Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2017 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі головуючого судді Дергачової Н.В., при секретарі судового засідання Меркуловій Ю.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді позовну заяву ОСОБА_1 до Руськокомарівської сільської ради, про визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду із позовною заявою до Руськокомарівської сільської ради, за якою просить суд: визнати за нею право власності на житловий будинок загальною площею 83,2 м2, в тому числі - житловою 32,7 м2 разом з усіма господарськими будівлями та спорудами за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, с. Глибоке, 167, в порядку спадкування.

В обґрунтування позову позивач зазначив наступне.

06 грудня 2015 року померла її мати ОСОБА_2, про що 08 грудня 2015 року був зроблений відповідний актовий запис № 38, підтвердженням чого є свідоцтво про смерть, видане виконавчим комітетом Руськокомарівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області 08 грудня 2015 року.

Про те, що ОСОБА_2 є її матірю підтверджується свідоцтвом про народження IV-УР № 1301821 та свідоцтвом про одруження І-ФМ № 485417.

Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Руськокомарівської сільської ради ради від 08.12.2016 року № 2826 на момент смерті ОСОБА_2, яка померла 06.12.2015 року і проживала в селі Глибоке, 167 в даному будинку проживала і була зареєстрована ОСОБА_1.

Відповідно до заповіту, посвідченого Руськокомарівською сільською радою 30 вересня 2000 року ОСОБА_2 все майно, що буде належати їй на момент смерті заповіла позивачеві.

Після смерті матері позивача залишилось спадкове майно, яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, с. Глибоке, 167.

19 жовтня 2016 року позивач подала приватному нотаріусу Ужгородського районного нотаріального округу Закарпатської області ОСОБА_3 заяву про прийняття спадщини та отримала витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі спадкової справи за № 45471798 від 19 жовтня 2016 року.

Проте в оформлені спадщини їй було відмовлено, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на успадкований житловий будинок. Як вияснилося до моменту своєї смерті мати не встигла оформити правовстановлюючі документи на право власності на вище названий будинок, і відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок унеможливлює оформлення права власності на житловий будинок. Саме тому, вона і змушена звернутися до суду для вирішення даного питання.

Позивач у судове засідання не прибув, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи був судом належним чином повідомлений.

Представник відповідача до суду також не прибув, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи був судом належним чином повідомлений. Про причини неприбуття суду не повідомив.

Оскільки сторони та їх представники не прибули у судове засідання, судом у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 померла 06 грудня 2015 року у віці 74 роки, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ФМ № 202761.

ОСОБА_4 народилася 14.06.1970 року від батьків ОСОБА_5 та ОСОБА_2, що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії ІV-УР № 1301821.

У подальшому ОСОБА_4 уклала шлюб із ОСОБА_6 та після укладення шлюбу їй було присвоєне прізвище ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 08.11.1988 року серії І-ФМ № 485417.

Відповідно до довідки Рускокомарівської сільської ради від 08.12.2016 року № 2826 на момент смерті ОСОБА_2 у будинку за адресою: с. Глибоке, 167, Ужгородського району були зареєстровані і фактично проживали: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 дочка, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 онук; ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3 онука; ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4 правнук; ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_5 правнук.

30 вересня 2000 року ОСОБА_2 склала заповіт та на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: все своє майно, що буде належати їй на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, а також все те, на що вона за законом матиме право, вона заповіла ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, повністю.

За постановою від 20.10.2016 року приватного нотаріуса Ужгородської районного нотаріального округу ОСОБА_3 було відмолено позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, через відсутність правовстановлювальних документів на цей будинок.

Випискою із погосподарської книги від 14.09.2017 ороку № 2116, виданою Руськокомарівською сільською радою підтверджується, що у погосподарському обліку дійсно закріплений особовий рахунок № 79, сторінка № 80, книга № 1 по селу Глибоке та житловий будинок за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, с. Глибоке, 167, загальна площа приміщень 62,6 кв.м., житлова площа 32,7 кв.м., кількість житлових кімнат 2. Житловому будинку присвоєно адресу: Закарпатська область, Ужгородський район, с. Глибоке, 167.

Суду також наданий технічний паспорт на обєкт нерухомого майна на житловий будинок 167 в с. Глибоке, Ужгородського району Закарпатської області.

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 Цивільного кодексу України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.ст. 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Як зазначено у ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст. 1233, 1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно ч. 1, 2 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.

За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили).

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

При вирішенні зазначеної категорії справ позитивною є практика Турійського районного суду Волинської області.

Рішенням цього суду визнавалось право власності на будинки у порядку спадкування за наявності таких документів:

- виписок із погосподарських книг про те, що будинок належав спадкодавцеві;

- технічного паспорту на будинок;

- висновку спеціалістів щодо технічного стану будинку, дотримання санітарних, протипожежних вимог;

- рішення ради та договору про надання земельної ділянки у безстрокове користування для будівництва будинку;

- відмови виконкому місцевої ради в оформленні права власності;

- постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що оскільки будинок за адресою: Ужгородський район, с. Глибоке, 167, відповідно до виписки із погосподарської книги був закріплений за ОСОБА_2, наявний технічний паспорт на цей будинок, та наявна постанова державного нотаріуса Ужгородської районного нотаріального округу ОСОБА_11 від 20.10.2016 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а виникнення права власності на житлові будинки у той період не залежало від державної реєстрації цього права, відтак наявні всі підстави для визнання права власності позивача на цей будинок в порядку спадкування, та, відповідно, для задоволення позову в частині права власності на житловий будинок загальною площею 83,2 кв.м., житловою площею 32,7 кв.м., з усіма господарськими будівлями та спорудами за адресою: с. Глибоке, 167, Ужгородського району.

Витрати із сплати судового збору у відповідності до ст. 88 ЦПК України слід покласти на позивача, оскільки позов відповідачем не оспорюється.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 293, 294 ЦПК України, ст.ст. 1218, 1220, 1221, 1233, 1235, 1236, 1268 ЦК України, суд -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_7, ідентифікаційний код НОМЕР_1 право власності на житловий будинок загальною площею 83,2 кв.м., житловою площею 32,7 кв.м., з усіма господарськими будівлями та спорудами за адресою: с. Глибоке, 167, Ужгородського району.

Витрати із сплати судового збору у відповідності до ст. 88 ЦПК України покласти на позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_12