РІШЕННЯ

іменем України

"28" вересня 2017 р. 145/1651/16-ц

2/145/72/2017

Тиврівський районний суд Вінницької області в складі

головуючого судді Ратушняка І. О.

при секретарі Тихій О.Н.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Тиврівської районної державної адміністрації про визнання права власності на земельну частку (пай) та виділення її в натурі, третя особа, що не заявляє самостійних вимог - Маловулизька сільська рада,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому вказує, що вона з 09 березня 1994 року по 10 листопада 2000 року була членом та працювала в Сільськогосподарському виробничому кооперативі «Рогізнянський» на посаді повара.

02 червня 1995 р. колективному сільськогосподарському кооперативу «Рогізнянський» було видано державний акт на право колективної власності. В списки пайовиків, які додавалися до державного акту на право колективної власності та які є невід'ємною його частиною, її не включили з невідомих для неї причин, чим порушили її право на земельну частку (пай) як члена колективного сільськогосподарського кооперативу «Рогізнянський», адже відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. №720/95 «Про порядок паювання і земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» члени сільськогосподарського кооперативу мають право на земельну частку (пай).

У квітні 2016 року вона звернулася із заявою до Маловулизької сільської ради з проханням видати земельну частку (пай). У відповіді сільської ради, викладеній у листі від 18.05.2016 р. №8-02/18, зазначено, що сільська рада не може надати пай, оскільки розпорядником земель за межами населених пунктів є районні державні адміністрації. Її право на пай сільська рада не заперечувала, підтвердила, що її прізвища в списку пайовиків немає та рекомендувала звернутися до суду з позовом про визнання права власності на земельну частку (пай).

У червні 2016 року вона звернулася із заявою про видачу земельної частки (паю) до Тиврівської районної державної адміністрації, яка у своїй відповіді від 12.07.2016 р. зазначила, що набути право власності на земельну частку (пай) на території Маловулизької сільської ради вона може на підставі рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Площа земельної частки (паю) за межами населеного пункту с.Рогізна для ведення товарного сільськогосподарського виробництва без визначення її в натурі (на місцевості) становить 5,65 ум.кад.га., грошова оцінка такого паю розміром 5,65 умовних кадастрових гектарів станом на 01.01.2016 року становить 161079,90 грн.

Вона не була обізнана в діючому законодавстві, не знала про Указ Президента України про розпаювання земель, який був прийнятий у 1995 році, так як не була учасником конституційного провадження та не було безумовного обов'язку знати зміст даних актів, про своє право на земельну частку (пай) вона дізналася лише у 2016 році і звернулася з відповідними заявами про видачу паю до Маловулизької сільської ради та Тиврівської районної державної адміністрації, тому строк звернення до суду пропустила з поважних причин.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України від 27 серпня 2014 року по справі № 6-12823св14, зазначено, що право особи на земельну частку (пай) виникає з моменту отримання сільськогосподарським підприємством державного акта про право колективної власності, в якому ця особа вказана як така, що має право за земельну частку (пай). Це право є непорушним та підлягає захисту без обмеження строком позовної давності. Суди в порушення норм статей 212-214,315 ЩІК України наведеного не врахували, докази щодо виникнення у позивача права на земельну частку (пай) не перевірили та у зв'язку із цим дійшли передчасного висновку про застосування наслідків пропуску позовної давності.

Просить поновити строк позовної давності як такий, що пропущений з поважних причин.

Визнати за нею право власності на земельну частку (пай) площею 5,65 умовних кадастрових гектарів вартістю 161079,90 грн.

Зобов'язати Тиврівську районну державну адміністрацію Вінницької області виділити їй в натурі (на місцевості) земельну ділянку в розмірі земельної частки (паю) 5,65 умовних кадастрових гектарів із земель запасу чи резервного фонду на території Маловулизької сільської ради Тиврівського району Вінницької області.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги уточнив, просить поновити строк позовної давності як такий, що пропущений з поважних причин; визнати за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) площею 5,65 умовних кадастрових гектарів вартістю 161079,90 грн.; зобов'язати Тиврівську районну державну адміністрацію Вінницької області виділити ОСОБА_1 в натурі (на місцевості) земельну ділянку в розмірі земельної частки (паю) 5,65 умовних кадастрових гектарів із земель запасу чи резервного фонду на території Маловулизької сільської ради Тиврівського району за межами населеного пункту с. Рогізна.

Представник відповідача Тиврівської РДА в судове засідання не з'явився, Надав заперечення, відповідно до яких в задоволені позовної заяви ОСОБА_1 просить відмовити в повному обсязі. Просить справу розглянути без представника Тиврівської РДА. Заперечення мотивовано тим, що згідно п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку.

Державний акт на право колективної власності на землю було видано КСП «Рогізнянський» с.Рогізна Тиврівського району Вінницької області 02 червня 1995 року.

Згідно додатка до державного акту на право колективної власності ОСОБА_1 не була включена до списку громадян - членів даного КСП, а відтак не набула права на земельну частку (пай) в землях даного колгоспу.

Крім того, до повноважень Тиврівської районної державної адміністрації не належить виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки із земель запасу чи резервного фонду, які знаходяться за межами населеного пункту району.

Представник співвідповідача Маловулизької сільської ради в судове засідання не з'явився, хоч про дату і час розгляду справи повідомлений завчасно у порядку, встановленому законом, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦК. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч.4 статті 122 Земельного кодексу України до повноважень Тиврівської районної державної адміністрації не належить виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки із земель запасу чи резервного фонду, які знаходяться за межами населеного пункту району.

Відповідно до ст.22 Земельного кодексу України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. 2. До земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо). 3. Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування: а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства; б) сільськогосподарським підприємствам - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; в) сільськогосподарським науково-дослідним установам та навчальним закладам, сільським професійно-технічним училищам та загальноосвітнім школам - для дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду ведення сільського господарства; г) несільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, релігійним організаціям і об'єднанням громадян - для ведення підсобного сільського господарства; ґ) оптовим ринкам сільськогосподарської продукції - для розміщення власної інфраструктури. 5. Землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам.

Відповідно до ст.23 Земельного кодексу України Землі, придатні для потреб сільського господарства, повинні надаватися насамперед для сільськогосподарського використання. Визначення земель, придатних для потреб сільського господарства, провадиться на підставі даних державного земельного кадастру. Для будівництва промислових підприємств, об'єктів житлово-комунального господарства, залізниць і автомобільних шляхів, ліній електропередачі та зв'язку, магістральних трубопроводів, а також для інших потреб, не пов'язаних з веденням сільськогосподарського виробництва, надаються переважно несільськогосподарські угіддя або сільськогосподарські угіддя гіршої якості. Лінії електропередачі і зв'язку та інші комунікації проводяться головним чином вздовж шляхів, трас тощо.

Відповідно до ст.122 ЗК України :

1. Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

2. Верховна Рада Автономної Республіки Крим, обласні, районні ради передають земельні ділянки у власність або у користування з відповідних земель спільної власності територіальних громад для всіх потреб.

3. Районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для:

а) ведення водного господарства;

б) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті;

в) індивідуального дачного будівництва.

4. Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

5. Обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

6. Київська та Севастопольська міські державні адміністрації у межах їхніх територій передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

7. Рада міністрів Автономної Республіки Крим на території Автономної Республіки Крим передає земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст, що не входять до складу певного району, та за межами населених пунктів для всіх потреб, а також погоджує передачу таких земель у власність або у користування районними державними адміністраціями на їхній території для будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо).

8. Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтею 149 цього Кодексу, та земельні ділянки дна територіального моря, а також у користування земельні ділянки зони відчуження та зони безумовного (обов'язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ст.4 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство" Підприємство діє на основі статуту. У статуті підприємства вказуються найменування підприємства, його місцезнаходження, предмет і цілі діяльності, порядок вступу до підприємства і припинення членства в ньому, принципи формування спільної власності та права членів щодо неї, порядок розподілу прибутку, отриманого від операцій із цінними паперами, загальні права та обов'язки членів підприємства; передбачаються органи самоврядування, порядок їх формування та компетенція, права та обов'язки підприємства і його членів щодо використання й охорони земель, водних та інших природних ресурсів, виробничо-господарської, фінансової і трудової діяльності, питання оплати та охорони праці, соціальні гарантії, умови і порядок реорганізації та ліквідації підприємства. Статут підприємства може містити й інші положення, що не суперечать законодавству України.

Відповідно до п. 6 листа Верховного суду України від 29.10.2008 №19-3767/0/8-08, "Щодо розгляду земельних спорів" при розгляді справ про визнання права на земельну частку (пай) судам необхідно:

а) перевіряти наявність підстав, передбачених Указом Президента України від 8 серпня 1995 р. N 720/95 ( 720/95 ) "Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам, організаціям", відповідно до п. 2 якого право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються його членами відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При цьому слід мати на увазі, що трудова книжка свідчить не про членство в КСП, СК чи САТ, а про наявність трудових відносин з ними;

б) досліджувати статут підприємства, оскільки відповідно до ст. 4 Закону України від 14 лютого 1992 р. N 2114-XII "Про колективне сільськогосподарське підприємство" підприємство діє на основі статуту, в якому вказується порядок вступу до підприємства і припинення членства в ньому, принципи формування спільної власності та права членів щодо неї;

в) з'ясовувати, коли було видано державний акт на право колективної власності на землю, оскільки член КСП, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта (п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ").

Судом встановлено, що згідно трудової книжки ОСОБА_1 09 березня 1994 року прийнята в члени СВК "Рогізнянський " на посаду повара, де пропрацювала до 10.11.2000 р. (а.с.7-8).

Суд не бере до уваги посилання позивача на запис у трудовій книжці, як на підтвердження своїх вимог, так як трудова книжка свідчить не про членство в СВК, а про наявність трудових відносин.

Також позивачкою не надано суду державний акт на право колективної власності, виданий 02 червня 1995 р. колективному сільськогосподарському кооперативу «Рогізнянський», на який вона посилається, при чому сама зазначає. що в списки пайовиків, які додавалися до державного акту на право колективної власності та які є невід'ємною його частиною, її не включено.

Відповідно до архівної довідки, виданої архівним сектором Тиврівської РДА Вінницької області (а.с.64) рішенням засідання правління КСП "Рогізнянське" с.Рогізна Тиврівського району Вінницької області Собчук Світлана Іванівна прийнята в члени КСП і на роботу зам.повара (протокол засідання правління від 04.03.1994 №3), однак позивачкою не надано статут КСП "Рогізнянський", а надано Статут СВК "Рогізнянський", затверджений зборами засновників, протокол №1 від 01.03.2000 р., зареєстрований в Тиврівській РДА за №146 від 14.03.2000 р. (а.с.53-60), який не може стверджувати про порядок прийняття в члени КСП "Рогізнянський" станом на 09.03.1994 р. правлінням КСП, так як даний статут затверджено після розпаювання земель КСП "Рогізнянський".

Суд також вважає, що список осіб, які мають право на майновий пай в КСП "Рогізнянський" станом на 01.03.2000 р., не доводить членства ОСОБА_1 в КСП "Рогізнянський" станом на 08.08.1995 р.

Виходячи зі змісту статей 22, 23 Земельного Кодексу України (561-12) та Указу Президента України від 8 серпня 1995р. право на земельну частку (пай) у таких випадках особа набуває за наявності усіх трьох умов (перебування в членах КСП, включення до списку осіб, доданого до Державного акта на право колективної власності на землю, одержання КСП Державного акта), однак позивачем не надано доказів даних обставин, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та непідтвердженими належними доказами.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, ст.ст.22, 23, 122 ЦК України, Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», Законом України "Про колективне сільськогосподарське підприємство"

вирішив:

В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Апеляційного суду Вінницької області через Тиврівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засідання під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.О.Ратушняк