АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/8532/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2368/17Головуючий у 1-й інстанції Блажко І. О. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Хіль Л.М.,

Суддів: Лобова О.А., Мартєва С.Ю.,

За участю секретаря: Колодюк О.П.,

За участю: представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 грудня 2017 року за позовом публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго» до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої товариству працівником під час виконання трудових обов`язків,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2016 року позивач ПАТ Полтаваобленерго звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої товариству працівником під час виконання трудових обов`язків. В даному позові позивач прохав стягнути з відповідача матеріальну шкоду в межах середнього місячного заробітку в сумі 4818,68 грн., завдану ним під час виконання трудових обовязків та стягнути судові витрати.

В обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_3 з 12 серпня 2004 року працював на посаді юрисконсульта юридичної групи ПФ ВАТ «Полтаваобленерго».

З 22 вересня 2008 року його було переведено на посаду юрисконсульта 2 категорії юридичної групи ПФ ВАТ «Полтаваобленерго».

З 04 липня 2011 року переведений на посаду юрисконсульта 1 категорії юридичної групи ПФ міських електромереж «Полтаваобленерго».

ОСОБА_3 належним чином свої обов`язки не виконував в результаті чого товариству була нанесена матеріальна шкода, яка полягає в неподанні позовних заяв до суду, незважаючи на те, що матеріали для подання позовів ним отримувались під розпис, в журналі про реєстрації актів про порушення правил користування електричною енергією, в результаті чого було пропущено строки позовної давності, а товариству нанесена матеріальна шкода; в неотриманні наказів та виконавчих листів та не поданні їх до виконавчої служби, в результаті пропущені строки для подання їх на стягнення.

За останні роки роботи ОСОБА_3 неодноразово проводились перевірки та вказувалось на недоліки в його роботі.

Розпорядженням начальника ПФ міських електромереж ПАТ «Полтаваобленерго» від 10.09.2015 року №770 зобов'язано ОСОБА_3 в строк до 16.00 год. 10 вересня 2015 року передати керівнику юридичної групи ОСОБА_5 всі матеріали судових проваджень за позовами ПАТ «Полтаваобленерго» та до товариства, але вони ОСОБА_3 в установлений строк передані не були.

Вказував, що відповідно до акту від 25 вересня 2015 року було передано лише чотири справи, а тому виникла необхідність у проведенні перевірки та організації звернень за наданням інформації до районних судів та виконавчої служби м. Полтави.

Вважав, що результати останньої проведеної перевірки та отриманої інформації підтверджено, що в результаті не подання матеріалів по 28 справах, товариству нанесено шкоду на суму 108 913,70 грн.; в результаті не отримання виконавчих листів по дев'яти справах та не подання їх до виконавчої служби нанесено шкоду на суму 37 566,71 грн.,а всього у зв`язку з неналежним виконанням своїх посадових обовязків юрисконсультом ОСОБА_3 товариству нанесено шкоду на загальну суму 146 480,41 грн.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 23 грудня 2016 року позов ПАТ «Полтаваобленерго» до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої товариству працівником під час виконання трудових обов`язків задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Полтаваобленерго» матеріальну шкоду в межах середньомісячного заробітку в сумі 4 818 гривень 68 копійок та 1378 гривень судового збору, а всього 6196 гривень 68 копійок.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Полтаваобленерго» суд першої інстанції виходив із того, що матеріалами справи доведено, що ОСОБА_3 завдано підприємству пряму дійсну шкоду у визначеному розмірі.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 06 липня 2017 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, прохав оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі вказав, що судову повістку про виклик у судове засідання на 23 грудня 2016 року за адресою свого місця проживання він не отримував, а відтак підстави для заочного розгляду справи були відсутні.

Також апелянт зазначив, що в позовній заяві, всупереч приписам чинного законодавства позивач не зазначив дат, коли юрисконсультом ОСОБА_3 були вчинені проступки, які нанесли шкоду позивачеві. У рішенні вказується, що позивач дізнався про порушення трудової дисципліни 25 вересня 2015 року. Отже, навіть якщо діями працівника і була б нанесена шкода роботодавцеві, позовна давність за вимогами про її відшкодування почалася з 26 вересня 2015 року і у відповідності до норми ст. 233 КЗпП України вже сплинула, бо законодавчо встановлена в один рік (з позовом позивач звернувся 12 жовтня 2016 року).

Також зазначив, що Октябрський районний суд м. Полтави помилково у якості доказів у справі використав інформацію про те, що до ОСОБА_3 роботодавцем було застосовано заходи дисциплінарного стягнення догани. Вказував, що накази № 06-П та № 07-П скасовані у судовому порядку.

До посадових обов`язків ОСОБА_3 згідно з посадовою інструкцією не входила робота із виконавчими документами, на що суд уваги не звернув та вказав на невиконання особою таких посадових обов`язків.

Також вказав, що позивач вимагає стягнути з нього не реальні збитки, а упущену вигоду, яку ПАТ «Полтаваобленерго» могло би отримати за умови задоволення судами своїх позовів до відповідачів та сплати останніми сум боргу у разі проведення виконавчих дій. Між тим, до стягнення за трудовим законодавством підлягає лише пряма дійсна шкода, завдана працівником своєму підприємству.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з п. 2 ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.п.1, 2, 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального та (або) процесуального права.

Згідно з нормою ч. 3 ст. 10, що також передбачено і ст. 60 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

В силу ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 з 12.08.2004 року працював у ПФ міських електромереж ПАТ «Полтаваобленерго» на посаді юрисконсульта, а з 04.07.2011 року по 28.10.2015 рік на посаді юрисконсульта 1 категорії, з покладанням на нього відповідних трудових обовязків визначених у посадовій інструкції №7201-П (а.с. 5, 6-8).

Згідно з наказом ПАТ «Полтаваобленерго» від 28.10.2015 року за № 340-к ОСОБА_3 звільнено з роботи з 28.10.2015 року на підставі п. 3 та п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 10-11).

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Полтаваобленерго» суд першої інстанції виходив з доведеності доводів позивача про те, що за результатами проведеної підприємством перевірки було встановлено неналежне виконання ОСОБА_3 своїх трудових обовязків, що призвело до виникнення матеріальної шкоди в розмірі 4818, 68 грн., яку судом було стягнуто у межах середнього місячного заробітку на підставі норми ст. п. 1 ч. 1 ст. 132 КЗпП України.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком місцевого суду, з огляду на наступне.

Нормою статті 22 Цивільного кодексу України закріплено право особи на відшкодування збитків, завданих їй в результаті порушення цивільних прав. Частина 2 ст. 22 Цивільного кодексу України містить визначення, що саме є збитками: 1) втрати, яких особа зазнала у звязку з знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила, або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з нормою ч.4 ст. 130 КзПП України відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами.

При цьому, відповідно ст. 130 КЗпП України, не одержані або списані в доход держави прибутки з підстав, повязаних з неналежним виконанням працівником трудових обовязків (так само як і інші неодержані прибутки) не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню.

Зазначені висновки кореспондуються із правовою позицією, викладеною у абз. 2 п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992р. №14 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям», в якій наголошено що під прямою дійсною шкодою слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна чи інших цінностей, необхідність для підприємств, установи, організації провести витрати на відновлення, придбання майна або інших цінностей, або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обовязків, грошові виплати.

Обовязок правильно організувати працю працівників, забезпечити її належний процес у різних, у тому числі й несприятливих трудових ситуаціях, а також попередження можливих збитків згідно ст. ст. 21,141 КЗпП України лежить на власнику або уповноваженому ним органу.

Отже, зі змісту ч. 4 ст. 130 КЗпП України вбачається, що матеріальна відповідальність працівника передбачає обовязок відшкодування шкоди, завданої лише наявному майну підприємства, установи, організації. Упущена вигода, неодержаний підприємством, установою, організацією прибуток, доходи, які мали місце внаслідок порушення працівником прийнятих на себе трудових обовязків, відшкодуванню не підлягають.

Під упущеною вигодою розуміється неодержання тих майнових цінностей, які підприємство, установа, організація могли б одержати при належному виконанні працівником своїх трудових обовязків.

Як встановлено з матеріалів справи ОСОБА_3 не був посадовою особою ПАТ «Полтаваобленерго», а тому судом першої інстанції не вірно застосовано положення ст. 132 КЗпП України щодо повної матеріальної відповідальності у розмірі прямої дійсної шкоди у межах середнього місячного заробітку працівника, заподіяної підприємству, установі, організації при виконанні ним трудових обовязків.

Слід зазначити, що у рішенні судом першої інстанції констатовано, що саме діями ОСОБА_3, які полягали у неподанні до суду матеріалів по 28 справах та в результаті не отримання ним виконавчих листів по 9 справах та не поданні їх до виконавчої служби, підприємству було завдано шкоду у відповідному розмірі.

Проте, колегія судді не погоджується із вказаною позицією суду першої інстанції, адже матеріалами справи не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між діянням особи та виниклою шкодою у вказаному в розрахунку розмірі.

Так, з матеріалів справи вбачається, що до ОСОБА_3, працюючого в ПАТ «Полтаваобленерго» на посаді юрисконсульта 1 категорії, були застосовані заходи дисциплінарного стягнення (догани) згідно наказу №06-П від 29.05.2015 за систематичне неналежне виконання посадових обовязків, покладених на нього трудовим договором та згідно наказу №07-П від 09.06.2015 за відсутність на роботі без поважних причин більше трьох годин протягом робочого дня. (а.с.10, 11).

Проте в ході судового розгляду було встановлено, що накази №6-П та №7-П від 29.05.2015 року та 09.06.2015 року були скасовані в судовому порядку на підставі рішення Ленінського районного суду від 13 вересня 2016 року.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 30 січня 2017 року рішення суду першої інстанції змінено в частині стягнення з ПАТ «Полтаваобленерго» на користь ОСОБА_3 грошового відшкодування моральної шкоди з 10000 грн. до 5000 грн., в частині щодо скасування вищевказаних наказів рішення залишено без змін.

З огляду на викладене, посилання позивача на те, що наказами підприємства було встановлено недотримання ОСОБА_3 як юрисконсультом 1 категорії вимог посадової інструкції та нормативно-правових актів, що сприяло уникненню порушниками ПКЕЕН та відшкодуванню заподіяних збитків, а також порушення відповідачем правил внутрішнього трудового розпорядку підприємства, матеріалами справи не підтверджуються, адже встановлено, що вказані накази були скасовані у судовому порядку.

Згідно з нормою ч. 3 ст. 233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

У апеляційній скарзі апелянт стверджує, що суд першої інстанції констатував, що позивач дізнався про порушення відповідачем трудової дисципліни, що призвело до завдання підприємству матеріальної шкоди 25 вересня 2015 року, що вбачається, зокрема з тексту наказу ПАТ «Полтаваобленерго» від 28.10.2015 року №340-к.

Колегія суддів, проаналізувавши матеріали справи, зокрема й зміст вказаного наказу, констатує правильність зазначеного твердження.

Як вже зазначалось вище, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Як роз'яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року № 6-1263цс15.

Крім того, слід наголосити, що задля застосування вказаного однорічного строку на звернення роботодавця до суду за захистом порушених прав працівником, звернення відповідача (працівника) із відповідною заявою про застосування такого строку не вимагається.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла до переконання про обґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо недоведеності обставин, викладених у позовній заяві ПАТ «Полтаваобленерго», невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи щодо заподіяння відповідачем позивачеві прямої дійсної шкоди, а також, пропуску роботодавцем однорічного строку для звернення до суду за захистом свого порушеного права, що обумовлює невірне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 4, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 грудня 2017 року - скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Л.М. Хіль

Судді: О.А.Лобов

ОСОБА_6

З оригіналом згідно: ОСОБА_1