АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/7894/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22ц/774/994/К/17 суддя Зімін М.В.
Категорія - 26 (I) Доповідач Бондар Я.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області

в складі : головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

із секретарем: Гладиш К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку ст. 197 ч. 2 ЦПК України за наявними у справі матеріалами, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату судового засідання, та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 16 лютого 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ОСОБА_2 «ЦГЗК») про відшкодування моральної шкоди в звязку з ушкодженням здоровя, повязаного з виробництвом.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що вінз в період з 04 червня 2004 року по 18 травня 2015 року працював водієм автотранспортних засобів, ПАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат». У квітні 2016 року Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини йому було встановлено професійне захворювання: вібраційна хвороба другої стадії від загальної вібрації, церебрально-периферичний ангіодистонічний синдром, ускладнений гіпертонічною хворобою 2 ступеня в поєднанні з вираженою полірадикулонейропатією (L4, L5, S1) на попереково-крижовому рівні зі стійким больовим синдромом та вираженим порушення біомеханіки хребта, двобічним плечолопатковим пері артрозом (ПФС 2 ступеню) деформуючим остеоартрозом в поєднанні з періартрозом, ліктьових суглобів (ПФ1-2 ст.) та колінних суглобів (ПФ 2ст.). 16.06.2016 року на підприємстві відповідача було проведено розслідування по факту професійного захворювання ОСОБА_1 та складено Акт розслідування хронічного професійного захворювання. За довідкою МСЕК від 09 серпня 2016 року ОСОБА_1 у звязку з професійним захворюванням була встановлена стійка втрата професійної працездатності - 30% та третя група інвалідності з 01.08.2016 року з переоглядом у 2017 році. У звязку із ушкодженням здоровя через професійне захворювання йому заподіяна моральна шкода, яка полягає у фізичному болі та стражданнях яких він зазнав та продовжує зазнавати, в звязку з професійним захворюванням змінилися його образ та якість життя, розмір моральної шкоди він оцінює в розмірі 160000,00 грн., які просив стягнути з відповідача.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 16 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 15 000 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з ПАТ «ЦГЗК» на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 «ЦГЗК» ставить питання про змінення рішення суду першої інстанції та зменшення суми стягнутої моральної шкоди до 5000 грн. посилаючись на те, що позивач не надав доказів того, що саме робота на ОСОБА_2 «ЦГЗК» стала причиною його професійного захворювання, зазначає, що факт заподіяння моральних страждань не підтверджений достовірними доказами; розмір моральної шкоди необґрунтований. Також вважає, що судом не взято до уваги те, що позивач є субєктом страхування від нещасного випадку на виробництві та відповідно до Закону Україну «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Крім того представник відповідача посилається на несприятливу фінансову ситуацію підприємства відповідача.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку в судове засідання сторін по справі, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 04.06.2004 року до 18.05.2015 року, часу звільнення за станом здоровя, позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем і працював водієм автотранспортних засобів (БілАЗ), зазначені обставини підтверджуються копією трудової книжки (а.с.22-28) та не заперечувались сторонами під час розгляду справи.

Згідно медичного висновку лікарсько-експертної комісії Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 14.04.2016 року, №565, ОСОБА_1 встановлено професійне захворювання: вібраційна хвороба другої стадії від загальної вібрації, церебрально-периферичний ангіодистонічний синдром, ускладнений гіпертонічною хворобою 2 ступеня в поєднанні з вираженою полірадикулонейропатією (L4, L5, S1) на попереково-крижовому рівні зі стійким больовим синдромом та вираженим порушення біомеханіки хребта, двобічним плечолопатковим пері артрозом (ПФС 2 ступеню) деформуючим остеоартрозом в поєднанні з пері артрозом, ліктьових суглобів (ПФ1-2 ст.) та колінних суглобів (ПФ 2ст.). (а.с.10-11).

16 червня 2016 року на підприємстві приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» було проведено розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання у ОСОБА_1: вібраційна хвороба другої стадії від загальної вібрації, церебрально-периферичний ангіодистонічний синдром, ускладнений гіпертонічною хворобою 2 ступеня в поєднанні з вираженою полірадикулонейропатією (L4, L5, S1) на попереково-крижовому рівні зі стійким больовим синдромом та вираженим порушення біомеханіки хребта, двобічним плечолопатковим пері артрозом (ПФС 2 ступеню) деформуючим остеоартрозом в поєднанні з пері артрозом, ліктьових суглобів (ПФ1-2 ст.) та колінних суглобів (ПФ 2ст.), встановленого Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини, про що складено Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання за формою П-4, затвердженого начальником Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області. (а.с.4-7)

Відповідно до п.16 зазначеного Акту, вказано, що працюючи у карєрі гірничозбагачувального комбінату водієм автотранспортних засобів, виконував роботи з керування великовантажними автомобілями по перевезенню гірничої маси з карєру за різних дорожніх умов, забезпечував належний технічний стан автотранспортного засобу, подавав автотранспортний засіб для навантаження та розвантаження, заправляв автотранспортні засобі паливом та іншими експлуатаційними матеріалами. При цьому внаслідок недосконалості технології відкритого видобутку руди, мавших місце важких режимів експлуатації автотранспортних засобів карєр, підпадав під вплив підвищених параметрів виробничої загальної вібрації. Також згідно медичного висновку лікарсько-експертної комісії Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 14.04.2016 № 565 підставою для встановлення професійного характеру захворювання послужив профмаршрут:09.2002-05.2004 р.-ВАТ КГМК «Криворіжсталь», ШУ з підземного видобутку руди, АТЦ, водій БілАЗу.

Відповідно до п.19 Акту, особи, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи враховуючи роботу ОСОБА_1 впродовж 10 років 10місяців в умовах впливу виробничої загальної транспортно-технологічної вібрації, конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійного захворювання встановити неможливо.

Згідно копії Довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 12ААА №043120 від 09 серпня 2016 року ОСОБА_1 при первинному огляді встановлена стійка втрата працездатності в розмірі 30% третя група інвалідності, з 01 серпня 2016 року до 01 серпня 2017 року, з переоглядом 01 липня 2017, у звязку з професійним захворюванням30 %- вібраційна хвороба . Визначено потреби у медичній та соціальній допомозі: забезпечення лікарськими засобами, ВМП, санаторно-курортне лікування. (а.с.8).

Суд, частково задовольняючи позов, обґрунтовано виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та вірно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обовязків і повязане з виробництвом, і наявності у звязку з цим підстав, передбачених ст. 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з п. 16 акту розслідування причин виникнення хронічного професійного, позивач, працюючи у карєрі гірничозбагачувального комбінату водієм автотранспортних засобів, виконував роботи з керування великовантажними автомобілями по перевезенню гірничої маси з карєру за різних дорожніх умов, забезпечував належний технічний стан автотранспортного засобу, подавав автотранспортний засіб для навантаження та розвантаження, заправляв автотранспортні засобі паливом та іншими експлуатаційними матеріалами. При цьому внаслідок недосконалості технології відкритого видобутку руди, мавших місце важких режимів експлуатації автотранспортних засобів карєр, підпадав під вплив підвищених параметрів виробничої загальної вібрації. Також згідно медичного висновку лікарсько-експертної комісії Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 14.04.2016 № 565 підставою для встановлення професійного характеру захворювання послужив профмаршрут:09.2002-05.2004 р.-ВАТ КГМК «Криворіжсталь», ШУ з підземного видобутку руди, АТЦ, водій БілАЗу.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що самим фактом втрати позивачем професійної працездатності у зв'язку з професійним захворюванням, яке виникло через вплив шкідливих факторів під час роботи протягом тривалого часу на підприємстві ПАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» йому спричинена моральна шкода, яка згідно ст. 237-1 КЗпП України може бути відшкодована одноразово за рахунок відповідача.

Вказані вище обставини спростовують доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивач не надав доказів того, що саме робота на ОСОБА_2 «ЦГЗК» винне устала причиною його професійного захворювання.

Спростовуються й доводи відповідача щодо відсутності підстав відшкодування ОСОБА_3 моральної шкоди, оскільки, факт заподіяння такої шкоди у звязку з отриманими ним професійними захворюваннями встановлений в судовому засіданні. Так позивач неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні у звязку з професійним захворюванням, що підтверджується виписками - епікризами (а.с.12-13,14,15-16,17,18,19), та полягає у фізичному болі та стражданнях яких він зазнав та продовжує зазнавати, в звязку з професійним захворюванням змінилися його образ та якість життя.

Також слід зауважити, що частиною 3 ст. 28 цього Закону зазначено, що при наявності факту спричинення моральної шкоди потерпілому проводиться страхова виплата за моральну шкоду.

Відповідно до п. 27 ст. 77 Закону України «Про державний бюджет України на 2006 рік» та п. 22 ст. 71 Закону України «Про державний бюджет на 2007 рік» зупинено дію абз. 4 ст. 1, підп. «Є» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28 та ч. 3 ст. 34 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообовязкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», а з 01.01.2008 року відшкодування Відділенням Фонду моральної (немайнової) шкоди застрахованим особам і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припинено.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008р. 20-рп/2008 (справа про страхові виплати), визначено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України (для потерпілих) та ст. 1167 ЦК України (для членів сімей потерпілих) їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Враховуючи те, що на час виникнення у ОСОБА_1 права на відшкодування моральної шкоди 09.08.2016 року, вищезазначені положення ст.ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», котрі передбачали відшкодування моральної шкоди, не діяли, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України обовязок по відшкодуванню моральної шкоди судом першої інстанції обґрунтовано покладено на підприємство, під час роботи на якому позивач отримав професійне захворювання.

Тому посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що обовязок з відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження здоровя покладено на Фонд соціального страхування, а не на підприємство, не ґрунтуються на законі та відхиляються колегією суддів.

Посилання в апеляційній скарзі на несприятливу фінансову ситуацію підприємства відповідача не знімає відповідальності з ОСОБА_2 "ЦГЗК" за спричинення позивачу моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, та відхиляє доводи апеляційної скарги про необґрунтованість розміру моральної шкоди.

Так, відповідно до розяснень, викладених у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Стягуючи з відповідача ОСОБА_2 "ЦГЗК" на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 15000 грн., суд першої інстанції врахував характер отриманого професійного захворювання, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів на ОСОБА_2 "ЦГЗК", відсоток втрати ним професійної працездатності, стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці, проте, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів особами, які беруть участь у розгляді справи, діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 16 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: