Справа № 303/7574/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

02 жовтня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КУШТАНА Б.П., ОСОБА_1

при секретарі ТЕРПАЙ С.М.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів ОСОБА_6 комітет Мукачівської міської ради Закарпатської області як орган опіки ота піклування, про визнання осіб такими, що втратили право проживання в жилому приміщенні, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 20 березня 2017 року, -

встановила:

ОСОБА_2 14.12.2016 звернулася до суду із указаним позовом до ОСОБА_3 та її дітей ОСОБА_4 (2008 р.н.) і ОСОБА_5 (2013 р.н.). Зазначала, що є співвласником квартири АДРЕСА_1, іншими співвласниками квартири є її онука ОСОБА_3 і правнук ОСОБА_4 Відповідачі незаконно були зареєстровані в квартирі під час тривалої відсутності позивача у звязку з лікуванням, але фактично не проживають у ній з 1995 року, не оплачують комунальні послуги, це робить позивач. Те, що відповідачі не проживають у квартирі, підтверджується актом від 18.08.2016, складеним сусідами. Зареєструватися за своїм постійним місцем проживання відповідачі не бажають.

Посилаючись на ці обставини та на норми ст.ст. 71, 72 ЖК України, позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право на проживання у ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 20.03.2017 у позові відмовлено.

Позивач ставить в апеляції питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог. Посилається на ті самі обставини, якими мотивувався позов, крім того, зазначає, що з приводу реєстрації відповідачів у квартирі відкрито кримінальне провадження.

У письмових запереченнях на апеляцію відповідач ОСОБА_3, від імені та в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_7, вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Виходить, зокрема, з необхідності захисту права власності відповідачів на квартиру, а також із того, що дитина не може бути позбавлена права проживати зі своєю матірю та є членом сімї співвласника житлового приміщення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача ОСОБА_2, яка апеляцію підтримала, представника відповідача ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_7, який скаргу не визнав, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із його необґрунтованості та недоведеності. Рішення суду правильне по суті, відповідає вимогам закону, обставинам справи та ґрунтується на її матеріалах і доказах, яким дано правильну оцінку.

Встановлено, що в порядку приватизації державного житлового фонду ОСОБА_2, її донька ОСОБА_3 та її онук ОСОБА_4 (2008 р.н.) набули у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, виданим 27.11.2008 ОСОБА_6 комітетом Мукачівської міської ради, право власності цих осіб на квартиру зареєстровано 04.12.2008 (ст.ст. 1-3, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.ст. 11, 182, 328, 355, 368 ЦК України, ст. 9 ЖК України, інші норми законодавства) (а.с. 3, 6). Довідкою Управляючої компанії ТОВ «І.Т.В. Сервіс» від 10.08.2016 № 1-016227 (а.с. 4), іншими матеріалами справи підтверджується, що у вищевказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_2, її онука ОСОБА_3 та правнуки ОСОБА_4 (2008 р.н.) і ОСОБА_5 (2013 р.н.).

Житлові права включно із правом на реєстрацію за певним місцем проживання є похідними від права власності, речових прав на чуже майно (житлове приміщення, квартиру), зокрема, права користування ним. За встановлених у справі обставин суд першої інстанції правильно виходив із необхідності захисту права співвласників квартири ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користування житловим приміщенням, рівно як і права ОСОБА_5 на користування цим приміщенням і проживання в сімї із матірю та братом.

Рішення суду відповідає змісту закону, яким регулюються спірні правовідносини передусім щодо захисту права власності співвласників житлового приміщення (квартири) та встановлюється, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні, власник квартири здійснює своє право на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб, може використовувати її для проживання свого і членів сімї, може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, вимагати захисту права власності (ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 316-319, 321, 328, 382, 383, 386 ЦК України, ст.ст. 150, 155 ЖК України). Норми ЖК України враховуються в даних правовідносинах остільки, оскільки не суперечать їх змісту та пріоритету як відносин щодо права власності і відповідають конкретним обставинам справи. Відповідає рішення суду й положенням ст.ст. 29, 291, 310, 401, 405 ЦК України, ст.ст. 3, 4 СК України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» у контексті захисту права дитини на проживання в сімї та на користування жилим приміщенням нарівні із його власником та іншими членами сімї.

Посилання позивача на акт від 18.08.2016 № 116 (а.с. 5) стосовно того, що з 1995 року відповідачі не проживають у квартирі, правильно не був узятий судом до уваги. Позивач поставив питання про визнання відповідачів такими, що втратили право на проживання в квартирі, тоді як з урахуванням презумпції рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності за наявності права спільної сумісної власності відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на квартиру, а по суті на 2/3 частки у цьому праві (у разі поділу майна) (ст.ст. 369, 372 ЦК України), вимога про визнання осіб такими, що втратили право на проживання в квартирі, суперечить закону, позаяк за загальним правилом співвласників квартири не може бути позбавлено права користування нею.

Правових підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право на проживання в квартирі, наразі немає, суд вірно констатував, що норми ст.ст. 71, 72 ЖК України, на які в якості правового обґрунтування своєї вимоги послався позивач, не регулюють спірні правовідносини. Питання правомірності реєстрації відповідачів у квартирі, порядку і обставин щодо фактичного користування жилим приміщенням, оплати комунальних послуг, розрахунків між сторонами у звязку з утриманням квартири тощо, якщо для того є підстави, знаходяться за межами даного позову, його предмету і правового значення для вирішення по суті предявленої позивачем вимоги не мають. За наявності для того підстав співвласники квартири не позбавлені права врегулювати відповідні питання за домовленістю між собою, а в разі недосягнення згоди діяти встановленим законом порядком для захисту своїх прав.

Відтак, на підставі ст. 308 ЦПК України апеляцію, доводи якої правильності по суті, законності та справедливості рішення суду не спростовують, слід відхилити, ухвалене із дотриманням вимог ст.ст. 212-215 ЦПК України рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 20 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді