АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 635/5888/15-ц Головуючий суддя І інстанції Караченцев І. В.
Провадження № 22-ц/790/4358/17 Суддя доповідач Овсяннікова А.І.
Категорія: Спори про спадкове право
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Овсяннікової А.І.

суддів - Коваленко І.П., Сащенко І.С.

при секретарі Дашковської Н.К., Чабан А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 21 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 селищної ради Харківського району Харківської області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 селищної ради Харківського району Харківської області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позову вказала, що згідно матеріалів архівної справи БТІ її матері ОСОБА_3 на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою народного суду Харківського району належав на праві власності житловий будинок №8, розташований по пров. Пирогова в смт. Пісочин Харківського району Харківської області. Вказаний будинок було знесено та у 1980 році на його місці збудовано новий житловий будинок, але акту про введення в експлуатацію не надано і право власності на новий будинок в БТІ не переоформлено. Земельні ділянки, що розташовані за цією ж адресою площею 0,1500 га (кадастровий номер :00:019:0149) та площею 0,0078га (кадастровий номер :00:019:0150) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на підставі державних актів також належали на праві власності її матері ОСОБА_3

01 жовтня 2009 року матір померла. Відповідно до вимог ст.ст. 86, 100 ЦК України (в редакції 1963 р.) її матір набула право власності на спірний житловий будинок в порядку забудови за своє життя, а згідно ст. 1218 ЦК України (в редакції 2003 р.) він є обєктом спадкування після ії смерті, що входить до складу спадщини.

Просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями №8, площею 53,0кв.м, житловою площею 24,40кв.м, розташований по провулку Пирогова в смт. Пісочин Харківського району Харківської області в порядку спадкування за законом.

Представник відповідача ОСОБА_2 селищної ради Харківського району Харківської області в судове засідання не зявився.

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 21 жовтня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить заочне рішення суду скасувати і ухвалити нове про задоволення позовних вимог, оскільки судом порушено норми матеріального права та неповно зясовані обставини по справі.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення зявившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга підлягає задоволенню.

Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення, апеляційний суд зясовує чи були враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти); якими доказами мотивовано рішення, належними чи допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримані та правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 01 жовтня 2009 року померла мати ОСОБА_1 ОСОБА_3 (а.с.6, 7, 8).

02.03.2015року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини після її смерті.

Як убачається з відповіді КП «ХР БТІ» станом на 31.12.2012року право приватної власності на житловий будинок №8, розташований по провулку Пирогова (колишня вул. Пирогова) в смт. Пісочин Харківського району Харківської області зареєстровано в цілому за гр. ОСОБА_3 на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою народного суду Харківського району від 13 липня 1970 року. Зареєстрований в бюро будинок знесено, а на даній земельній ділянці був збудований у 1980 році новий житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 53,00кв.м житловою площею 24,40кв.м, але акту про введення в експлуатацію до бюро не надано і право власності в звязку з побудовою нового житлового будинку в БТІ не переоформлено. Станом на 13.03.2015року за вказаною адресою розташовано: житловий будинок літ. А-1» (стіни-цегла) загальною площею 53,00кв.м, житловою площею 24,40кв.м, вбиральня літ. «Д», навіс літ. «Ж», вигрібна яма літ. «З», огорожа літ. «№2»-»№6».

У звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок, 04.06.2015року нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва на право на спадщину за законом.

12 квітня 2016 року ПН ХРНО Харківської області ОСОБА_4 були видані ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 на земельні ділянки площею 0,1500 га (кадастровий номер :00:019:0149) та площею 0,0078га (кадастровий номер :00:019:0150) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані за адресою: Харківська область, Харківський район, селище Пісочин, провулок Пирогова №8 (а.с.66, 68)

Згідно положень ст.86 ЦК України в редакції 1963 року, що діяла на час забудови спірного житлового будинку, право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року по справі №3-137цс13 право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва.

Правові акти, які існували на час будівлі спірного будинку не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Об'єкти, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності, одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Виходячи із змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли, за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями, отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності.

Відповідно до ч. 4 ст. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності вказаним Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди, на момент будівництва спірного будинку, регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), які передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Органи, які уповноважені здійснювати видачу правовстановлюючих документів на нерухоме майно, визначаються відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, доданого до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

В Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Держбуду України від 24.05.2001 року № 127 (зі змінами від 08.01.2013 року) зазначено, що не належать до самовільного будівництва індивідуальні садибні житлові будинки, господарські будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 5 серпня 1992 року, а також зведення на земельній ділянці вбиралень, парканів, вигрібних ям, погребів, воріт, хвірток, демонтування каменів, грубо, печей.

За приписами, зазначеними в листі Державного комітету із будівництва, архітектури і житлової політики України від 23.03.1999 року № 12/5-126 «Про оформлення права власності на обєкти нерухомості, на які відсутні акти введення в експлуатацію», вимоги про акти введення в експлуатацію розповсюджуються на обєкти нерухомості, які зведені після 05.08.1992 року, тому в даному випадку акт введення в експлуатацію не є обовязковим.

Матеріали справи свідчать про те, що за життя у 1998 році ОСОБА_3 здавала будинок в експлуатацію і він підписаний усіма членами комісії, окрім однієї особи зав. райкомхоза, тобто остаточно це питання не вирішено.

Відповідно до положень ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно вимог ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у т.ч. зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частиною 1 ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкоємцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України).

Як убачається з відповіді Першої ДНК Харківського району після ОСОБА_3, померлої 01 жовтня 2009 року, що на день смерті постійно проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1 в шестимісячний строк з дня смерті спадкодавиці до держнотконтори з заявами про прийняття та про відмову від спадщини ніхто не звертався.

Згідно паспорту ОСОБА_1 на день смерті ОСОБА_3 була зареєстрована разом з нею за однією адресою: сел. Пісочин, пров. Пирогова, буд.8, що підтверджує факт прийняття ОСОБА_1 спадщини після смерті ОСОБА_3

З урахуванням того, що спірний будинок входить до складу спадщини, а позивачем ОСОБА_1 були надані належні та допустимі докази на підтвердження факту фактичного прийняття нею спадщини після смерті ОСОБА_3, колегія суддів вважає, що наявні підстави для задоволення позову.

Згідно п.п.1,4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.3, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 21 жовтня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок за адресою: Харківська область, Харківський район с. Пісочин, пров. Пирогова, 8 загальною площею 53,0 м2, житловою площею 24,40 м2 та господарські будівлі: вбиральня літ. «Д», навіс літ. «Ж», вигрібна яма літ. «З», огорожа літ. №2-№6 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3, померлої 01 жовтня 2009 року.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: