Єдиний унікальний номер 242/1882/17 Номер провадження 22-ц/775/1612/2017
Єдиний унікальний номер 242/1882/17-ц
Номер провадження 22-ц/775/1612/2017
Головуючий у 1 інстанції Пирогова Л.В.
Доповідач Новосядла В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 жовтня 2017 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Новосядлої В.М.,

суддів: Дундар І.О., Хейло Я.В.,

за участю секретаря Ротар Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 20 липня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину та переведення прав покупця, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в :

15 травня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про визнання недійсним правочину та переведення прав покупця, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що укладений 03 травня 2012 року його сином ОСОБА_2 договір купівлі-продажу автомобіля «Subaru Forester», 2007 року випуску, насправді укладався ним, він надавав для купівлі цього автомобіля гроші, а також він мав намір використовувати цей автомобіль, тому зазначений договір купівлі-продажу в частині особи-покупця є недійсним з переведенням права покупця на позивача.

Також просив визнати за ним право власності на спірний автомобіль і витребувати його з чужого незаконного володіння ОСОБА_2

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 20 липня 2017 року було відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину та переведення прав покупця, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Не погодившись із рішенням суду, позивач ОСОБА_4 приніс апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог з таких підстав:

- поза увагою суду залишилось те, що саме він сплатив продавцю автомобіля свої власні кошти і весь час з 3 травня 2012 року володів та розпоряджався спірним автомобілем,

- суд не звернув увагу на те, що угода щодо купівлі автомобіля була оформлена на відповідача ОСОБА_2 лише з тієї причини, що позивач не мав з собою паспорта громадянина України та довідки про ідентифікаційний код, без яких неможливо було оформити угоду. Оскільки у сина були всі документи, угоду формально оформили на нього з умовою, що автомобіль «напів-джип» Subaru Forester буде належати позивачу,

- суд першої інстанції не врахував, що відповідач ОСОБА_2 не заперечував проти позову, про що надав суду першої інстанції відповідні пояснення.

Під час розгляду справи в апеляційній інстанції сторони не з'явились, повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, про що свідчать направлені їм телефонограми, які зареєстровані у журнал телефонограм апеляційного суду, розміщення оголошення про слухання справи на офіційному сайті суду та надання позивачем заяви про розгляд справи у його відсутність.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем ОСОБА_2 фактично було укладено договір купівлі-продажу автомобіля «Subaru Forester», 2007 року випуску, (номер шасі НОМЕР_2, об'єм двигуна 2457, колір Сірий), державний номер НОМЕР_1, але позивачем не були доведені підстави визнання правочину недійсним або нікчемним.

Тобто, суд першої інстанції визнав факт укладення договору купівлі-продажу автомобіля і надав оцінку доказам позивача щодо його недійсності.

Однак з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо з таких підстав.

Позивач просить визнати недійним договір купівлі-продажу автомобіля «Subaru Forester», 2007 року випуску, між продавцем Олександром (прізвище позивачу невідоме) та його сином ОСОБА_2, який ніби-то був укладений 03 травня 2012 року, в частині особи покупця цього автомобілю.

На підтвердження факту укладення договору купівлі-продажу позивач посилається на Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу «напів-джип» Subaru Forester від 3 травня 2012 року, копія якого долучена до матеріалів справи, але не завірена у встановленому законом порядку (а.с. 22).

Згідно із частиною 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За частиною 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 3 і 4 статті 60 ЦПК України).

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За частиною 4 статті 203 ЦПК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 218 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388 був затверджений «Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», який передбачає письмову форму договору купівлі-продажу автомобілів.

Пунктом 8 цього Порядку передбачено, що державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Відповідно до пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» N9 від 6 листопада 2009 року передбачено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо).

Згідно із пунктом 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» N9 від 6 листопада 2009 року особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Таким чином, для вирішення питання щодо незаконності договору купівлі-продажу автомобілю позивач повинен довести, що вказаний договір був укладений, із зазначенням сторін цього договору та його істотних умов.

Однак, позивач зазначає лише те, що його син (відповідач по справі) купив автомобіль у особи, про якого їм відомо лише ім'я - Олександр.

На підтвердження укладення договору купівлі-продажу автомобілю позивач посилається на Довідку-розрахунок від 3 травня 2012 року, однак вказана довідка не була надана позивачем.

Надання позивачем фотокопії Свідоцтва про реєстрацію автомобіля на ім'я ОСОБА_2 не є належним доказом щодо укладення договору купівлі-продажу автомобіля між певними особами. Крім того, ця фотокопія не завірена у встановленому законом порядку.

Встановлення сторін договору купівлі-продажу автомобіля і істотних умов договору є обов'язковим при розгляді цієї категорії справ, оскільки продавець автомобілю має бути стороною по справі із правами та обов'язками, визначеними ЦПК України.

Посилання позивача на те, що Свідоцтво про реєстрацію автомобіля було вкрадено у 2015 року, не було підтверджено відповідними і належними доказами.

Крім того, пунктом 18 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів передбачено, замість утраченого або непридатного для користування свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта) на підставі заяви власника або його представника видається нове свідоцтво про реєстрацію та номерні знаки.

Оскільки позивачем не було доведено, у відповідності до норм матеріального і процесуального права, факт укладення договору купівлі-продажу автомобіля, то суд першої інстанції передчасно прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову про визнання договору недійсним, визнання за ним права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння.

Згідно із пунктом 4 частини 1 статті 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального і процесуального права є підставою для скасування рішення суду в цій частині і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Виходячи із встановлених апеляційним судом фактів, наданих сторонами доказів та вимог закону, рішення суду першої інстанції підлягає скасування із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з наведених апеляційним судом підстав.

Керуючись статтями 309, 316 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 20 липня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про визнання недійсним правочину та переведення прав покупця, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: