АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Осаулов А.А.
№ 22-ц/796/9043/2017 Доповідач - Борисова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

при секретарі: Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про визнання недійсним кредитного договору,-

В С Т А Н О В И Л А:

В березні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням зяви про зміну підстав позову просив визнати недійсним кредитний договір №0045/07/00-N від 07.11.2007 року, укладений між позивачем та Акціонерним комерційним банком «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07.06.2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов ОСОБА_1 до ПАТ «Банк Форум» про визнання кредитного договору № 0045/07/00-N від 07.11.2007 недійсним.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказувала, що генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій була видана відповідачу лише 06.10.2011 року, тобто після укладення сторонами спірного договору.

Зазначала, щовідповідач під час укладення спірного договору не мав індивідуальної ліцензії на здійснення валютної операції та наявні в матеріалах справи копії банківської ліцензії № 62, виданої 03.12.2001 року АКБ «Форум» на право здійснювати банківські операції, визначені ч.1 та п.п.5-11 ч.2 ст.47 Закону України «По банки і банківську діяльність» та дозвіл № 62-3 від 10.06.2005 року з переліком операцій не надавали права відповідачу здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті. Тому відповідач уклав спірний договір без наявності генеральної чи індивідуальної ліцензії, а тому судом першої інстанції мали бути застосовані наслідки, передбачені ст.227 ЦК України.

Вказувала, що під час укладення спірного кредитного договору не доведено до відома ОСОБА_1 інформації про орієнтовну вартість кредиту, не надано графіку платежів. Такі порушенням банком п.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту № 168 є підставою для визнання недійсним спірного договору згідно з ст.215 ЦК України.

Зазначала, що умови п. 4.1 кредитного договору є несправедливими по відношенню до позичальника, оскільки розмір пені - 73 % річних від суми не поверненого кредиту та/або не сплачених процентів перевищує розумну межу плати за послугу, яка встановлена законом, є явно завищеною, та не відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності.

Вказувала, що відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про недоведеність вимог щодо несправедливості умов спірного договору.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити з підстав наведених в ній.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив її відхилити та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 02.11.2007 року між АКБ «Форум» правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум» та ОСОБА_1 булу укладено кредитний договір №0045/07/00-Nзгідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 64000 доларів США зі строком повернення кредиту 01.11.2032 року, а позичальник зобов'язався сплачувати відсотки за користування кредитом в розмірі 12% річних.

З матеріалів справи вбачається, що банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі та надав позичальнику грошові кошти в сумі 64000 доларів США, що підтверджується заявкою на видачу готівки №17741 від 02.11.2007 року.

Згідно з п.2.3 кредитного договору позичальник здійснює повернення кредиту частинами щомісячно, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту в сумі не менше 214 доларів США на відкритий позичальнику рахунок №8567 в АКБ «Форум».

Пунктом 2.7. договору визначено, що проценти за користування кредитними коштами позичальник сплачує самостійно на рахунок №8567 в АКБ «Форум», щомісячно, не пізніше 20-го числа місяця, наступного за місяцем користування кредитними коштами, якщо цей день випадає на вихідні або святкові дні, проценти за користування кредитом позичальник сплачує у перший робочий банківський день після вихідних або святкових днів. Проценти за останній місяць користування кредитними коштами сплачуються в день повернення кредиту.

Банк має право в односторонньому порядку змінювати процентну ставку за користування кредитними коштами, вказану в п.1.3 договору, у випадках, передбачених договором (п.3.2.6 договору).

В пунктах 7.2, 7.7 кредитного договору сторони зафіксували свою згоду з тим, що ними узгоджені усі істотні умови, і зобов'язуються надалі ніяких претензій одна до одної з цього приводу не мати. Цей договір відображає повне розуміння сторонами предмету та інших питань, зазначених у цьому договорі. Всі попередні заяви, домовленості чи угоди між сторонами з предмету цього договору анулюються з моменту набрання чинності цим договором в частині, що суперечить умовам цього договору. Умови кредитування, відповідно до п.2 ст.11 «Про захист прав споживачів» позичальником отримано до укладення цього договору.

Згідно з п.7.8 кредитного договору відкликання згоди на укладення кредитного договору оформлюється письмовим повідомленням, яке позичальник зобов'язується подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати банку до закінчення строку, зазначеного в п.3.4.2 цього договору. З відкликанням згоди на укладення кредитного договору позичальник повинен одночасно повернути банку кошти, одержані згідно з цим договором.

Пунктом 3.4.2 кредитного договору визначено, що позичальник має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі позичальнику примірника укладеного договору.

В силу вимог ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України).

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частинами 1, 2 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч.1-3, 5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається з роз'яснень, які викладені в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний судом недійсним лише з підстав визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Звертаючись в суд з даним позовом, як на підставу для визнання кредитного договору недійсним позивач посилався на те, що йому не була надана уся необхідна інформація щодо кредиту, сукупної вартості кредиту, всіх умов кредитування та іншої інформації, як це передбачено Законом України «Про захист прав споживачів», що в свою чергу свідчить про нечесну підприємницьку практику та є підставою для визнання кредитного договору недійсним відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Щодо вказаних доводів колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до положень закріплених у ч.1, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на момент укладення кредитного договору) забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, а сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Натомість, позивачем в порушення вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України не надано жодного доказу на підтвердження зазначених обставин.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем у повному обсязі було надано інформацію позивачу стосовно умов кредитування зазначених у договорі. Позивач не мав претензій щодо умов договору при його укладенні та засвідчив свою згоду підписом.

А відтак правових підстав для визнання кредитного договору недійсним за ч.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» колегія суддів не вбачає.

Доводи апелянта про несправедливу умову кредитного договору щодо одностороннього порядку зміни процентної ставки за кредитним договором колегія суддів вважає безпідставними виходячи з наступного.

Згідно з роз'ясненнями, які викладені п.28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі ст.1056-1 ЦК у зв'язку із прийняттям Закону України від 12.12.2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10.01.2009 року.

Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10.01.2009 року (Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

Тому всі рішення в будь-якій формі щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10.01.2009 року, в той час як оспорюваний кредитний договір між сторонами було укладено 02.11.2007 року.

Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на момент укладення кредитного договору) визначено, що перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача в письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема, мету для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк на який кредит може бути одержаний; варіанти повергнення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки запропонованих схем кредитування.

Згідно вимог ч.ч.1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на момент укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У відповідності до вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» оспорюваний кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів.

Доводи апеляційної скарги щодо встановлення в кредитному договорі непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання боржником зобов'язань за договором в розмірі - 73% річних від суми неповернутого кредиту колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки п.4.1 кредитного договору передбачено сплату пені у вигляді 0,2% за кожен день прострочення, що обчислюється з суми неповернутого кредиту та/або несплачених процентів, тобто розмір пені напряму залежить від добросовісного або недобросовісного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором.

Посилання апелянта на те, що банк укладаючи спірний кредитний договір не мав генеральної та індивідуальної ліцензій колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому основний Закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ч.2 ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями.

Згідно з ч.ч.1, 2, 4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року №15-93 Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом; генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребує індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання; індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Відповідно до п.2 ст.6 вказаного Декрету уповноважені банки та інші фінансові установи, що одержали ліцензію Національного банку України від свого імені купують і продають іноземну валюту на міжнародному валютному ринку України за дорученнями і за рахунок резидентів і нерезидентів мають право від свого імені і за свій рахунок купувати іноземну валюту готівкою у фізичних осіб - резидентів і нерезидентів, а також продавати її фізичним особам - резидентам.

03.12.2001 року Національним банком України було видано АКБ «Форум» банківську ліцензію №62 на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах на на власний ризик, а 10.06.2005 року надано дозвіл №62-3, та додаток до дозволу №62-3 на право здійснювати операції з валютними цінностями.

Згідно зі списком банків (з переліком валютних операцій), які отримали генеральну ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій з 01.01.2011 року до 22.05.2017 року в п.38 підкреслено інформацію про ПАТ «Банк Форум», що означає, що генеральна ліцензія повернута Національному банку України у зв'язку з наданням нової або ліквідацією банку.

А тому ПАТ «Банк Форум» мав право здійснювати операції з іноземною валютою, у тому числі операції з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від Національного банку України банківської ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій.

Щодо доводів апеляційної скарги про наявність підстав для визнання п.2.10 кредитного договору недійсним колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Згідно з п.2.10 кредитного договору за обслуговування кредиту в перший місяць кредитування позичальник в день отримання кредиту сплачує банку кошти в розмірі 2 проценти від суми кредиту на рахунок №567 в АКБ «Форум».

Положеннями ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі, тощо, за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

При цьому ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» набрала чинності з 22.09.2011 року, а оспорюваний кредитний договір було укладено 02.11.2007 року.

А тому підстав для визнання вказаного пункту кредитного договору недійсним колегія суддів не вбачає.

Крім того, як вбачається з пояснень представника відповідача та не оспорюється представником позивача, ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом 31.03.2017 року після ухвалення рішення Шевченківським районним судом м. Києва 30.03.2017 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь банку заборгованості за оспорюваним кредитним договором.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Згідно ч.1 ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набираєзаконної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: