Апеляційний суд Житомирської області
Справа №2-471а/06 Головуючий у 1-й інст. Зайцева А.В.
Категорія 39 Доповідач Худяков А. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Худякова А.М.,

суддів: Косигіної Л.М.,

ОСОБА_1,

при секретарі судового засідання Гайдамащук Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 січня 2006 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Гришковецької селищної ради, Бердичівської державної нотаріальної контори про визнання права власності на незакінчене будівництво домоволодіння

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2005 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду із вказаним позовом. В обґрунтування своїх вимог зазначали, що після смерті ОСОБА_5, який помер 25.12.1999 року, залишилась спадщина, а саме: незакінчені будівництвом житлові будинки розташовані в смт.Гришківці по вул.Макаренко, 57 та вул.Будьонного, 42. Посилаючись на те, що нотаріальна контора відмовляється у вчиненні нотаріальних дій у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказані будинки, позивачі просили задовольнити позовні вимоги.

Заочним рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 січня 2006 року визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності на незакінчене будівництво будинку №57 по вул.Макаренка, та будинку №42 по вул.Будьонного у смт.Гришківці Бердичівського району у рівних долях.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 порушує питання про скасування постановленого по справі рішення і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову. Апелянт посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції безпідставно вважав доведеним набуття права власності позивачами на спірну будівлю, як обєкти незавершеного будівництва, не зясувавши хто є власником будинку, правомірності здійснення будівництва, тощо. Крім того, вказує на те, що вона є співвласником будинку №42 по вул.Будьонного у смт.Гришківці Бердичівського району, проте суд першої інстанції не залучив її до участі у даній справі.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213,214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення; якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позов є підставним та підлягаючим до задоволення.

Повністю з даним висновком колегія суддів не може погодитися, оскільки він зроблений всупереч ст.213,214 ЦПК України без дотримання судом вимог щодо повного зясування обставин справи, обґрунтовування рішення належними доказами.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який посвідчує його право власності.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК).

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 331 (частина 1, 2) ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо обєкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення обєкта нерухомого майна, проектно-кошторисної документації, а також документів, що містять опис обєкта незавершеного будівництва.

Відповідно до ч.3 ст.376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнано за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена на для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване майно.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справі № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону № 2780-XII спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Враховуючи вищенаведене, при вирішенні питання про відкриття провадження у справі за позовом про визнання права власності на самочинно збудовані об'єкти суд має звертати увагу чи зазначено у позовній заяві відповідно до вимог статті 119 ЦПК обставини щодо звернення позивача до інспекції державного будівельного архітектурного контролю про прийняття об'єкта до експлуатації та посилання на докази щодо зазначених обставин. У разі відсутності посилання на такі обставини або докази суд має відповідно до вимог статті 121 ЦПК залишити позовну заяву без руху та надати строк для усунення недоліків із наслідками, передбаченими частиною другою статті 121 ЦПК.

Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

Крім того, суд повинен мати на увазі те, що пунктом 9 Прикінцевих положень Закону № 3038-VI визначено спрощений порядок прийняття до експлуатації збудованих до 31 грудня 2009 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них тощо, які збудовано без дозволу на виконання будівельних робіт і заяви про прийняття яких подаються до 31 грудня 2012 року.

Пунктом 12 вищевказаної постанови розяснено, що у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (ч.2 ст.376 ЦК України).

Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК).

Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Судом встановлено, що 25.12.1999 року помер ОСОБА_5 (а.с. 12, зв.). Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшли 1/2 частина житлового будинку №42 по вул.Будьонного в смт.Гришківці Бердичівського району, що належала померлому на підставі договору дарування від 28.08.1987 (а.с.113, зв.) та незавершеного будівництвом житлового будинку №57 по вул.Макаренка в смт.Гришківці Бердичівського району, будівництво якого здійснювалось на підставі рішення виконкому Гришковецької селищної ради народних депутатів №58 від 26.08.1987 року (а.с.113).

До нотаріальної контори із заявами про вступ у спадщину після померлого ОСОБА_5 звернулися ОСОБА_4 дружина та ОСОБА_3 дочка. В матеріалах спадкової справи міститься повідомлення від 15.06.2001 року про те, що свідоцтво про право на спадщину щодо майна померлого ОСОБА_5 не видавалось.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зазначили, що нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, а саме незакінчені будівництвом житлові будинки розташовані у смт.Гришківці по вул. Макаренка,57 та вул.Будьонного, 42 у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів.

Матеріали справи не містять, а позивачі в обґрунтування своїх доводів будь-яких доказів щодо здійснення спадкодавцем будь-якого будівництва, його звернень до компетентних органів щодо реєстрації права власності та відмову у такій реєстрації, відповідності здійсненного будівництва державним санітарним та будівельним нормам, тощо не надали.

За таких обставин, коли позивачами не надано доказів на підтвердження будівництва, а факт такого будівництва заперечується апелянтом ОСОБА_2 співвласником житлового будинку №42 по вул.Будьонного в смт.Гришківці Бердичівського району, зважаючи на наявність зареєстрованого у встановленому порядку житлового будинку за вказаною адресою, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання права власності за позивачами на незакінчене будівництво будинку № 42 по вул.Будьонного в смт.Гришківці Бердичівського району Житомирської області в рівних долях.

Крім того, на дані правовідносини не поширюються і положення ст.331 ЦК України, оскільки спірний житловий будинок офіційно зареєстрований за померлим та апелянтом ще під час дії Цивільного кодексу України (у редакції1963 року) та Закону України «Про власність». Частина земельної ділянки, на якій розташований будинок перебуває у власності апелянта з січня 2001 року.

Статтею 12 Закону України «Про власність» передбачено, що у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах. Згідно зі ст.17 ЗК України, ст.14 Закону України «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, тому участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом.

Відповідно до вимог ст.ст.16,17 Закону України «Про власність», таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу жилий будинок у звязку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сімї жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності, а відшкодування своїх затрат на будівництво, якщо таку допомогу забудовнику вони надавали не безкоштовно. Таке ж право за цих умов належить членам сімї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, гаражу, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст. 156 ЖК України обовязок.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції відповідно до ст.309 ЦПК України в частині визнання за ОСОБА_3, ОСОБА_4 права власності на незакінчене будівництво будинку №42 по вул. Будьонного в смт. Гришківці Бердичівського району Житомирської області в рівних долях підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні даних вимог.

Разом з тим, підстав для скасування рішення в частині задоволення позовних вимог про визнання за позивачами права власності на обєкт незавершеного будівництва за адресою вул.Макаренка, 57 в смт. Гришківці не має, оскільки права апелянта ухваленням рішення не є порушеними.

Керуючись ст.ст.303,304,307,309,314-316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 січня 2006 року в частині визнання за ОСОБА_3, ОСОБА_4 права власності на незакінчене будівництво будинку №42 по вул.Будьоного в смт.Гришківці Бердичівського району Житомирської області в рівних долях - скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні даних вимог.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього ж дня на протязі двадцяти днів може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий (підпис)

Судді (підписи)

Згідно: суддя апеляційного

суду ОСОБА_6