Справа №: 398/3558/16-ц
провадження №: 2/398/692/17
РІШЕННЯ

Іменем України

"07" квітня 2017 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області в складі головуючого судді Бугайченко Т.А., за участі секретаря Величко Т.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Олександрія справу за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Олександрійського міського нотаріального округу ОСОБА_2 про визнання відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину неправомірною та зобов»язання видати свідоцтво про право на спадщину, -

Встановив :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Олександрійського міського нотаріального округу ОСОБА_2 в якому просить визнати неправомірною відмову відповідача у видачі йому свідоцтва про право на спадщину та зобов»язати видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, складеним ОСОБА_3 28 травня 2001 року на земельну частку (пай) зазначену в сертифікаті на право на земельну частку (пай) серії КР № 0208798 від 26.10.1998 року. Позовні вимоги мотивує тим, що 06 листопада 2013 року помер ОСОБА_3, який заповів йому право на земельну частку (пай) відповідно до Сертифікату серії КР № 0208798 від 26.10.1998 року. Після смерті ОСОБА_3 , 18 листопада 2013 року він звернувся до приватного нотаріуса ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої було заведено спадкову справу. 05.12.2013 року до приватного нотаріуса ОСОБА_2, із заявою про прийняття спадщини про право на спадкування за заповітом звернувся також ОСОБА_4 30 квітня 2014 року нотаріусом ОСОБА_2 було винесено постанову про зупинення вчинення нотаріальної дії до вирішення справи судом щодо визнання заповіту недійсним. Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 04.02.2015 року в задоволенні його позову до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним та в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до нього про визнання заповіту недійсним було відмовлено. Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 10.03.2016 року в задоволенні його позову про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за заповітом також було відмовлено з тих підстав, що він не звертався до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. В зв»язку з цим він, звернувся до нотаріуса із відповідною заявою. Але приватний нотаріус ОСОБА_2 , листом відмовила йому у видачі свідоцтва у зв»язку з тим, що за результатами судових рішень заповіт, посвідчений директором Олександрійського геріатричного пансіонату з спеціальним відділенням 06 квітня 2010 року, зареєстрований за № 248, визнаний недійсним. Однак визнання вищезазначеного заповіту недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлює. Тому відсутні підстави видавати йому свідоцтво про право на спадщину. Але позивач вважає відмову нотаріуса неправомірною , наданою з порушенням вимог Порядку вчинення нотаріальних дій, оскільки нотаріус, приймаючи відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину не надав правової оцінки двом поданим йому заповітам та безпідставно йому відмовив у видачі свідоцтва. У зв»язку з чим він вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Позивач та його представник в судовому засіданні вимоги за позовом підтримали та просили його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові.

Відповідач та його представник в судове засідання не з»явились, надіслали клопотання про розгляд справи у їхню відсутність.

Суд заслухавши пояснення представника позивача та самого позивача, дослідивши надані сторонами докази, дійшов висновку про необхідність частково задовольнити позовні вимоги, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статей 57-60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Сторонам у справі було роз»яснено обов»язок надання доказів та наслідки їх ненадання, що підтверджується аудіозаписом судового засідання та його журналом.

Судом встановлено, що 06 листопада 2013 року у м.Олександрія Кіровоградської області помер ОСОБА_3. Спадкодавець проживав та був зареєстрований в Олександрійському геріатричному пансіонаті з спеціальним відділенням з 2 січня 1999 року по день смерті (а.с. 36-37).

Відповідно сертифікату серії КР № 0208798 ОСОБА_5 належало право на земельну частку (пай) розміром 6,57 га в умовних кадастрових гектарах (а.с.12).

28 травня 2001 року ОСОБА_3 склав заповіт відповідно якому заповів ОСОБА_1 земельну частку (пай), належну йому на праві приватної власності. Заповіт був посвідчений головою Богданівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області та зареєстрований в реєстрі за № 15 (а.с. 40 зворотний бік).

25 квітня 2002 року ОСОБА_3 отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 5.69 га, яка розташована на території Богданівської сільської ради (а.с.58).

06 квітня 2010 року ОСОБА_3 склав заповіт, відповідно якому усе своє майно де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що належатиме йому на день смерті і на що матиме право заповідає ОСОБА_4 Заповіт був посвідчений директором Олександрійського геріатричного пансіонату з спеціальним відділенням ОСОБА_6 та зареєстрований у реєстрі № 248 (а.с.47).

18 листопада 2013 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Олександрійського міського нотаріального округу ОСОБА_2 з заявою про прийняття спадщини за заповітом від 28 травня 2001 року (а.с. 35). Нотаріусом була заведена спадкова справа № 59/2013.

5 грудня 2013 року до приватного нотаріуса Олександрійського міського нотаріального округу ОСОБА_2 з заявою про прийняття спадщини за заповітом від 06 квітня 2010 року звернувся ОСОБА_4 (а.с.46).

Ні ОСОБА_1, ні ОСОБА_4 не являються спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_3

30.04.2014 року приватним нотаріусом ОСОБА_2 було винесено постанову про зупинення вчинення нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого ОСОБА_3 до вирішення судом справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 04.02.2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним та в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним було відмовлено (а.с. 13-15) Рішення суду набрало законної сили.

Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 10 березня 2016 року ОСОБА_1 у задоволенні його вимог про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування було відмовлено (а.с. 16-21). Рішення суду 20.03.2016 року набрало законної сили.

05.04.2016 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на право на земельну частку (пай) площею 6.57 га в умовних кадастрових гектарах, згідно Сертифікату серії КР № 0208798 від 26.10.1998 року (а.с.66 зворотний бік).

Приватний нотаріус ОСОБА_2 листами від 04.05.2016 року та від 14.09.2016 року відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом . Відмова мотивована тим, що за результатами судових рішень заповіт, посвідчений 06.04.2010 року директором Олександрійського геріатричного пансіонату з спеціальним відділенням ОСОБА_6 та зареєстрований у реєстрі № 248 визнаний недійсним. Однак визнання вищезазначеного заповіту недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлює (а.с. 67).

Відповідно до п.п. 1- 4 Глави 13, п.п.1-2 Глави 14 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5 (далі по тексту Порядку ) , нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: вчинення такої дії суперечить законодавству України; не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії, або є підозра в тому, що ця особа діє під впливом насильства; з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у її статуті чи положенні, або виходить за межі її діяльності; особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов'язані з її вчиненням; в інших випадках, передбачених Законом. Нотаріуси не приймають для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 зазначеного Закону. Нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов'язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. У постанові про відмову зазначаються: дата винесення постанови; прізвище, ініціали нотаріуса, який виніс постанову, найменування та місцезнаходження державної нотаріальної контори або найменування нотаріального округу та адреса розташування робочого місця приватного нотаріуса; прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, місце її проживання або найменування і місцезнаходження юридичної особи; про вчинення якої нотаріальної дії просила особа, що звернулася до нотаріуса (короткий зміст прохання); причини відмови у вчиненні нотаріальної дії з посиланням на чинне законодавство; порядок і строки оскарження відмови з посиланням на норми цивільного процесуального законодавства. Нотаріусу забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії.

Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Безумовно, ОСОБА_1, як особа, яка звернулась з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину має право розраховувати на обґрунтоване та мотивоване рішення посадової особи за наслідками розгляду свого звернення. Але лист приватного нотаріуса ОСОБА_2 адресований позивачеві 04.05.2016 року таким вимогам не відповідає. Зокрема, нотаріусом в порушення вимог п.3 глави 13 Порядку, постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії не приймалась та порядок її оскарження не роз»яснювався.

Крім того відповідно до п.п. 5-1, 5-2 глави 10 Порядку, при оформленні спадщини за заповітом нотаріус має надати правову оцінку заповіту, перевірити його реєстрацію у Спадковому реєстрі та чинність на момент смерті заповідача. Якщо наданий спадкоємцем заповіт не відповідає вимогам законодавства, нотаріус відмовляє в його прийомі. Якщо для оформлення спадщини надано кілька заповітів спадкодавця, нотаріус повинен надати їм правову оцінку, керуючись положеннями статті 1254 Цивільного кодексу України.

Разом з тим , нотаріусом при відмові ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину правової оцінки двом заповітам надано не було. Натомість нею у листі зазначено , що за результатами судових рішень заповіт, посвідчений 06.04.2010 року директором Олександрійського геріатричного пансіонату з спеціальним відділенням ОСОБА_6 та зареєстрований у реєстрі № 248 визнаний недійсним, в той час коли вказаний заповіт недійсним судом не визнавався, а правова оцінка заповіту наданого ОСОБА_1 взагалі відсутня.

З врахуванням зазначених обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1, щодо визнання неправомірною відмови нотаріуса є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно вимог позивача щодо зобов»язання приватного нотаріуса ОСОБА_2 видати йому свідоцтво про право на спадщину, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно ч. ч. 1-3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до змісту ч. ч. 1, 2 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За змістом ч. ч. 1-4 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.

Згідно змісту ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Згідно ч. 4 ст. 1254 ЦК України, якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.

Положеннями ст. ст. 225 і 231 ЦК України врегульовано правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, а також правові наслідки вчинення правочину під впливом обману. Тобто саме у цих двох випадках, що пов'язані із вадами волі особи у момент вчинення правочину, відновлюється чинність попереднього заповіту коли новий заповіт є недійсним.

Оцінка заповіту ОСОБА_3 посвідченого 6 квітня 2010 року директором Олександрійського геріатричного пансіонату з спеціальним відділенням та зареєстрованого у реєстрі за № 248 надана рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 04.02.2015 року.

Доказів визнання зазначеного заповіту недійсним з підстав передбачених ст. 225, 231 ЦК України, які давали б підстави для відновлення попереднього заповіту, тобто заповіту на ім»я позивача, суду не надані, тому підстави для зобов»язання нотаріуса видати ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом відсутні.

Доводи представника позивача про те, що за життя спадкодавець державний акт на руки не отримував та його наявність не має ніякого юридичного значення, суд до уваги не приймає, оскільки відповідно до п. п. 2, 5, 6 указу Президента України від 8 серпня 1995 року N 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. У разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку. Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЗК України (в редакції на час видачі державного акта на право приватної власності на землю) право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Отже після виділення ОСОБА_3 у натурі земельної ділянки та видачі державного акта на право приватної власності на землю, він став власником земельної ділянки, тобто його право на земельну частку (пай) було реалізовано.

З огляду на викладене правові підстави для зобов»язання нотаріуса видати позивачеві свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 28 травня 2001 року відсутні.

З врахуванням часткового задоволення позову, вимог ст. 88 ЦПК України та абзацу 2 ч.3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 551.20 грн, а суму судового збору сплаченого позивачем при зверненні до суду, залишити по фактично понесеній.

Керуючись ст.ст. 10,11, 60, 88, 214-215 ЦПК України, суд-

Вирішив :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Відмову приватного нотаріуса Олександрійського міського нотаріального округу ОСОБА_2 у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за заповітом визнати неправомірною.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з приватного нотаріуса Олександрійського міського нотаріального округу ОСОБА_2 на користь держави 551 грн 20 коп судового збору.

Суму судового збору сплачену при подачі позову ОСОБА_1, залишити по фактично понесеній.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Кіровоградської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами які приймали участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення, у той же строк, починаючи з дня отримання його копії.

Суддя Т.А. Бугайченко