Ухвала

іменем україни

18 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси до ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_5, третя особа - Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про виселення із гуртожитку, за касаційною скаргою Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 12 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси (далі - КЕВ м. Одеси) звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що будівлі військового містечка № 217, зокрема і гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1, є військовим майном, яке обліковувалось у військовому інституті ОНПУ, але у вересні 2009 року за актом прийому-передачі передано на баланс КЕВ м. Одеси. Під час проходження військової служби в Одеському гарнізоні ОСОБА_6 вселився у спірне приміщення зі своєю родиною. Згодом військовослужбовець ОСОБА_6 у зв'язку із переміщенням по службі переїхав в іншу місцевість та звільнив житлове приміщення у гуртожитку, проте відповідач ОСОБА_4 разом із малолітнім сином ОСОБА_5 без законних підстав до теперішнього часу утримує дане житлове приміщення, добровільно виселятися не бажає, що призводять до порушення права на житло інших громадян, які дійсно проходять військову службу у ЗСУ та не мають житла за місцем проходження служби.

Посилаючись на викладене, КЕВ м. Одеси просив виселити ОСОБА_4 разом із малолітнім сином ОСОБА_5 із житлового приміщення у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1, а також стягнути з ОСОБА_4 на свою користь судовий збір у розмірі 243 грн 60 коп.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12 липня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі КЕВ м. Одеси просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій та задовольнити його позов, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 125 ЖК УРСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у ст. 124 цього Кодексу, не може бути виселено одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

Положеннями ч. 3 ст. 132 ЖК УРСР установлено, що осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в ч. 2 цієї статті, а також осіб, перелічених у ст. 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Надаване громадянам у зв'язку з виселенням з гуртожитку інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим ч. 2 ст. 114 цього Кодексу (ч. 4 ст. 132 ЖК УРСР).

Відповідно до ст. 127 ЖК УРСР, п. 2 Примірного положення, під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані з цією метою жилі приміщення. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Згідно з п. 5.12 наказу Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737 про затвердження Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, не можуть бути виселені з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення особи, зазначені у ст. 125 ЖК УРСР.

На підставі вищевказаних норм матеріального права, а також установивши, що відповідач правомірно вселилася у спірне приміщення на підставі ордера; спірна будівля не має статусу гуртожитку, а є готелем, крім того, не була зареєстрована належним чином як гуртожиток у виконкомі Одеської міської ради; відповідач та її малолітній син зареєстровані на спірній площі з 2006 року та 2008 року відповідно; відповідач є одинокою матір'ю, яка виховує неповнолітню дитину, не має іншого житла, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні указаного позову.

При цьому на обґрунтування свого висновку суд правильно послався на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові у справі № 6-191цс15.

Таким чином, під час розгляду справи суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 57-60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213-215 ЦПК України.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Статтею 212 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам ст. ст. 213-215 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди із висновками судів щодо правомірності набуття відповідачем спірної житлової площі; визнання відповідача одинокою особою, а також полягають у тому, що відповідач не має права користування спірною житловою площею у вказаному гуртожитку, проте ці доводи були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, які їх обґрунтовано спростували, про що свідчить зміст оскаржуваних судових рішень.

Таким чином, доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи не передбачено.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів не вбачає підстав для висновків про порушення судами норм матеріального та процесуального права; доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів по суті вирішеного спору.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 12 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

Ю.Г.Іваненко

А.О.Леванчук