Справа № 358/1570/16-ц Головуючий у І інстанції Бойко М. Г.
Провадження № 22-ц/780/1851/17 Доповідач у 2 інстанції Сержанюк А. С.
Категорія 53 13.04.2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі головуючого - судді Сержанюка А.С., членів колегії - суддів Журби С.О., Коцюрби О.П., із участю секретаря Топольського В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богуславського районного суду Київської області від 30 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Українського центру оцінювання якості освіти, третьої особи - ОСОБА_3 про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 30 січня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу директора Українського центру оцінювання якості освіти ОСОБА_3 за №245 о/с від 07 жовтня 2016 року «Про звільнення з посади ОСОБА_2» та поновлення позивача на посаді першого заступника директора Українського центру оцінювання якості освіти відмовлено.

На обґрунтування ухваленого рішення суд першої інстанції зазначив, що позивач не надав переконливих доказів того, що на даний час ухвала про обрання позивачу запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту дійсна, оскільки було встановлено, що строк дії ухвали слідчого судді Печерського районного суд м. Києва закінчився 18 липня 2016 року, а тому і всі обмеження, як і заборона спілкування зі свідками, припинили свою дію, в зв'язку з чим не можна вважати, що позивач не міг вийти на роботу в Український центр оцінювання якості освіти.

Крім того, навіть якщо, позивач і посилається на ухвалу суду про обрання йому запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, де йому було заборонено спілкуватися зі свідками по місцю роботи, але після закінчення дії строку ухвали про відсторонення його від посади, він повинен був та мав таку можливість, звернутися до керівництва центру з проханням забезпечити йому такі умови праці, які б унеможливлювали його контакт з особами, визначеними в переліку осіб ( свідків по кримінальному провадженню ).

Із письмової відповіді ОСОБА_2 від 04 жовтня 2016 року видно, що на лист Українського центру оцінювання якості освіти від 08 вересня 2016 року позивач повідомляв, що його відсутність на роботі, пов'язана з відкриттям кримінального провадження Генеральною прокуратурою України, йому надано список свідків з якими заборонено спілкуватися.

Переважна більшість зазначених осіб є працівниками Українського центру оцінювання якості освіти.

На сьогоднішній день заборону спілкування не скасовано, а його статус як підозрюваного не спростовано і не підтверджено.

В даному випадку, суд вважає, що в своєму поясненні про причину неявки на роботі, мова йде про весь період неявки позивача ОСОБА_2 на роботу, без наведення відповідних підтверджуючих документів щодо такої заборони, а тому слід вважати, що він продовжував ухилятися від роботи, не з'ясувавши навіть умов своєї можливої подальшої роботи в центрі, що призвело до того, що керівництво центру після отримання його письмових пояснень щодо неявки його на роботу, змушено було звільнити його з посади за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Суд також погоджується з тим, що сам факт неознайомлення ОСОБА_2 з правилами внутрішнього трудового розпорядку для працівників Українського центру оцінювання якості освіти, які були затверджені 30 вересня 2016 року, не може впливати на незаконність його звільнення з роботи, оскільки позивач був звільнений з посади відповідно до норм діючого трудового законодавства ( п. 4 ст. 40 КЗпП ), а не згідно правил трудового розпорядку організації.

В даному випадку, суд вважає, що в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що позивача було звільнено з посади першого заступника директора Українського центру оцінювання якості освіти без порушенням норм трудового законодавства, а тому в задоволенні заявленого позову слід відмовити.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні.

Просить рішення Богуславського районного суду Київської області від 30 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Суд, з'ясувавши обставини і перевіривши їх доказами у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши учасників процесу у судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, ОСОБА_2 наказом №17 о/с Українського центру оцінювання якості освіти від 07 лютого 2007 року призначений на посаду заступника директора Українського центру оцінювання якості освіти ( а.с. 7 ).

Згідно наказу №397 о/с Українського центру оцінювання якості освіти від 01 вересня 2014 року ОСОБА_2 переведено з 01 вересня 2014 року на посаду першого заступника директора Українського центру оцінювання якості освіти ( а.с. 8 ).

19 червня 2015 року відкрито кримінальне провадження №0001181 відносно, зокрема, ОСОБА_2 за ст.ст. 15 ч. 2, 28 ч. 3, 362 ч. 3, 364 ч. 2 КК України ( а.с. 10, 11, 95 ).

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 30 липня 2015 року по справі №757/26257/15-к до підозрюваного ОСОБА_2 застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з покладенням на нього обов'язків, серед іншого, утримуватися від спілкування зі свідками по даному кримінальному провадженню ( а.с. 17-18 ).

Іншою ухвалою цього ж судді від 30 липня 2015 року по справі №757/26257/15-к ОСОБА_2 відсторонено від посади першого заступника директора Українського центру оцінювання якості освіти на два місяці, вилучено службове посвідчення на час відсторонення від посади ( а.с. 19 ).

Згідно ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 20 травня 2016 року по справі №757/24068/16-к ОСОБА_2 продовжено запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в певний період доби - з 22 години до 06 години, строком на два місяці, із покладенням на нього наступних обов'язків, зокрема, утримуватися від спілкування із свідками, визначеними слідчим або прокурором у кримінальному провадженні ( а.с. 20-25, 41-42 ).

Строк дії ухвали визначено до 18 липня 2016 року ( там же ).

Відповідно до табелю обліку робочого часу працівників Українського центру оцінювання якості освіти за вересень та жовтень 2016 року, ОСОБА_2 був відсутній на роботі з 01 по 30 вересня, з 03 жовтня по 07 жовтня 2016 року ( а.с. 36-37 ).

У зв'язку із цим, ОСОБА_2 адміністрацією запропоновано надати пояснення та підтверджуючі документи про причину відсутності на роботі ( а.с. 38 ).

04 жовтня 2016 року позивач заявою повідомив директора Українського центру оцінювання якості освіти про те, що він відсутній на робочому місці у зв'язку з відкриттям стосовно нього кримінального провадження та накладенням на нього заборони спілкуватися із свідками, переважна більшість яких є працівниками центру ( а.с. 34 ).

Доказів поважності причин відсутності на робочому місці з 08 вересня по 07 жовтня 2016 року позивач роботодавцю не надав ( там же ).

У зв'язку із цим, наказом №245 о/с директора Українського центру оцінювання якості освіти від 07 жовтня 2016 року ОСОБА_2 звільнено з посади першого заступника директора за прогули без поважних причин у період з 08 вересня 2016 року до 07 жовтня 2016 року, пункт 4 статті 40 КЗпП України ( а.с. 9 ).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини, прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог і, з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 40, 232, 233 КЗпП України, ст.ст. 10, 11, 58-60, 213-215 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

При цьому, дав відповідну оцінку належних і допустимих доказів у справі згідно положень ст.ст. 58-59, 212 ЦПК України.

А тому, доводи ОСОБА_2 про незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст.ст. 29, 40, 57 КЗпП України, ст. 213 ЦПК України, на думку апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, оскільки вони повністю спростовуються належними та допустимими доказами по справі, зазначеними судом другої інстанції.

Інші обставини, зазначені в апеляції, зокрема, про те, що відповідач не з'ясував причину невиходу позивача на роботу з 08 вересня 2016 року до 07 жовтня 2016 року, стосовно позивача здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, пред'явлено підозру за певними статтями Кримінального кодексу України, покладені судом на позивача тимчасові процесуальні обов'язки у кримінальній справі продовжують діяти, позивач не був ознайомлений Правилами внутрішнього трудового розпорядку Українського центру оцінювання якості освіти №2, на переконання апеляційного суду та у силу викладеного, не спростовують висновок суду першої інстанції про необґрунтованість заявлених позовних вимог та не є, у даному випадку, підставою для задоволення як позовних, так і апеляційних вимог.

Посилання ОСОБА_2 на те, що відповідач не з'ясував причину невиходу позивача на роботу з 08 вересня 2016 року до 07 жовтня 2016 року, також не відповідають дійсності, враховуючи ту обставину, що Український центр оцінювання якості освіти направив позивачу пропозицію надати докази на підтвердження факту поважності причин неявки на роботу чого той не здійснив, пославшись на кримінальне переслідування та дію обмежувальних заходів, у зв'язку із цим ( а.с. 34 ).

Окрім іншого, твердження апелянта про те, що покладені судом на позивача тимчасові процесуальні обов'язки у кримінальній справі продовжують діяти, з точки зору суду другої інстанції, не відповідають дійсності, оскільки установлені обмеження ОСОБА_2 закінчились, згідно процесуальних документів, до 08 вересня 2016 року і термін їх дії судом не поновлювався.

При цьому, апелянт на підтвердження зазначених ним обставин будь-яких доказів ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції, в порядку ст. 60 ЦПК України, не надав.

Не є правовою підставою, на переконання суду другої інстанції, для задоволення позову і посилання позивача на те, що він не був ознайомлений Правилами внутрішнього трудового розпорядку для працівників Українського центру оцінювання якості освіти №2 від 30 вересня 2016 року, оскільки роботодавець позбавлений був це здійснити за відсутності позивача на роботі, а попередні правила не звільняли його від обов'язку виконувати роботу за трудовим договором належним чином.

Суд другої інстанції, окрім зазначеного, вважає за необхідне наголосити на тому, що перевіряє законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах зазначених доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, яким повністю, у даному випадку, надана належна оцінка у відповідності до положень чинного процесуального законодавства.

При цьому, інших доводів, окрім зазначених судом другої інстанції, ОСОБА_2 на підтвердження заявлених як позовних, так і апеляційних вимог, не заявляв.

Таким чином, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, а тому оскаржуване рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 308 ЦПК України.

Окрім цього, згідно вимог ч. 3 ст. 309 ЦПК України, порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити. Рішення Богуславського районного суду Київської області від 30 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Українського центру оцінювання якості освіти, третьої особи - ОСОБА_3 про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: С.О. Журба

О.П. Коцюрба