У Х В А Л А

11 вересня 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М.,Охрімчук Л.І.,Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про перегляд судових рішень у справі за позовом приватного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» до ОСОБА_1, третя особа - Відділ опіки та піклування Шевченківського району м. Києва, про виселення без надання іншого житлового приміщення та стягнення неустойки; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2», третя особа - Відділ опіки та піклування Шевченківського району м. Києва, про визнання права користування житловим приміщенням та визнання недійсним договору найму (оренди),

встановила:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 06 березня 2017 року, позов ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» задоволено.

Виселено ОСОБА_1, ОСОБА_2 із кімнати АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» неустойку в розмірі 8 688 грн. 66 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду залишено без змін.

У заяві ОСОБА_1 просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, посилаючись на неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 47 Конституції України, статей 9, 125, 127-129 ЖК Української РСР , статті 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Задовольняючи позовні вимоги ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов'язки щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення (ст. 785 ЦК України). Установивши, що ОСОБА_1 разом з донькою без законних на те підстав, без спеціального ордера проживають в кімнаті гуртожитку, строк дії договору оренди житла, належного ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» сплинув і тим самим позбавляють можливості проживати у спірному житлі інших осіб, а також виходячи з положень п. 9.8 договору найму (оренди) житла, суд дійшов висновку що відповідачі підлягають виселенню без надання іншого житла на підставі ст. 391 ЦК України, з урахуванням стягнення неустойки за неповернення майна.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 20 липня 2016 року суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення апеляційного суду в частині позовних вимог до ОСОБА_3 про виселення з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення та направляючи справу в цій частині на новий розгляд до апеляційного суду, виходив із того, що суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 на законних підставах проживала у кімнаті гуртожитку, до якої пізніше з дозволу власника гуртожитку як член її сім'ї вселився ОСОБА_3; відповідачі регулярно сплачували платежі за користування жилою площею та комунальними послугами із розрахунку на трьох осіб, що підтверджується відповідними квитанціями та свідчить про те, що позивач знав про наявність згоди позивача на проживання чоловіка ОСОБА_1 - ОСОБА_3 у спірному помешканні;

- від 21 травня 2014 року (6-47751св13) суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, виходив із того, що суд не з'ясував на якій правовій підставі ОСОБА_3 було вселено до квартири, який статус мало жиле приміщення на час надання її особі, на якій підставі ОСОБА_3 займає дві кімнати у зазначеній квартирі протягом 33 років. Крім того, вирішуючи спір, апеляційний суд, не з'ясував, чи нараховувалась плата за надані комунальні послуги у спірній квартирі, чи заперечувало Комунальне підприємство щодо користування відповідачами спірним жилим приміщенням із часу передачі його до комунальної власності;

- від 13 квітня 2016 року суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій про відмову у позові, виходив із відсутності правових підстав для задоволення позову, оскільки відповідач на законних підставах проживає у спірному гуртожитку з 1988 року;

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року суд виходив із того, що згідно із частинами другою, третьою статті 132 ЖК УРСР <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_557/ed_2011_09_22/pravo1/KD0003.html?pravo=1>працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_530/ed_2011_09_22/pravo1/KD0003.html?pravo=1>, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Установивши, що на час вселення відповідачів у будівлю на підставі клопотання командира військової частини, будинок не мав статусу гуртожитку, він використовувався як готель для військовослужбовців, відповідачі були прописані за адресою будинку і проживають у ньому з 1993 року. За таких обставин суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився й суд касаційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність підстав, передбачених статтею 132 ЖК УРСР, для виселення відповідачів, які вселилися до житлового приміщення ще до набуття будинком, у якому воно розташовано, статусу гуртожитку.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надану для порівняння постанову Верховного Суду України не можна вважати прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом приватного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» до ОСОБА_1, третя особа - Відділ опіки та піклування Шевченківського району м. Києва, про виселення без надання іншого житлового приміщення та стягнення неустойки; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до приватного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд», третя особа - Відділ опіки та піклування Шевченківського району м. Києва, про визнання права користування житловим приміщенням та визнання недійсним договору найму (оренди) за заявою ОСОБА_4 про перегляд судових рішень відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Л.І. Охрімчук

В.М. Сімоненко