОСОБА_2 у встановленому законом порядку і строки звернувся з відповідною заявою до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9, де взнав, що квартира продана у 1999році. Посилаючись на порушення його прав, прав його матері та сестри, стверджуючи, що батько не міг продати квартиру, оскільки усно заявляв, що вона буде дітям, на те, що біржева угода не відповідає вимогам закону,- позивачі просили визнати її недійсною.

Районний суд, повно та всебічно розглянувши справу, обґрунтовано вважав, що права позивачів не порушені, враховуючи слідуюче.

Виходячи із правил ст. 22 КпШС України, чинної на момент укладення спірного Договору,- суд зробив вірний висновок, що майно, набуте одним із подружжя внаслідок приватизації, не є спільним майном подружжя та не підлягає поділу. А тому залишив без уваги твердження позивачки- ОСОБА_12 щодо віднесення спірної квартири до спільного майна подружжя, тобто її та ОСОБА_9

Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи №2112-16 від 31.08.2016р. у спірному Договорі від 06.04.1999р. підпис від імені ОСОБА_9 виконаний самим ОСОБА_9, а підпис від імені ОСОБА_11 - іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису.

В зв*язку з таким висновком, райсуд вірно вважав, що спірний договір був укладений без волевиявлення ОСОБА_11, були порушені його права, а тому договір міг би бути визнаний недійсним на підставі ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР як такий, що не відповідає вимогам закону. Однак, доказів того, що ОСОБА_11 було відомо про факт укладення спірного Договору у 1999р.немає, за життя його звернення до суду з вимогою про визнання такого договору недійсним не малось.

В той же час, батько позивача ОСОБА_9 розпорядився своєю часткою власності шляхом її відчуження у 1999 році. До моменту його смерті спірний договір у частині, що належала ОСОБА_11 у встановлені законом строки недійсним визнаний не був, а доказів того, що підпис ОСОБА_9 у договорі йому теж не належить, та що квартира у дійсності власниками не продавалась, про що наголошували позивачі, суду надано не було, висновок експертизи щодо справжності підпису у договорі ОСОБА_9 не спростовано. Права позивача ОСОБА_2 продажем у 1999р. квартири не можна вважати порушеними і з тих підстав, що на цей час він у квартирі не проживав, не був зареєстрований, навпаки, з 1997р. зареєстрований за іншою адресою- АДРЕСА_2, а, значить, особисто не набув права користування спірним житлом.

З огляду на встановлені обставини, керуючись правилами ст. 1218 ЦК України, згідно якої - до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, вірним є висновок про те, що на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_9, спадкове майно було відсутнє.

Висновок райсуду, що даний позов подано 13.05.2015р. після закінчення строку позовної давності є помилковим.

Виходячи з того, що інші заявлені вимоги є похідними від вимоги про визнання недійсним Договору від 06.04.1999р., суд обгрунтовано вважав відсутніми підстави для задоволення решти позовних вимог.

Доводи апелянта про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до даного позову визнані правильними, однак, з врахуванням наведених встановлених дійсних обставин справи, сама по собі ця обставина не має вирішального правового значення, яке б давало підстави для зміни або скасування рішення.

Усі інші доводи скарги перевірені, на них дана відповідь вище, вони визнаються такими, що не спростовують та не впливають на законність судового рішення.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала чинна з моменту проголошення, може бути оскаржена у 20-денний строк у касаційному порядку.

Головуючий Н.Є. Посунся

Судді: О.П. Бараннік

З.М. Пономарь