Справа № 454/2772/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2017 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Фарина Л. Ю. ,

при секретарі Кочмар Н.-Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сокалі, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.

Вказує, що вказана квартира належить позивачу та його братові ОСОБА_3 від 04.12.1998р. на праві власності, що підтверджується договором дарування та витягом.

В даний час в будинку зареєстровані відповідачі - його колишня дружина та дочка. Після розірвання шлюбу, у 2014 році його дружина разом із донькою переїхали проживати у АДРЕСА_3 і з того часу проживають там без реєстрації.

Відповідач не цікавиться будинком та його утриманням, усі комунальні послуги позивач оплачує самостійно; добровільно знятися з реєстрації відповідачі не бажають. За таких обставин позивач вважає, що немає жодних підстав, для забезпечення за відповідачами житла, а тому їх слід визнати такими, що втратили право на користування жилим приміщенням.

28.11.2017р. відповідач подала заперечення на позовну заяву та просила у позові відмовити в повному обсязі та залучити в якості третьої особи - службу у справах дітей Сокальської РДА для захисту прав малолітньої ОСОБА_3

Відповідно до статті 18 ЗУ "Про охорону дитинства" держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Отже, у випадку наявності будь-якої правової колізій, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції "Про права дитини", пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У відповідності до ч. 1 ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає (ч.4 ст.29 ЦК України).

Як визначено частиною 1 статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Крім того, приписами ст. 156 Житлового кодексу України передбачено право на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей, без згоди інших співвласників житлового приміщення.

Малолітня дочка позивача регулярно перебуває в будинку позивача, має право там перебувати згідно норм ст. 156 ЖК, нею не порушені вимоги ст. 116 ЖК і примусово виселити її без надання іншого житла є незаконно, а позовні вимоги нічим не обґрунтовані, а вимоги ст. 405 ЦК України щодо малолітньої дочки позивача не можуть бути застосовані.

Крім того, Позивачем на надано жодних доказів того, що суд праві застосувати норми ст. 405 ЦК України, оскільки немає жодних підстав суду вважати, що відповідачі більше року не перебували в своїй квартирі. А для застосування норм законів, на котрі посилається позивач повинні бути речові, чи письмові докази.

В судовому засіданні позивач зменшив позовні вимоги та просив суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник зменшені позовні вимоги визнали та не заперечили щодо їх задоволення.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що зменшені позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно оглянутого в судовому засіданні свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) НОМЕР_1 встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_1 та ОСОБА_6.

Згідно договору дарування №486355 від 30.07.2004 року вбачається, що ОСОБА_4, ОСОБА_5 подарували ОСОБА_1 2/4 частини квартири АДРЕСА_1.

На підставі вказаного договору дарування ОСОБА_1 провів реєстрацію права власності на нерухоме майно у ДКП Червоноградське МБТІ, що підтверджується копією витягу серії СВЕ №134365 від 07.09.2004р.

Відповідно до ч.1 ст.319 Цивільного Кодексу України позивач як власник має право володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Зазначені права вказані і в ст.150 Житлового Кодексу України.

Як встановлено в ході розгляду справи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який був розірваний згідно рішення Сокальського районного суду Львівської області від 06.10.2014р. №454/2042/14-ц.

Від вказаного шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження виданого 21.10.2008р. Великомостівською міською радою, Сокальського району, Львівської області.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод здійсненні ним права користування своїм майном.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї. Тому в даному в випадку власник повинен звертатися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності, а не про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Із копії будинкової книги встановлено, що ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дійсно зареєстровані за однією адресою у м. Великі Мости.

Проте із Акту від 31.10.2017р. складеного депутатом Великомостівської ради та сусідами встановлено, що ОСОБА_2 не проживає по місцю реєстрації у АДРЕСА_1.

Згідно Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні, Наказ №1077 МВС України від 22.11.2012р., зазначено, що відомості про реєстрацію дитини, яка не досягла 14 років, вносяться до картки реєстрації того з батьків, з ким реєструється місце проживання дитини, та до адресної картки. П.2.3. відомості про дітей віком до 14 років, місце проживання яких реєструється з батьками, вносяться до заяви одного з них. Особа, яка досягла 14-річного віку, подає заяву про реєстрацію місця проживання особисто.

При проживанні батьків за різними адресами для реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним з батьків надається письмова згода другого з батьків та довідка територіального підрозділу або адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС за місцем його проживання про те, що дитина не зареєстрована разом з ним. У разі якщо місце проживання другого з батьків зареєстровано в межах обслуговування адміністративно-територіальної одиниці територіального підрозділу, яким розглядається заява про реєстрацію місця проживання дитини, інформація перевіряється цим територіальним підрозділом або надається адресно-довідковим підрозділом відповідного територіального органу ДМС.

Так у ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. За адресою зареєстрованого місця проживання з

особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003р. № 1382-ІУ зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Згідно позиції п.39 постанови пленуму ВСС «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7.02.2014 №5 члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону, яким не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми гл.32 ЦК

Таким чином в судовому засіданні встановлено, що після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідачі більше трьох років не проживають у будинку позивача, таким чином суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення зменшених позовних вимог в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Як визначено частиною 1 статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Крім того, приписами ст. 156 Житлового кодексу України передбачено право на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей, без згоди інших співвласників житлового приміщення.

Охорона дитинства в Україні визначена як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України "Про охорону дитинства" Відповідно до статті 18 вказаного Закону Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Отже, у випадку наявності будь-якої правової колізій, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції "Про права дитини", пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Оскільки відповідач зменшив позовні вимоги у позові про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, то суд приходить до висновку, що зменшені позовні вимоги підлягають до задоволення.

Керуючись ст. ст.5-11, 60, 208, 209, 213, 214, 215, 294 ЦПК України, ст. 405 ЦК України, ст.150 ЖК, ст. 6, 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» України суд, -

в и р і ш и в:

Зменшені позовні вимоги задоволити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського апеляційного суду через Сокальський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: Л. Ю. Фарина