Номер провадження: 22-ц/785/3492/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Комунальної установи «Обласний центр для ВІЛ-інфікованих дітей та молоді» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

встановила:

Позивач звернувся до суду з вимогами про ухвалення рішення, яким стягнути з КУ «Обласний центр для ВІЛ-інфікованих дітей та молоді» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 3915 грн. В порядку ст.ст. 27 і 31 ЦПК України під час судового розгляду справи позивач зменшив суму позову і просив стягнути з відповідача на його користь 2970 грн. До судового засідання після перерви позивач не зявився, надав заяву про вирішення спору за його відсутності, зазначивши, що вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник відповідача позов не визнала і стверджувала, що установа розрахувалась з позивачем у повному розмірі відповідно до вимог закону, що вина установи в затримці розрахунку при звільненні позивача відсутня.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 були залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування даного судового рішення із ухваленням нового - про задоволення його позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ті обставини, що позивач працював у відповідача в період з 10.10.2016 року по 31.10.2016 року і що його середньомісячна заробітна плата склала 2372 грн., за відпрацьовані 15 робочих днів заробітна плата за відрахуванням обовязкових платежів склала 2025,89 грн., середньоденна 135 грн., визнані сторонами та підтверджуються наявними у справі доказами (а.с.15,16,28,30) , а тому у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України вважаються встановленими і не підлягають доказуванню.

З цих же підстав не підлягають доказуванню ті обставини, що при звільненні позивача з роботи (31.10.2016 року), йому не була виплачена компенсація за невикористану відпустку у розмірі 114,32 грн., та яка була виплачена позивачу лише 29.11.2016 року, тобто із затримкою на 29 днів.

Спірним в даному випадку є питання стосовно того, чи мається вина відповідача у несвоєчасному розрахунку при звільненні позивача з роботи та чи підлягає стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 2970 грн.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що вини відповідача у несвоєчасному розрахунку при звільненні позивача не існує, у звязку з чим суд відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог.

Однак, з таким висновком суду не погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

У відповідності до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини.

Таким чином, відповідач в порушення вимог ст.116 КЗпП України не виконав повний розрахунок при звільненні працівника позивача ОСОБА_3, у звязку з чим та на підставі ст.117 КЗпП України позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення на його користь з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.11.2016 року по 29.11.2016 року день фактичного розрахунку, підлягають задоволенню.

Разом з тим, ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що у відповідності до п. 1.8 нової редакції Статуту КУ «Обласний центр для ВІЛ-інфікованих дітей та молоді», затвердженого розпорядженням обласної ради від 03.03.2016 р. № 94/2016-ОР, вказана установа є неприбутковою та фінансується з обласного бюджету.

Колективний договір КУ «Обласний центр для ВІЛ-інфікованих дітей та молоді» на 2016-2020 роки (п.3.6), прийнятий на загальних зборах трудового колективу установи 29.01.2016 року, визначає що «заробітна плата виплачується працівникам у робочі дні, але не рідше двох разів на місяць 15 та 31 числа, що не перевищує шістнадцяти календарних днів… У разі порушення термінів виплати заробітної плати з незалежних від Адміністрації причин виплачувати заробітну плату негайно після надходження коштів на рахунок».

Позивач 31.10.2016 року на роботі був присутнім тільки до 12 години. Розрахунок компенсації за невикористані 2 дні відпустки бухгалтер виконала 31.10.2016 року і надала заяву до управління у справах сімї, молоді та спорту Одеської обласної державної адміністрації про дофінансування для виплати компенсації за невикористану ОСОБА_3 відпустку у звязку з його звільненням. Після отримання дофінансування зясувалось, що ОСОБА_3 закрив картковий рахунок і грошові кошти в сумі 114 грн 32 коп. повернулись на рахунок установи. Адміністрація звернулась до ОСОБА_3 з пропозицією як в телефонному режимі, так і в письмовій формі відкрити рахунок для перерахування грошових коштів в сумі 114 грн 32 коп. та повідомити відповідні реквізити рахунку.

Заява ОСОБА_3, датована 26.11.2016 року (субота), з реквізитами карткового рахунку надійшла до установи 28.11.2016 року і 29.11.2016 року на рахунок ОСОБА_3 надійшла грошова компенсація за 2 дні невикористаної відпустки.

Однак, судом не було враховано, що обовязок повного розрахунку при звільненні працівника лежить саме на відповідачеві, в даному випадку - на КУ «Обласний центр для ВІЛ-інфікованих дітей та молоді».

Як вбачається з матеріалів справи, позивач був звільнений 31.10.2016 року, картковий рахунок закрив лише 14.11.2016 року, про що свідчить лист ПАТ «ПриватБанк» (а.с.8), а тому відповідач мав можливість до вказаного часу провести повний розрахунок при звільненні позивача.

При цьому колегія суддів зазначає, що відсутність грошових коштів у відповідача не є підставою для визнання причин для несвоєчасного розрахунку при звільненні працівника поважними, враховуючи, що в даному випадку позивач ОСОБА_3 був звільнений за угодою сторін (а.с.35-36).

Тобто надаючи згоду на звільнення позивача за угодою сторін, відповідач мав передбачити, що в день звільнення працівника, з ним має бути здійснений повний розрахунок, як то передбачено в п. 2 Наказу про звільнення № 68-К від 31 жовтня 2016 року.

Виходячи з аналізу оскаржуваного судового рішення, яким встановлено відсутність вини КУ «Обласний центр для ВІЛ-інфікованих дітей та молоді» в несвоєчасному розрахунку при звільненні позивача, витікає висновок про наявність вини позивача ОСОБА_3 в цьому, з чим категорично неможливо погодитись, оскільки зазначений висновок суду суперечить вимогам статей 116, 117 КЗпП України щодо обовязку роботодавця здійснити повний розрахунок з робітником при його звільненні.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного рішення суду та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, у звязку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 2970 грн. (22 робочих дні затримки х 135 грн. середньоденного заробітку, за відрахуванням всіх обовязкових платежів).

У відповідності до вимог, передбачених ст. 88 ЦПК України, та враховуючи, що позивач ОСОБА_3 був звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з позовом і апеляційною скаргою, колегія суддів також вважає за необхідне стягнути з КУ «Обласний центр для ВІЛ-інфікованих дітей та молоді» на користь державного бюджету України судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у сумі 606,32 грн. та за розгляд справи в суді першої інстанції - у сумі 551,20 грн.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Стягнути з Комунальної установи «Обласний центр для ВІЛ-інфікованих дітей та молоді» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 2970 грн.

Стягнути з Комунальної установи «Обласний центр для ВІЛ-інфікованих дітей та молоді» на користь державного бюджету України судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у сумі 606,32 грн. - за наступними реквізитами:

Отримувач: УК у м.Одесі/Малиновськ.р-н/22030101, , р/р 0007, МФО 828011, Банк отримувача: ГУ ДКСУ в Одеській області, призначення платежу: Судовий збір, Код 02892913, пункт 1.8 КБК 22030001.

Стягнути з Комунальної установи «Обласний центр для ВІЛ-інфікованих дітей та молоді» на користь державного бюджету України судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції у сумі 551,20 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_4

ОСОБА_2