АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва

в складі: головуючого-судді Шебуєвої В.А.,

суддів Оніщука М.І., Українець Л.Д.,

секретар Майданець К.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 серпня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, про усунення перешкод у користуванні власністю,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 серпня 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, про усунення перешкод у користуванні власністю задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_1, ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні 40/100 частини квартири АДРЕСА_1 шляхом надання йому ключів від замків даної квартири.

Вселено ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_2.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 551,20 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 551,20 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі. Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що вона з 2008 року орендувала кімнату у попереднього власника ОСОБА_5, сплачувала усі витрати по утриманню кімнати, зробила в ній ремонт. Згідно угоди ОСОБА_5 мала продати кімнату їй. Не зважаючи на наявність у неї переважного права на викуп частини квартири, ОСОБА_5 продала її ОСОБА_2 Також зазначає, що суду залучив до участі в розгляді справи ОСОБА_4, як третю особу, а не відповідача, хоча останній також є співвласником квартири.

В апеляційній інстанції ОСОБА_1 та її представник підтримали апеляційну скаргу та просять її задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 просить відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

В судове засідання відповідач ОСОБА_3, тертя особа ОСОБА_4 не з'явилися, повідомлені про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у їх відсутність.

Вислухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 13 листопада 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу частини комунальної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявкою Н.М. Відповідно до умов договору ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_2 купив 40/100 часток квартири за адресою: АДРЕСА_3. Відчужувана квартира має загальну площу 58,30 кв.м. і складається з трьох кімнат житловою площею 43,20 кв.м.

Згідно з п. 1.4. договору відчужувана 40/100 частка квартири складається з однієї жилої кімнати, житловою площею 17,40 кв.м з відповідною частиною підсобних приміщень - разом 23,48 кв.м загальної площі (а.с.6).

Відповідно свідоцтва про право власності на житло від 14 листопада 2014 року інші 60/100 частин комунальної квартири за адресою: АДРЕСА_3, належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в рівних частках кожному (а.с. 31).

01 грудня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, про усунення перешкод у користуванні власністю. В обґрунтування позову зазначив, що після укладення договору купівлі-продажу з ОСОБА_5 він зробив ремонт у кімнаті та в місцях загального користування. З 01 січня 2014 року він не має доступу до квартири, оскільки відповідачі ОСОБА_1, і ОСОБА_3 змінили замки. Відповідачі чинять перешкоди йому в користуванні своєю власністю. ОСОБА_2 просив зобов'язати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не чинити перешкоди йому, ОСОБА_7 та іншим членам його сім'ї в користуванні житловим приміщенням шляхом надання ключів від замків, допустити до квартири для належного володіння, користування та розпорядження квартирою; вселити його в квартиру.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 Суд зобов'язав ОСОБА_1, ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні 40/100 частини квартири АДРЕСА_2 шляхом надання йому ключів від замків даної квартири та вселив ОСОБА_2 у квартиру. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 суд відмовив.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно з ст. 150 ЖК УРСР власники квартири користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право на розпорядження квартирою, що знаходиться в приватній власності.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є власником 40/100 часток трикімнатної комунальної квартири, за адресою: АДРЕСА_3, що складається з однієї жилої кімнати, житловою площею 17,40 кв.м з відповідною частиною підсобних приміщень.

ОСОБА_2 неодноразово звертався до правоохоронних органів з приводу того, що відповідачі самовільно змінили замки до вхідних дверей та не допускають його до квартири (а. с. 8, 9).

Факт чинення ОСОБА_2 перешкод у користуванні квартирою відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_3 не заперечували. Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 посилалася лише на те, що ОСОБА_2 придбав кімнату у квартирі незаконно. До продажу кімнати позивачу вона орендували її у попереднього власника ОСОБА_5, між ними існувала домовленість щодо придбання у майбутньому орендованої кімнати. На порушення її переважного права на придбання кімнати ОСОБА_5 продала квартиру позивачу.

Суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про зобов'язання ОСОБА_1, ОСОБА_3 не чинити йому перешкод у користуванні 40/100 частини квартири АДРЕСА_2 шляхом надання ключів від квартири та вселення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовані порушенням з боку відповідачів його права вільного користування власністю. Законність заявлених позивачем вимог встановлена судом, а рішення прийняте судом з правильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта ОСОБА_1 на те, що вона мала переважне право на придбання кімнати, оскільки орендувала кімнату у попереднього власника. ОСОБА_1 як співвласник майна не оспорила у визначеному діючим законодавством порядку укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 договір купівлі-продажу частки квартири.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про те, що співвласник квартири ОСОБА_4 приймав участь у справі як третя особа без самостійних вимог, а не відповідач. Визначаючи ОСОБА_1 і ОСОБА_3 відповідачами по справі, ОСОБА_2 посилався на чинення перешкод користування власністю саме ними і цей факт визнаний в суді відповідачами.

Доводи скарги ОСОБА_1 про те, що на час продажу частки квартири вона орендувала кімнату у попереднього власника не мають правового значення з огляду на предмет та підстави позову ОСОБА_2

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді