З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 квітня 2017 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді - Цуранова А. Ю. ,
при секретарі - Солом'яна Л. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Біла Церква позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -
В грудні 2016 року представник позивача ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом.
Вказував, що 01.05.2015 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики № 1, згідно якого останній отримав грошові кошти в розмірі 646 493 російських рублів під 18% річних, терміном на 1 рік до 01.05.2016 року.
Посилаючись на те, що відповідач у встановлений строк позику не повернув, на прохання позивача про добровільну сплату заборгованості ніяким чином не прореагував, позивач просив стягнути з відповідача на його користь борг в сумі 257 368,86 грн., 18% річних - 73 245,22 грн., пеню - 277 881,16 грн. та судові витрати по справі.
Представник позивача звернувся до суду із клопотанням, в якому просив проводити судове засідання від 03.04.2017 року без участі сторони позивача, проти заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в тому числі шляхом розміщення відповідного оголошення в газеті «Час Київщини», тому суд вважає за необхідне провести по справі заочний розгляд відповідно до ст. 224 ЦПК України.
У силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи суд встановив наступне.
Позивач являється громадянином Російської Федерації та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.
01.05.2015 року в м. Москва між сторонами укладений договір позики № 1, згідно умомв якого позивач зобов'язався надати позичальнику позику в розмірі 646 493 російських рублів, строком на 1 рік із розрахунку 18% річних, а відповідач зобов'язався виплачувати до 1 числа кожного місяця суму 9 697,40 російських рублів та 01.05.2016 року повернути позикодавцю 646 493 російських рублів.
У випадку несвоєчасного повернення відповідач зобов'язався виплатити позивачу 0,5% від суми кредиту, що залишилась з урахуванням 18% річних за кожен день прострочення.
24.05.2016 року позивач направив відповідачу претензію (повторно), в якій просив до 01.06.2016 року погасити заборгованість за договором позики № 1 від 01.05.2015 року в сумі 646 493 російських рублів і суму відсотків із розрахунку 18% річних 116 368,74 російських рублів.
Згідно наданого розрахунку заборгованість відповідача перед позивачем становить: основна сума боргу - 257 368,86 грн., 18 % річних - 73 245,22 грн. та 277 881,16 грн. пені
Зазначені обставини підтверджуються наявними в матеріалах доказами.
Вирішуючи спір суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 6 ст. 8 ЦПК України норми права інших держав суд застосовує у разі, коли це встановлено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.
Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов'язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок встановлюється Законом України «Про міжнародне приватне право»
Пунктом другим частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою.
Право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
Відповідно до ч. 2 ст. 32 Закону України «Про міжнародне приватне право» у разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має найбільш тісний зв'язок із правочином.
Частиною третьої цієї ж статті встановлено, що якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно пов'язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження.
З пункту шістнадцять частини першої Закону України «Про міжнародне приватне право» вбачається, що у разі відсутності згоди сторін договору про вибір права, що підлягає застосуванню до цього договору, застосовується право відповідно до частин другої і третьої статті 32 цього Закону, при цьому стороною, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту договору, є: позикодавець - за договором позики.
Таким чином, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин необхідно застосувати положення Цивільного кодексу Російської Федерації, оскільки позикодавець за спірним договором має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1.
Відповідно до ч. 1 ст. 307 ЦК РФ в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, таку як: передати майно, виконати роботу, надати послугу, внести вклад в спільну діяльність, виплатити гроші і т.д., або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Зі змісту ч. 1 ст. 307 ЦК РФ вбачається, що зобов'язання виникають, зокрема з договорів та інших правочинів.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншої сторони (позичальнику) гроші або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцю таку ж суму грошей (суму позики) або ж таку кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до ч. 1 ст. 809 ЦК РФ якщо інше не передбачено законом чи договором позики, позикодавець має право на отримання від позичальника відсотків на суму позики в розмірі і порядку, встановлених договором.
Згідно до ч. 1 ст. 810 ЦК РФ позикодавець зобов'язаний повернути позичальнику отриману суму позики в строк та порядку, який передбачений договором позики.
Разом з цим, неустойкою (штрафом, пенею) є визначена законом або договором сума, яку боржник має сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов'язання, зокрема у випадку прострочення виконання (ч. 1 ст. 330 ЦК РФ).
Відповідно до роз'яснень викладених в п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні.
Таким чином, за викладених обставин, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути борг за договором позики від 01.05.2015 року (в межах позовних вимог) в розмірі 257 368,86 грн., 18 % річних - 73 245,22 грн. та 277 881,16 грн. пені, оскільки відповідачем не проведене належне виконання зазначеного договору та не надано доказів на спростування вказаного в розрахунку розміру заборгованості.
Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до положень ч. 3 ст. 88 ЦПК
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 208, 212-215, 226 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 про стягнення боргу - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики № 1 від 01.05.2015 року в сумі 257 368,86 грн., 18% річних - 73 245,22 грн. та пеню - 277 881,16 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 6 084,95 грн. судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.
Суддя А. Ю. Цуранов