АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1155/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 53-55 Костенко А. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоНерушак Л. В.
суддівБабенка В. М., Карпенко О. В.
при секретаріАнкудінові О. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу позивача ОСОБА_6 на рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 24 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Товариство з обмеженою відповідальністю «ДРІМ Мейкерс» про поновлення на роботі та стягнення оплати за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а :

28 грудня 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДРІМ МЕЙКЕРС» про поновлення на роботі та стягнення оплати за час вимушеного прогулу, посилаючись на те, що згідно до наказу № 85-к від 30 квітня 2015 року позивача ОСОБА_6 було прийнято на роботу в ТОВ «Дрім Мейкерс», на посаду охоронника. ОСОБА_6 постійно працював та виконував свої посадові обов`язки на виробництві, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1. Позивач вказує, що до виконання своїх посадових обов`язків відносився добросовісно, вимоги трудової дисципліни не порушував, до дисциплінарної відповідальності за час роботи не притягувався. Незважаючи на зауваження позивача, та не враховуючи стан його здоров`я, роботодавець постійно задіював його на будівельних роботах та роботах по облаштуванню території, які не передбачені посадовими обов`язками охоронника, та передбачають значні фізичні навантаження, у зв`язку з чим стан здоров`я позивача ОСОБА_6 різко погіршився. Позивач ОСОБА_6 змушений був пройти курс лікування та перенести хірургічну операцію на серці, а 08 грудня 2015 року йому було надано третю групу інвалідності загального захворювання. Про отриману інвалідність та неможливість виконувати тяжкі фізичні навантаження, які не передбачені посадовими обов`язками, позивач ОСОБА_6 повідомив керівництво ТОВ «Дрім Мейкерс».

У вересні 2016 року позивача ОСОБА_6 попередили про звільнення у зв`язку із скороченням посади охоронника. Позивач вважає, що звільнення було незаконним, по надуманим причинам, так як фактично ніякого скорочення штатів не відбулося, позивача не повідомляли про зміни в штатному розкладі, а після звільнення позивача на його місце було прийнято іншого працівника, у зв`язку з чим позивач ОСОБА_6 вимушений був звертатись до суду з даним позовом та просив суд винести рішення, яким поновити його на посаді охоронника ТОВ «Дрім Мейкерс», стягнути з відповідача ТОВ «Дрім Мейкерс» середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу та стягнути з ТОВ «Дрім Мейкерс» на користь позивача 50 000 грн. (п'ятдесят тисяч гривень) за заподіяння моральної шкоди.

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 24 березня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_6 до ТОВ «Дрім Мейкерс» про поновлення на роботі та стягнення оплати за час вимушеного прогулу відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, в зв'язку з неповнотою та невідповідністю встановлення обставин, що мають значення для справи, неправильного та неповного дослідження наданих доказів та їх оцінки. Просить рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 24 березня 2017 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_6 про поновлення на роботі та стягнення оплати за час вимушеного прогулу і моральної шкоди задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, який з'явився в судове засідання, заперечення відповідача, надіслані суду апеляційної інстанції, оскільки представник відповідача направив суду клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання

Згідно положень п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України випливає, що основні елементи інституту трудового договору, як засобу реалізації конституційного права на працю (зміст і порядок укладення цього договору, гарантії працівникам при його укладенні, зміні та припиненні, підстави останнього тощо) повинні визначатися виключно законом.

Відповідно до положень ст. 2 Кодексу законів про працю України, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно ст. 21 Кодексу законів про працю України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, а особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін, тощо, можуть встановлюватись угодою сторін.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про визнання звільнення з роботи незаконним, поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено порушень прав позивача та вимог закону при звільненні позивача у зв'язку із скороченням штату, а тому відсутні підстави для його поновлення на роботі та виплати середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу. В зв'язку з відмовою у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі відсутні і підстави для задоволення вимог про стягнення моральної шкоди позивачеві, оскільки суд послався, що право на відшкодування моральної шкоди прямо залежить від порушення законних прав позивача, які не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, так як відсутні винні дії з боку відповідача, що призвели до моральних страждань позивача.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає, що висновки суду першої інстанції є вірними, такими що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, що згідно наказу № 85-к від 30 квітня 2015 року ОСОБА_6 було прийнято на роботу в ТОВ «Дрім Мейкерс» на посаду охоронника, що підтверджується даними наказу та записом до трудової книжки позивача .

Згідно наказу № 07/ 1 від 29 листопада 2015 року щодо розподілення охоронців за структурними підрозділами на 2016 рік ОСОБА_6 працював на посаді охоронника за адресою вул. Чапаєва, 41 смт. Маньківка, Черкаської області.

Суди, розглядаючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за ч.1 п.4 ст.40 КЗпП України, яка передбачає, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників мають виходити із вимог трудового законодавства при звільненні працівника та дотримання вимог закону щодо процедури звільнення.

Відповідно до вимог ч.1-3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці. При звільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Як вбачається із матеріалів справи відповідачем - ТОВ «Дрім Мейкерс» для підвищення ефективності та оптимізації управління підприємством на основі аналізу економічних і виробничих можливостей підприємства було видано наказ № 03 / 2- од від 01 вересня 2016 року щодо скорочення штату працівників ТОВ «Дрім Мейкерс» та надання рекомендації до скорочення чисельності однієї штатної одиниці посади охоронника.

У вересні 2016 року позивача ОСОБА_6 попередили про звільнення у зв`язку з скороченням штатів, підтвердженням даного факту є наказ № 04-од від 29 вересня 2016 року (а. с.38). Проте сам ОСОБА_6 відмовився ставити підпис про ознайомлення з наказом, на підставі чого був складений акт (а. с.39).

30 листопада 2016 року наказом директора Рудковського О.П. за № 90-к від 30.11.2016 року позивача ОСОБА_6 було звільнено з посади охоронника у зв`язку із скороченням штату.

Згідно штатного розпису ТОВ «Дрім Мейкерс» станом на 01 листопада 2016 року та 01 грудня 2016 року вбачається, що внесені зміни в штатний розпис відповідача відбулися шляхом виведення з нього однієї посади «охоронника» та однієї посади «менеджера зі збуту».

Доводи апелянта щодо прийняття на посаду іншого працівника, а отже порушення його права при звільненні у зв'язку із скороченням штату є безпідставними, тому не підлягають задоволенню, оскільки спростовуються наявними матеріалами справи та висновками суду першої інстанції. Так, слід зазначити, що жодного працівника на місце позивача на посаду «охоронника» прийнято не було. У відповідача не було можливостей запропонувати позивачу на підприємстві за відповідною професією чи спеціальністю, іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, оскільки вакантні посади були відсутні, що підтверджується вказаним вище штатним розписом на 01 листопада 2016 року та 01 грудня 2016 року (а.с.42-45).

Відповідно до ст. 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на посаді при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва та праці позивач ОСОБА_6 не підпадав під категорії, які б давали йому переважне право на залишення на займаній посаді, в томі числі і при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації з іншими охоронниками.

Професійне захворювання, яке позивач ОСОБА_6 вважає, що отримав саме на підприємстві відповідача, не входить до переліку професійних захворювань, затвердженого «Постановою Кабінету Міністрів України № 1662 від 08 листопада 2000 року «Про затвердження переліку професійних захворювань», у тому числі, специфіка роботи позивача на підприємстві відповідача не входить в перелік робіт та виробництві, на яких можливе виникнення професійного захворювання.

За таких обставин, посилання апелянта про отримання на підприємстві професійного захворювання та переваг у зв'язку з цим залишення на роботі є необґрунтованими, які не приймаються колегією суддів, та не підлягають задоволенню, оскільки не підтверджені належними доказами.

Відповідно до ч.1-2 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки , зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Як вбачається із матеріалів справи позивач ОСОБА_6 не заперечує, що був ознайомлений із наказом № 90-К від 30 листопада 2016 року, яким з ними був припинений трудовий договір, що підтверджується його особистим підписом та врученням копії наказу. На підставі даного наказу відповідачем було здійснено повний розрахунок з позивачем з виплатою вихідної допомоги і компенсації виплат за невикористані дні щорічної відпустки тривалістю 15 календарних днів.

Посилання апелянта на результати перевірки Головного управління праці в Київській області, про те, що судом не враховано той факт, що в результаті перевірки виявлено факт порушення при звільненні ОСОБА_6, а саме несвоєчасно проведено виплату заробітної плати при звільненні, що він вважає грубим порушенням порядку звільнення та є підставою для поновлення його на роботі, не відповідає дійсності. Така перевірка дійсно була проведена за заявою позивача від 10 січня 2017 року протягом 13 лютого по 24 лютого 2017 року по питання дотримання законодавства про працю та щодо неправомірності скорочення позивача ОСОБА_6

За результатами проведеної перевірки згідно даних акту перевірки та припису від 24 лютого 2017 року не встановлено порушення, що стосуються незаконного звільнення позивача, а лише вказано, що у порушення вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить працівнику від підприємства проводиться не в день звільнення, так як повний розрахунок з ОСОБА_6 не був проведений в день звільнення. Однак, як вбачається із матеріалів справи позивачем не оспорюється розмір розрахунку при звільненні, такі вимоги ним не заявлялись під час розгляду справи і не були предметом розгляду суду.

Також апелянт посилається в своїх доводах апеляційної скарги, що судом неправильно трактовано вимоги ст. 43 КЗпП України, яка зобов'язує власника при розірванні трудового договору за його ініціативи з підстав, передбачених п.1 ст. 40 КЗпП України отримати попередню згоду виборного органу ( профспілкового представника ), первинної профспілкової організації , членом якої є працівник. А у разі, якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору надає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів професійної спілки згідно із статутом. Апелянт зазначає, що стосовно ОСОБА_6 таке подання не подавалось і ніхто не проводив його розгляд в присутності позивача та, що ОСОБА_6 взагалі не попереджували про надання згоди на скорочення.

Колегія суддів вважає дані доводи безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з того, що з матеріалів справи вбачається, що на підприємстві відповідача ТОВ «Дрім Мейкерс» відсутня профспілкова організація, тому й отримання згоди на звільнення позивача не потрібно від профспілкового органу.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації ( профспілкового представника) допускається у випадках звільнення з підприємства, установи, організації, де немає первинної профспілкової організації.

Апелянт також посилається в апеляційній скарзі, що судом не надано правової оцінки щодо постійних фізичних навантажень , залучення до тяжкої фізичної праці, які не входили до службових обов'язків позивача, а саме : виконання будівельних робіт, облаштування території підприємства, що негативно вплинули на стан здоров'я позивача. Тому ОСОБА_6 змушений був проходити курси лікування та витрачати значні кошти на придбання ліків, а згідно довідки МСЕК серії 12 ААА № 535203 від 22 грудня 2016 року позивачу надано 2 група інвалідності.

Дані доводи апелянта не знайшли свого підтвердження в наявних матеріалах справи та наданих сторонами доказах, оскільки в матеріалах справи міститься посадова інструкція охоронника ( а.с.31-33 ), з якою особисто ознайомлений ОСОБА_6, що підтверджується його підписом. Доказів того, що позивач виконував інші обов'язки, крім вказаних в Інструкції , ним не надано та не підтверджено належними доказами.

Також відповідач в запереченнях вказав, що жодних будівельних робіт на території, де працював охоронником позивач не здійснювалось протягом 5 років.

Позивачем не заперечується, що він є інвалідом 3 групи загального захворювання згідно даних довідки МСЕК від 08 грудня 2015 року, про яку він повідомив відповідачу в березні 2016 року для правильності здійснення відрахувань та нарахування заробітної плати, та вже після звільнення в грудні 2016 року отримав 2 групу інвалідності, що ніяким чином не пов'язана з виконанням ним обов'язків охоронника на підприємстві.

За відсутності підстав для задоволення вимог позивача та доводів апеляційної скарги щодо поновлення позивача на посаді охоронника, також є вірними висновки суду щодо відмови в задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача в розмірі 50000 гривень, з якими повністю погоджується колегія суддів.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Обов'язок доказування та подання доказів, встановлений ст. 60 ЦПК України, в якій зазначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції , їм дана належна оцінка, тому підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає, оскільки інших доказів апеляційна скарга не містить, які б спростовували висновки суду першої інстанції .

Посилання апелянта, що рішення суду першої інстанції є незаконним не підтверджено доказами та не наведено підстав, визначених у ст. 309 ЦПК України, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення у справі.

Виходячи з викладеного, доводи апелянта носять суб'єктивний характер, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповного з'ясування обставин справи, що мають значення для справи, тому підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - відхилити.

Рішення Маньківського районного суду від 24 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Товариство з обмеженою відповідальністю «ДРІМ Мейкерс» про поновлення на роботі та стягнення оплати за час вимушеного прогулу - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :