Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/1094/17 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«04» квітня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кухаря С.В.,

секретар: Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг України» на заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг України» про захист прав споживачів,

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який уточнив, до ТОВ «Євролізинг України» про захист прав споживачів.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 25.12.2014 між ним та ТОВ «Євролізинг України» був укладений договір фінансового лізингу №00199, згідно якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (Skoda Rapid 1.2) у власність та передати його у користування лізингодержателю (позивачу). При укладені договору ним було сплачено на користь відповідача платіж в сумі 23548,40 грн., який, вважав, не є витратами лізингодавця, які пов'язані з перевіркою та підготовкою документів для укладення договору, а є частковою оплатою вартості транспортного засобу.

У вказаний договір в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» включені несправедливі умови, а саме: встановлено жорсткі обов'язки споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, передбачена можливість продавця (виконавця, виробника) не повертати кошти оплати, здійсненної споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням договору; продавцю (виконавцю, виробнику) надано право розірвати договір на власний розсуд, споживачу таке право на надано, встановлені обов'язкові для споживача умови, з якими він не мав реальної можливості ознайомитись перед укладанням договору, передбачена можливість продавця (виконавця, виробника) збільшувати ціну без надання споживачу права розірвати договір в даному випадку.

Зокрема, пунктом 12.1 вказаного договору передбачено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 60% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку адміністративний платіж лізингоодержувачу не повертається.

На його думку, відповідач при укладанні договору завуалював призначення першого адміністративного платежу у розмірі 23548,40 грн. під вигляд «платіж за договором», який за умовами договору не повертається.

На підставі його заяви укладений між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг України» договір фінансового лізингу від 25.12.2014 року №00199 розірваний.

На підставі зазначеного просив визнати пункт 12.1 договору фінансового лізингу №00199 від 25.12.2014 року недійсним та стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в розмірі 23548,40 грн.

Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 серпня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Євролізинг України» на користь ОСОБА_3 грошові кошти, перераховані згідно квитанції № NOLGT51366 від 25 грудня 2014року, в розмірі 23548,40 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 грудня 2016 року заяву ТОВ «Євролізинг України» про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду, ТОВ «Євролізинг України» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, стягнути з позивача на його користь судовий збір.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір розірвано на підставі листа позивача, тому він не може бути визнаний недійсним, проте у зв'язку з невиконанням відповідачем обов'язків за договором є підстави для повернення сплачених ОСОБА_3 коштів.

З таким висновком суду повністю не можна погодитись з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 25 грудня 2014 року між позивачем та ТОВ «Євролізинг Україна» був укладений договір фінансового лізингу №00199 з додатками до нього, згідно з яким лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - транспортний засіб (Skoda Rapid 1.2) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності (п. 1.6 договору).

Згідно з копією додатку №1 по договору фінансового лізингу №00199 від 25 грудня 2014 року, вартість предмету лізингу становить 11686 євро 55 центів, авансовий платіж 50%, сума виплат 5843 євро 28 центів, щомісячний платіж 486 євро 94 цента, адміністративний платіж (10%) 1168 євро 66 центів, комісія за передачу (3%) 350 євро 60 центів (а.с.13).

Як убачається з копії квитанції від 25 грудня 2014 року, ОСОБА_3 сплатив ТОВ «Євролізинг Україна» 23548 грн. 40 коп. (а.с.15).

Листом від 23.01.2015 року ОСОБА_3 повідомив відповідача про те, що вважає договір недійсним та наполягає на поверненні сплачених коштів (а.с.16).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною 1 статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон) містить підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Проаналізувавши норму статті 18 Закону, слід дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Згідно з укладеним між сторонами договору фінансового лізингу лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати передбачені договором платежі (пункти 1.1, 3.3 договору).

Проаналізувавши спірний договір, колегія суддів дійшла висновку, що його умовами виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (пункт 12.1 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Згідно з умовами договору адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у додатку 1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу.

Відповідно до пункту 3.2.7 договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу й у разі необрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах пункту 12.1 цього договору, що стосуються обсягу повернення коштів.

При цьому згідно з пунктом 12.1 договору лізингодавець повертає лізингоодержувачу лише 60% авансового платежу, а 40% утримує як штраф за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж у такому випадку поверненню не підлягає.

Отже, за невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду - штраф у розмірі 40 % від розміру авансового платежу та всю суму сплаченого адміністративного платежу (пункт 12.1 договору). Таке положення договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін.

Така правова позиція була висловлена Верховним Судом України в Постанові № 6-330цс16 від 08 червня 2016 року.

Крім того, в укладеному договорі не конкретизований предмет лізингу (рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики тощо), що є порушенням ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 807 ЦК України.

За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для визнання несправедливим п.12.1 укладеного між сторонами договору фінансового лізингу.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно з статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі 6-2766цс15.

З огляду на вищевикладені обставини, договір фінансового лізингу №00199 від 25 грудня 2014 року є нікчемним з моменту укладання , а тому відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України визнання такого правочину недійсним судом не вимагається та наявні підстави для застосування наслідків нікчемного правочину та стягнення сплачених позивачем за цим договором коштів в розмірі 23 548,40 грн. Враховуючи встановлену нікчемність укладеного між сторонами договору, судова колегія вважає недоцільним визнання додатково зазначеного у позові п.12.1 недійсним, у зв'язку з чим відмовляє у цих вимогах.

Оскільки задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 та стягнувши з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг України» грошові кошти в сумі 23548 грн. 40 коп., суд дійшов висновку про те, що договір фінансового лізингу розірвано, рішення суду відповідно до п.2,4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає зміні в частині правового обґрунтування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316,317 ЦПК України , колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг України» задовольнити частково.

Заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 серпня 2016 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: