Справа № 2-259/07 Головуючий у І інстанції Тюхтій П.М.
Провадження № 22-ц/780/3465/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 18 13.12.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

13 грудня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого Кулішенка Ю.М.,

суддів: Ігнатченко Н.В.., ОСОБА_2,

за участю секретаря: Марченка Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 03 квітня 2007 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа Макарівський районний відділ земельних ресурсів про визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2006 року позивач ОСОБА_4 звернулась до суду з вказаним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що 29 листопада 2005 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір дарування за умовами якого ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 земельну ділянку загальною площею 1,7517 га з цільовим призначенням: ведення особистого селянського господарства, що розташована на території с. Калинівка, Макарівського району.

Договір дарування посвідчений 29.11.2005р. приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі вчинення нотаріальних дій за №10113).

На час укладення договору дарування Товариство з обмеженою ідповідальністю "Бокар Інвест", де вона є засновником мало скрутне фінансове .тановище. На той час вона мала багато боргів як перед іншими суб"єкгами господарювання(підприємтсвами), так і перед бюджетом зі сплати боргів.

Зазначає, що зазначений договір дарування було укладено під впливом тяжких обставин та введення в оману.

Просила, суд визнати договір дарування недійсним.

Рішенням Макарівського районногосуду Київської області від 03 квітня 2007 року позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки загальною площею 1,7517 га., що розташована в с. Калинівка, Макарівського району з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства укладений мвж ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу та просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, що були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що 29 листопада 2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування земельної ділянки загальною площею 1,7517 га, що розташована на територіїМакарівського району Київської області , село Калинівка.

Задовольняючи позов про визнання договору дарування недійсним, суд першої інстанції виходив із доведеності обставин, на які посилалася позивач, оскільки правочин вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і вкрай невигідних умовах ( земельну ділянку передано відповідачу безоплатно).

З вказаним висновком не погоджується колегія суддів виходячи з наступного:

Згідно з ЦК України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду з позовом про визнання відповідної угоди недійсною ( статті 215 - 235 ЦК України).

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Предметом спору є визнання недійсним договору дарування з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України та 233 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсними. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторни в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Згідно п. п. 19, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

За змістом ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Збігом тяжких обставин слід вважати такий майновий або особистий стан громадянина чи його близьких (крайня нужденність, хвороба і таке інше), які примусили укласти угоду на вкрай невигідних для нього умовах. Крім того, необхідно довести факт збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах.

Таким чином правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Із змісту заяви позовної заяви та заяви про зміну підстав позову убачається, що ОСОБА_4 наполягала на тому, що оспорювані договори дарування було вчинено під впливом оману, тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки вона є засновником ТОВ «Бокар Інвест» , яке на час укладення договору дарування земельної ділянки перебувало у складному фінансовому становищі з відповідачем фактично була домовленність укласти договір купівлі продажу або фінансової допомоги. Здійснивши відчуження земельної ділянки на користь відповідача з метою отримання фінансової допомоги.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Тобто, за умовами договору дарування у обдарованого ніяких обов'язків по відношенню до дарувальника не виникає.

Зі змісту оспорюваного договору дарування вбачається, що сторони в присутності нотаріуса стверджують одна одній, що вони діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумінні та ясній памяті, розуміючи значення соїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними договір( зокрема з вимогами щодо недійсності правочину). Вимоги законодавства щодо змісту правових наслідків договору , що укладається сторонами, їм розяснено нотаріусом. Сторони підстверджують, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь- яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального. Договір підписано стороноами у присутності нотаріуса.

Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір укладено внаслідок обману, суду позивачем не надано.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції в порушення ст. ст. 213, 214 ЦПК України не з'ясував всіх обставин справи та інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що позивач не довела, а суд першої інстанції на встановив того факту, що 29 листопада 2005 року під час укладення договору дарування позивач перебувала під впливом обману з боку відповідача та не довела наявність умислу в діях відповідача.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не дав належної оцінки доводам сторін та наданим сторонами доказам та прийшов до помилкового висновку про підставність та обґрунтованість заявленого позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставами для його скасування із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 03 квітня 2007 року скасувати та ухвалити нове.

В задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа Макарівський районний відділ земельних ресурсів про визнання недійсним договору дарування відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: