Справа № 202/1322/17
Провадження № 2/202/1147/2017
20 березня 2017 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська
у складі: головуючого - судді Мороза В.П.,
при секретарі Овечко А.С
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договорів дарування недійсними з моменту вчинення та поділ спільного майна подружжя,-
12 листопада 2008 року шлюб між сторонами був розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу виданого Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 533.
Позивач зазначив, що після розірвання шлюбу, розподіл майна не проводили, відповідачка залишилась проживати в їхньому смільному житловому будинку № 32, якій розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Іркутська, 32, та питання про розподіл майна не коли між ними не обговорювалось.
Позивач у своєму позові зазначив, що відповідачка вступивши в змову з їхнім спільним сином відповідачем ОСОБА_3 з метою позбавлення позивача право власності на спірне майно, переоформили право власності на спірний будинок та земельну ділянку на імя останнього, при цьому ввівши в оману приватного нотаріуса ДМНО ОСОБА_4, відповідачка надала новий паспорт громадянина України в якому відсутні відмітка про реєстрацію шлюбу та надавши заяву до нотаріуса, що придбала цій спірний будинок та земельну ділянку будучі не в шлюбі.
Позивача ОСОБА_1, у судовому засідання не зявилась, про час і місце його проведення повідомлялась належним чином, при цьому надавши суду заяву про розгляд справи без його участі та позовні вимоги підтримує у повному обсязі.
Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не зявилась, про час і місце його проведення повідомлялась належним чином, причину неявки суду не повідомила.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявилась, про час і місце його проведення повідомлялась належним чином, причину неявки суду не повідомила.
Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 у судове засідання не зявилась, про час і місце його проведення повідомлялась належним чином, причину неявки суду не повідомила.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи.
Сторони зареєстрували шлюб 07 березня 1981 року у Індустріальному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровської області , актовий запис № 213.
12 листопада 2008 року між сторонами шлюб було розірвано, що підтверджується свідоцтва про розірвання шлюбу виданого Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 533.
Зі змісту пункту 16 договору дарування 96/100 частини житлового будинку № 32, що знаходиться за адресою: місто Дніпропетровськ, вул. Іркутська, 32, укладеного 05 квітня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 991 судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 при укладанні цього правочину свідчить , що на 28.03.2001 року і по цей час у зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах не перебувала, не перебуває(неодружена) і відчуження і відчужуване Нерухоме майно є її особистою власністю , набуте за власні кошти «Обдарованому» ці обставини відомі, що підтверджується заявою яка знаходиться у справах приватного нотаріуса Дніпропетровського міського округу ОСОБА_4.
Також, зі змісту пункту 15 договору дарування 96/100 часток земельної ділянки, що знаходиться за адресою: місто Дніпропетровськ, вул. Іркутська, 32, укладеного 05 квітня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 1000 судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 при укладанні цього правочину свідчить , що на 28.03.2001 року і по цей час у зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах не перебувала, не перебуває (неодружена) і відчуження і відчужуване Нерухоме майно є її особистою власністю , набуте за власні кошти «Обдарованому» ці обставини відомі, що підтверджується заявою яка знаходиться у справах приватного нотаріуса Дніпропетровського міського округу ОСОБА_4.
Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.
При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним
Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Відповідно до ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
У пункті 4.3 цього Порядку зазначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Згідно п. 4.4. зазначеного Порядку правочин щодо розпорядження майном може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з документа, що посвідчує право власності, договору, укладеного між подружжям, акта цивільного стану про укладення шлюбу та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передбачених шлюбним або іншим договором, укладеним між подружжям, за договором дарування, або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй (йому) особисто, тощо.
Відповідно до частини 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Частиною 2 статті 60 СК України встановлено презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а саме вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з частиною 3 статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Отже, спірні обєкти нерухомості є як такі, що набуті за час шлюбу за відплатними договорам відповідно до вимог статті ст. 60, ч. 3 ст. 61 СК України є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2.
Підстав для визначення належності спірної 96/100 частини житлового будинку та земельної ділянки, що знаходиться за адресою: місто Дніпропетровськ, вул. Іркутська, 32, відповідачки на праві приватної власності відповідно до положень ст.57 Сімейного кодексу України судом не встановлено.
Відповідно до ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таким чином, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного кодексу України).
Частиною 1 ст. 69 Сімейного Кодексу України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ст.69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Статтею 70 Сімейного Кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 даного Закону передбачено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними у натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Пунктом 5 постанови № 20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" передбачено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є, зокрема, майно, нажите подружжям за час шлюбу.
Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п. 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з"ясувати джерело і час його придбання. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного Кодексу України та ст. 372 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч. 4 ст. 65 СК).
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права власності.
Суд вважає доведеним наявність правових підстав для визнання спільним зазначеного майна та визнання за кожною із сторін право власності на 1/2 частини спірного майна.
Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договорів дарування недійсними з моменту вчинення та поділ спільного майна подружжя підлягають задоволенню повністю.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідачів.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договорів дарування недійсними з моменту вчинення та поділ спільного майна подружжя задовольнити в повному обсязі.
Визнати недійсним з моменту його вчинення договір дарування 96/100 частини житлового будинку № 32, якій розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Іркутська, 32, укладеного 05.04.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, та посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_4, зареєстрованого за реєстровим № 991;
Припинити за ОСОБА_3 право власності на 96/100 часток житлового будинку № 32, якій розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Іркутська, 32;
Скасувати державну реєстрацію права власності на 96/100 часток житлового будинку № 32, якій розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Іркутська, 32 за ОСОБА_3.
Повернути сторони - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за договором дарування 96/100 частини житлового будинку № 32, якій розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Іркутська, 32, укладеного 05.04.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, та посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_4, зареєстрованого за реєстровим № 991 у первісний стан та зобовязати їх повернути одна одній все одержане на виконання цього договору.
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя:
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 - денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: В.П. Мороз