Провадження № 2/761/2192/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

07 серпня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Піхур О.В.

при секретарі: Кияшко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником 2/5 частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору дарування. Відповідно довідки про склад сім'ї, виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» №3338 від 19.10.2016 року у будинку зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4. Відповідач більше двох років не проживає в будинку, за комунальні послуги не сплачує, на даний час проживає в м. Харкові з новою сім'єю.

Тому позивач просив суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком, за адресою: АДРЕСА_1.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

У судове засідання відповідач не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечення на позовну заяву не надав.

Відповідно до ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_5 зазначила, що знайома з відповідачем, оскільки є сусідами, свідок проживає в будинку АДРЕСА_2, більше 3-х років не бачила відповідача, нічого про нього не знає.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, свідка, повно та всебічно дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є власником 2/5 частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору дарування 2/5 часток житлового будинку (а.с. 5).

Відповідно довідки Комунального концерну «Центр комунального сервісу» №02/10/09-1274 від 27.03.2017 року у будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 як власник особового рахунку 2/5 частини, ОСОБА_3 - батько, ОСОБА_6 - мати, ОСОБА_4 - племінниця (а.с. 29).

Відповідно довідки Комунального концерну «Центр комунального сервісу» №02/10/09-1413 від 14.04.2017 року власниками житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1, якому належить 2/5 частини будинку та ОСОБА_7, якому належить3/5 частин будинку, зареєстрований ОСОБА_3 тривалий час не проживає за вказаною адресою, причини його не проживання та фактичне його місце перебування невідоме. Жодних повідомлень від нього не надходило (а.с. 30).

Зі слів позивача, відповідач більше двох років не проживає в будинку, за комунальні послуги не сплачує, на даний час проживає в м. Харкові з новою сім'єю.

Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч.1 ст. 383 ЦК України).

Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч.2 ст. 405 ЦК України).

Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

Відповідно до ст. 3, 11 цього ж Закону реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці здійснює орган реєстрації : яким є виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Згідно із ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Даючи юридичну оцінку поясненням та наданим по справі доказам, враховуючи те, що відповідач не проживає в будинку АДРЕСА_1 понад один рік, суд дійшов висновку, що відповідача слід визнати таким, що втратив право користування квартирою.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 10, 11, 57, 60, 61, 88, 174, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223-228, 294 ЦПК України; ст.ст. 317, 329, 321, 383, 391, 405 ст.ст. 3, 7, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме, будинком АДРЕСА_1.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя