Єдиний унікальний номер 243/7029/17 Номер провадження 22-ц/775/1689/2017
Головуючий у 1 інстанції: Мірошниченко Л.Є. Єдиний унікальний номер 243/7029/17 Суддя - доповідач: Краснощокова Н.С. Номер провадження 22-/775/1689/2017
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Краснощокової Н.С.,

суддів: Азевича В.Б., Новосьолової Г.Г.,

за участю секретаря Ситнік Д.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 22 серпня 2017 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 22 серпня 2017 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту того, що її вимушене переселення у серпні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення по суті заявлених вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на наступне. Відмовляючи у задоволенні заяви суд виходив із того, що встановлення факту збройної агресії Російської Федерації проти держави Україна відноситься до виключної компетенції уповноважених на те органів державної влади. Однак, оскільки з факту збройної агресії іншої держави проти України виникають різні правовідносини вирішення правових питань, які виникають у зв'язку із такою збройною агресією відноситься до компетенції судів загальної юрисдикції. Суд не врахував, що юридичний факт, який вона просила встановити має індивідуальний характер та стосується виключно її. Форма довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не передбачає внесення відомостей про конкретну причину, яка змусила залишити або покинути своє місце проживання внутрішньо переміщену особу. Її звернення із заявою про встановлення факту має на меті визначити її статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року (жертв - потерпілих від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов'язків, передбачених цією ОСОБА_2, іншими нормами національного та міжнародного права. Іншого порядку встановлення факту того, що вона вимушено переселилась із окупованої території Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області немає. Суд неправильно застосував норми матеріального права, а саме помилково застосовано Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», який не поширюється на правовідносини в сфері обліку внутрішньо переміщених осіб та не застосував Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», який підлягав застосуванню.

В засіданні апеляційного суду представники ОСОБА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтримували апеляційну скаргу та наполягали на її задоволенні.

Заявник та представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України в засідання апеляційного суду не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені шляхом направлення судових повісток, крім того, ОСОБА_1 особисто 05.10.2017 року отримала телефонограму із зазначенням часу та місця розгляду справи.

Згідно з ч.2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Російська Федерація, зазначена в заяві в якості заінтересованої особи, не набула статусу учасника процесу, оскільки не була залучена до участі у справі згідно з порядком, визначеним для розгляду справ з іноземним елементом відповідно до норм Закону України «Про міжнародне приватне право», з урахуванням роз'яснень, наданих судам в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя» від 19 грудня 2014 року № 13 та в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» від 16 травня 2013 року № 24-754/0/4-13.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників заявника, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 була зареєстрована та постійно проживала за адресою: АДРЕСА_2 на праві власності мала нерухоме майно: на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом житловий будинок №8 по вул. Ткаченко в м. Сніжне Донецької області та 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Згідно довідки № від 02 березня 2016 року про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, виданої Управлінням праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Слов'янської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 перемістилася з тимчасово окупованої території району проведення антитерористичної операції АДРЕСА_3

Звернувшись із заявою у даній справі ОСОБА_1 зазначила, що довідка від 02 березня 2016 року посвідчує лише факт вимушеного переселення з м. Сніжне до м. Святогірськ, і не містить в собі зазначення причини такого переселення, оскільки даний орган не має таких повноважень. Тому просила суд встановити юридичний факт того, що її вимушене переселення у серпні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. Встановлення зазначеного факту їй необхідно з метою визначення її статусу, як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (жертви - потерпілої від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов'язків, передбачених цією ОСОБА_2, іншими нормами національного та міжнародного права.

Відмовляючи у задоволенні заяви суд виходив із того, що факт збройної агресії Росії проти України встановлений державою на законодавчому рівні, є загальновідомим фактом і не потребує підтвердження в судовому порядку, а посилання заявниці на необхідність визначення свого статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції ООН про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року є необґрунтованим, оскільки вказана Конвенція ООН поширює свою дію на певну особу не у зв'язку із наявністю у цієї особи судового рішення про встановлення факту агресії іншої держави, як помилково вважає заявниця, а у зв'язку з тим, що дана особа підпадає під ознаки особи, передбачені ст.4 Конвенції, яка перебуває під захистом цієї Конвенції.

Вказані висновки суду є вірними, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України та ч. 2 ст. 256 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом вони породжують юридичні наслідки, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Таким чином, судом можуть встановлюватися юридичні факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян (тобто факти у сфері приватного права).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об'єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

При цьому відповідно до ч. 2 вказаної статті адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті, в даному випадку місто Сніжне.

Виходячи зі змісту вказаних правових норм, законодавством передбачено порядок підтвердження та встановлення факту наявності збройного конфлікту та тимчасової окупації певної території, набуття статусу внутрішньо переміщеної особи.

Факт збройної агресії проти держави України встановлюється уповноваженими на те Конституцією України органами державної влади (Президентом України та Верховною Радою України) та відноситься до політичної сфери (публічно-правової), оскільки стосується виконання імперативних повноважень органами державної влади у політичній сфері. Підтвердженням такої позиції є прийняття парламентом та Президентом України низки актів, якими вже встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

Постановою Верховної ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Постановою Верховної ради України від 21 квітня 2015 року № 227-VIII Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» схвалено текст заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків».

Указом Президента України від 16 вересня 2015 року № 549 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 2 вересня 2015 року "Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)" було уведено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 2 вересня 2015 року "Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)", введення санкцій обумовлено триваючою збройною агресією Російської Федерації проти України, сприянням і фінансуванням нею терористичної діяльності в Україні, що призвело до порушення територіальної цілісності України, прав і свобод її громадян, тимчасової окупації частини території, численних людських жертв, завдало значних майнових і фінансових втрат Україні та несе реальні і потенційні загрози національним інтересам, національній безпеці і суверенітету. Наступними Указами Президента України санкції неодноразово продовжувались та вводились нові.

Отже, правильним є висновок суду про те, що факт збройної агресії Російської Федерації проти України встановлений уповноваженими на те Конституцією України органами державної влади.

ОСОБА_1 також зазначила у заяві про те, що факт збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації частини території України є загальновідомим та не підлягає доказуванню.

Однак, з огляду на мету, заявлену ОСОБА_1, а саме для визначення свого статусу як особи, що перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви про встановлення факту того, що ОСОБА_1 переселилась у серпні 2014 року з окупованої території Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації частини території України.

Згідно із ст. 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Суд обґрунтовано прийшов до висновку про те, що вказана Конвенція поширює свою дію на певну особу не у зв'язку із наявністю у цієї особи судового рішення про встановлення факту агресії іншої держави, як помилково вважає заявник, а у зв'язку з тим, що дана особа підпадає під ознаки особи, передбачені ст.4 Конвенції, яка перебуває під захистом цієї Конвенції.

Тому безпідставні доводи апеляційної скарги про те, що суд не прийняв до уваги мету, задля якої заявниці зверталась із заявою про встановлення факту та про те, що встановлення цього факту необхідне для поширення на неї дії вказаної Конвенції.

Сама Конвенція не містить норм про те, що для її застосування необхідне судове рішення про встановлення факту про переселення особи з певної території у зв'язку із збройною агресією та окупацією іншої країни.

Апеляційна скарга не містить посилань на норми законів, або на будь - які конкретні фактичні обставини, зокрема, відмову будь - якого органу у реалізації її прав, які унеможливлюють застосування Конвенції без наявності судового рішення про встановлення факту, про встановлення якого просила заявниця.

Отже застосування норм вказаної Конвенції щодо конкретної особи не пов'язується із встановленням судом тих чи інших фактів, що мають юридичне значення, а має місце по замовчуванню у разі перебування особи під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Посилання заявника апеляційної скарги про невірне застосування судом Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не є підставою для скасування рішення.

Дійсно частиною 3 вказаного Закону визначено, що для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: 1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; 3) повітряний простір над територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини.

Суд послався на цей закон для зазначення того, що Верховною Радою України встановлено факт збройної агресії Російської Федерації щодо невід'ємної частини території України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Суд першої інстанції, встановивши дійсні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалив у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не вбачає.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 315 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 22 серпня 2017 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Н.С. Краснощокова

Судді: В.Б. Азевич

Г.Г. Новосьолова