АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 526/789/17 Номер провадження 22-ц/786/2614/17Головуючий у 1-й інстанції Максименко Л. В. Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого-судді Прядкіної О.В.,

суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І.,

секретаря Лимар О.М.,

за участі: позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 14 вересня 2017 року

за позовом ОСОБА_2 до Лютенської сільської ради Гадяцького району, ОСОБА_3 про тлумачення змісту заповіту,-

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2017р. ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, в якому просила розтлумачити заповіт померлої ОСОБА_4 про те, що остання заповіла їй за заповітом № 64, посвідченим секретарем Лютенської сільської ради Гадяцького району, 33/50 частини земельної ділянки, розташованої на території Лютенської сільської ради Гадяцького району.

Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 14 вересня 2017 року позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення оскаржила позивач, яка в апеляційній скарзі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4 підставі розпорядження Гадяцької районної державної адміністрації № 546 від 15 серпня 2002 року ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку площею 8,700 га, розташованої на території Лютенської сільської ради. Даній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер НОМЕР_3 (а.с. 8-9).

13 травня 2015 року о 10.35 год. в с. Лютенька Гадяцького району ОСОБА_4 залишила заповіт, згідно якого заповіла ОСОБА_3 земельну частку (пай № 624) для ведення товарного с/г виробництва, що їй належить на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, яка розташована на території Лютенської сільської ради (а.с. 10).

13 травня 2015 року о 10.55 год. в с. Лютенька Гадяцького районуОСОБА_4 залишила заповіт, згідно якого заповіла ОСОБА_2 земельні частки (паї № 622, 623) для ведення товарного с/г виробництва, що їй належить на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, які розташовані на території Лютенської сільської ради (а.с. 11).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 померла в АДРЕСА_1 (а.с. 12).

Після смерті ОСОБА_4 приватним нотаріусом ОСОБА_5 відкрито спадкову справу №05-03/2015.

Приватним нотаріусом відмовлено у оформленні спадщини в зв'язку з суперечкою заповітів та рекомендовано звернутись до суду.

Згідно довідки відділу Держгеокадастру у Гадяцькому районі на земельну ділянку для ведення товарного с/г виробництва площею 8,7015 га видавався Державний акт на право приватної власності на землю серії та номер НОМЕР_1, зареєстрований від 27.10.2002 р. за № 622, на ім'я ОСОБА_4 Дана земельна ділянка включає в себе (в результаті об'єднання), а саме земельну частку (пай) № 622 площею 2,9059 га, земельну частку (пай) №623, площею 2, 8769 га, земельну частку (пай) № 624 площею 2,9187 га.(а.с. 23).

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 вважає, що заповідач у зв'язку із своєю необізнаністю з юридичною термінологією поділила належну їй земельну ділянку між дочками (сторонами даного спору), визначивши частини земельної ділянки, як пай №№ 622,623 та 624, маючи на меті розділити між спадкоємцями земельну ділянку на частини у розмірах, що відповідають площам цих паїв, що складає 33/50 частини та відповідає розміру її ділянки.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту заповіту ОСОБА_4 від 13 травня 2015 року на ім'я ОСОБА_2, вбачається, що останній викладений чіткою і зрозумілою мовою, в ньому немає подвійного змісту, із заповіту чітко вбачається воля заповідача передати саме земельні частки (паї) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва,натяку на частину прав на майно чи частин у цьому майні немає, а тому підстави для тлумачення вказаного документу - відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

Згідно зі статтею 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу.

Однак, тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з'ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача.

При цьому частина 2 статті 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину.

Таким чином, при тлумаченні заповіту не допускається внесення змін у сам зміст заповіту, ураховуючи також, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, майнових прав і обов'язків на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України).

Не погоджуючись із висновками суду першої інстанції, позивач вказувала в апеляційній скарзі, що майно у вигляді земельних часток було заповідано спадкодавцем на підставі Державного акту про право приватної власності на землю, що дає підстави для висновку, що спадкодавець заповів саме земельну ділянку.

Як слідує з матеріалів справи,спадкодавець ОСОБА_4, згідно розпорядження голови Гадяцької районної державної адміністрації № 546 від 15 серпня 2002 року, на підставі сертифікатів про право на земельні частки (паї № 622, 623, 624) набула право на земельну ділянку площею 8,7015 га (кадастровий номер НОМЕР_3), для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Лютенської сільської ради Гадяцького району, на підставі чого їй було видано державний акт про право приватної власності на землю.

Відповідно до п.16 п.17 розділу Х Перехідних Положень Земельного кодексу України, громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю.

Отже, земельна частка (пай) не є земельною ділянкою та не відноситься до об'єктів нерухомого майна.

Так, статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини (день смерті або день оголошення померлим).

Отже, на момент складання заповіту спадкодавцю на праві власності належала єдина земельна ділянка виділена в натурі, однак, нею самостійно визначено заповітне розпорядження про передачу у спадщину ОСОБА_2 саме земельних часток (паїв № 622, № 623), які були відсутні і не могли були передані у спадщину.

З огляду на вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що, заявляючи вимоги про тлумачення заповіту у визначеному нею вигляді, позивач фактично наполягає на виході за межі тлумачення змісту правочину та просить вирішити питання не про тлумачення умов заповіту, а про зміну його істотних умов та вирішити інший спір з приводу розподілу в натурі спадкового майна шляхом визначення часток спадкоємців.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що текст спірного заповіту викладений чіткою і зрозумілою мовою, в ньому немає подвійного змісту, із заповіту чітко вбачається воля заповідача.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду, яке ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим, колегія суддів, приходить до висновку про необхідність відхилення скарги і залишення рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 14 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий-суддя /підпис/ О. В. Прядкіна

Судді: /підпис/ С. Б. Бутенко

/підпис/ О. І. Обідіна

Згідно з оригіналом: О. В. Прядкіна