Справа № 583/2663/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2017 року Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого-судді Сидоренка Р.В.,

за участю секретаря Зубатової І.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

26 вересня 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вищевказаним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що 13.12.2016 року померла її мати ОСОБА_5, яка з 25.04.1984 року перебувала в шлюбі із ОСОБА_2 1986 року ОСОБА_2 отримав ордер на квартиру 22 по вул. Перемоги (бувша - Леніна), 11, м. Охтирка, до якої були заселені вітчим, мати позивача та позивач. 27.07.1992 року ОСОБА_2 купив вказану квартиру у виконкому Охтирської міської ради народних депутатів. Також під час перебування у шлюбі із матірю позивача, ОСОБА_2 купив автомобіль ВАЗ 21093, автомобільний причіп та земельні ділянки. ОСОБА_4, як єдина донька померлої ОСОБА_5, має право на спадкування ? частини майна матері, а тому протягом шести місяців звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої нотаріусом відкрито спадкову справу. Однак вітчим ОСОБА_2 став заперечувати їй в отриманні спадщини, посилаючись на те, що він купив ще в 1992 році квартиру та вона належить тільки йому, а тому позивач не має право на спадкування частини квартири. В звязку з чим, ОСОБА_4 просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5, яка померла 13.12.2016 року на ? частину квартири по вул. Перемоги (бувша Леніна), 11, кв. 22, м. Охтирка, ? частину автомобіля ВАЗ-21093, реєстраційний номер НОМЕР_1; ? частину автомобільного причепу, реєстраційний номер НОМЕР_2, ? частину земельних ділянок.

Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області позовні вимоги ОСОБА_4 в частині визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5, яка померла 13.12.2016 року, на ? частину земельних ділянок, які маються на праві приватної власності у ОСОБА_2 залишено без розгляду.

Позивач ОСОБА_4 в судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, зазначив, що позивач згідно вимог чинного законодавства має право на спадкування ? частини майна після смерті матері.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечував, пояснив, що в 1988 році він, як молодий спеціаліст, отримав ордер на вселення у квартиру №22 по вул. Перемоги (бувша Леніна), 11, м. Охтирка. В 1990 році він за 8000 карбованців, які йому позичила його сестра та мати, викупив дану квартиру. Автомобіль був придбаний за кошти отримані від продажу інших транспортних засобів, які залишилися у ОСОБА_2 від його батьків, та від продажу акції. Дружина коштів на викуп квартири та придбання автомобіля не надавала. Щодо причепу, то відповідач його зробив власними силами та потім зареєстрував його, затрат на його виготовлення він не поніс ніяких. Зазначив, що майно він придбавав в інтересах сімї.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував. Надав письмові заперечення, згідно яких зазначив, що автомобільний причеп є саморобним та виготовлений особисто ОСОБА_2, а тому не повинен братися до уваги при виділенні майна позивачу. Автомобіль придбано за кошти, які давала в позику ОСОБА_2 його мати та за кошти отримані відповідачем від продажу акції, автомобілю, що належав його батькам, та мотоциклу. Спірний автомобіль ОСОБА_2 використовує як полегшення пересування, а тому просить залишити за відповідачем право власності на нього. Крім того, зазначає, що на підставі договору дарування матірю відповідача ОСОБА_6 на користь позивача ОСОБА_4 подаровано житловий будинок по вул. Залізнична, 27, м. Охтирка.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що вона рідна сестра відповідача. В 1992 році ОСОБА_2 звернувся до неї за допомогою дати йому кошти для викупу квартири, яку він отримав 1984 році як молодий спеціаліст. Зазначила, що батьки за життя подарували брату автомобіль марки «Москвич». Також у них було два мотоцикли, які вона, після смерті батьків, віддала своєму брату, а той розпорядився ними на власний розсуд.

Суд проаналізував матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, свідка, дійшов висновку про необхідність задоволення позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є донькою ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.8).

25 квітня 1984 року ОСОБА_9 зареєструвала шлюб із ОСОБА_2 та змінила прізвище на «Рудь», що підтверджується записом акту про укладення шлюбу (а.с.70).

27 липня 1997 року між виконкомом Охтирської міської ради народних депутатів та ОСОБА_2 укладено договір, згідно якого останній купив квартиру АДРЕСА_1 (а.с.29).

Згідно ст.15 Закону України «Про власність», (в редакції, яка діяла на час придбання спірної квартири), наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством Української РСР.

Статтею 16 Закону України «Про власність» визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю Української РСР (далі КпШС України).

Також судом встановлено, що згідно облікових даних територіального сервісного центру №5943 Регіонального сервісного центру МВС в Сумській області за ОСОБА_2 11.07.2002 року зареєстрований саморобний причіп, 2002 року випуску, ДНЗ 03855СВ, 25.06.2004 року зареєстровано автомобіль марки «ВАЗ 21093», 2004 року випуску, ДНЗ 64591СА (а.с.81).

За змістом ч. 1 ст. 22 КпШС України, яка діяла на час придбання спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Стаття 28 цього Кодексу визначала, що у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Стаття 60 СК України містить такі ж положення.

Стаття 28 КпШС України встановлювала, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Стаття 70 СК України також вказує на те, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зважаючи на те, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності, суд вважає також можливим застосувати роз'яснення Постанови Пленуму ВСУ № 16 від 12 червня 1998 року, які були чинним на час виникнення спірних правовідносин «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», за п. 9 якої вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна й робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, вклади до кредитних установ; паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; страхова сума, страхове відшкодування, сплачені за рахунок спільних коштів подружжя, страхові платежі, які були повернені при достроковому розірванні договору страхування або які міг би одержати один із подружжя в разі дострокового розірвання такого договору на час фактичного припинення шлюбу; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами. Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС). Вартість майна визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Виходячи з наведеного, сімейним законодавством, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин, прямо було встановлено, що майно придбане під час шлюбу належить на праві спільної сумісної власності подружжю, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

ОСОБА_2 в судовому засіданні зазначив, що дружина коштів на викуп квартири йому не надавала, автомобіль був придбаний за кошти, які він отримав від продажу батьківського автомобіля та від акції, причеп був зроблений за допомогою деталей та від продажу мотоциклів, які теж йому дісталися від батьків, а тому все спірне майно належить виключно йому. Однак суд не може погодитися із такою позицією відповідача з огляду на наступне.

Надані відповідачем короткий опис саморобного причепу до легкового автомобіля та його схема підтверджують його пояснення про те, що зазначений причеп був виготовлений ним особисто. Проте вони не спростовують того факту, що причеп виготовлявся у період шлюбу між ним та матірю позивачки та для використання у інтересах сімї.

Доводи відповідача про те, що для придбання авто він витратив власні кошти які отримав внаслідок продажу акцій ПАТ «Укрнафта», що належали його померлій матері, за 20000 грн. належними та допустимими доказами не підтверджені. У самому сертифікаті їхня номінальна вартість зазначена по 25 коп. за акцію, тоді як загальна їхня кількість становить 34 шт. Також не може бути прийнята до уваги судом написана відповідачем від власного імені письмова розписка із цього приводу, оскільки вона не є розпискою, а фактично письмовим поясненням відповідача про обставини, які, як він наполягає, мали місце. Із огляду на викладені обставини суд також не приймає до уваги як належний та допустимий доказ написану відповідачем від власного імені письмову розписку про отримання ним у позику грошей від матері на придбання авто. Покази допитаної як свідка ОСОБА_7, яка є рідною сестрою відповідача, щодо позики останньому коштів на придбання квартири суд також не бере до уваги з огляду на положення ч. 1 ст. 1047 ЦК України ст. 78 ЦПК України. Також не є розпискою викладене у формі розписки письмове пояснення ОСОБА_10 про те, що його померлий брат за життя придбав у ОСОБА_7 мотоцикл НОМЕР_3 4000 грн. такий документ суд не може прийняти до уваги як належний доказ вчиненого правочину.

З урахуванням викладеного судом встановлено, що спірне майно набуте ОСОБА_2 та ОСОБА_5 за час перебування у шлюбі, за кошти набуті за час спільного проживання, а тому є їхньою спільною сумісною власністю, та відповідно частки на вищевказане майно є рівними.

13 грудня 2016 року померла ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-БП №275116 від 14.12.2016 року (а.с. 55).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на ? частину майна, яке на момент смерті належало їй на праві спільної сумісної власності подружжя.

Згідно статті 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За час життя ОСОБА_5 заповіту не склала, тому має місце спадкування за законом.

В порядку статті 1261 Цивільного кодексу України, до спадкоємців першої черги за законом входять діти померлого, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Таким чином спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 є донька ОСОБА_4 та чоловік ОСОБА_2

Частиною 1 статті 1297 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у склад якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про спадщину.

З матеріалів справи вбачається, що приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу ОСОБА_11 заведено спадкову справу №19/2017 на підставі поданих ОСОБА_4 та ОСОБА_2 заяв про прийняття спадщини (а.с. 54, 66).

Таким чином, після смерті ОСОБА_5, її донька, як спадкоємця першої черги прийняла спадщину, а тому вона має право на 1/2 частку майна, яка належала померлій.

Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання права власності підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені в повному обсязі, з відповідача на користь позивача слід стягнути 640,00 грн. судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 13, 133, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_4, адреса реєстрації: вул. Івана Богуна, 13, м. Охтирка, Сумська область) право власності на ? частину квартири № 22 по вул. Перемоги (бувша Леніна), 11, м. Охтирка, Сумська область, в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5, яка померла 13 грудня 2016 року.

Визнати за ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_4, адреса реєстрації: вул. Івана Богуна, 13, м. Охтирка, Сумська область) право власності на ? частину автомобіля марки «ВАЗ-21093», 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_5, в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5, яка померла 13 грудня 2016 року.

Визнати за ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_4, адреса реєстрації: вул. Івана Богуна, 13, м. Охтирка, Сумська область) право власності на ? частину саморобного причепу, 2002 року випуску, державний номерний знак 03855СВ, в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5, яка померла 13 грудня 2016 року.

Стягнути із ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП:НОМЕР_6, адреса реєстрації: АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_4, адреса реєстрації: вул. Івана Богуна, 13, м. Охтирка, Сумська область) судовий збір в розмірі 640,00 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Апеляційного суду Сумської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Р.В. Сидоренко