Провадження № 2/161/3724/17
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

головуючої - судді Рудської С.М.

при секретарі - Ярмолюк В.С.

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Макарової А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Єврофактор», Товариства з обмеженою відповідальністю «А.В.Л.» про визнання недійними договорів

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ТзОВ «ФК Єврофактор», ТзОВ «А.В.Л.» про визнання недійними договорів. Позовні вимоги мотивує тим, що Позов мотивує тим, що 27.11.2012 між ПАТ «Західінкомбанк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 2711/12-206, відповідно до якого позичальник отримав кредит в розмірі 700 000 грн. для рефінансування кредитної заборгованості ОСОБА_3 по кредитному договору № 1306/05-612 від 13.05.2005. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 27.11.2012 між банком та відповідачем ОСОБА_3 27.11.2012 було укладено договір застави, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим №4290. За умовами вищевказаного договору, в заставу банку було передано: вантажний автомобіль марки MAN, моделі 18.463 FLT, реєстраційний номер НОМЕР_1, рік випуску 2001, колір зелений, об'єм двигуна 12816 куб.см., шасі № НОМЕР_5, що належить ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_6, виданого 11 листопада 2006 року РЕГ Луцького МРВ ДАІ УМВС України у Волинській області; вантажний сідловий тягач марки Volvo, моделі FH 12, реєстраційний номер НОМЕР_2, рік випуску 1998, колір білий, об'єм двигуна 11967 куб.см. D, шасі НОМЕР_7, що належить ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_8, виданого 10 червня 2005 року Луцьким МРЕВ ДАІ ГУ УМВС України; вантажний сідловий тягач марки - Volvo, моделі FH 12-42Т, реєстраційний номер НОМЕР_3, рік випуску 1998, колір червоний, об'єм двигуна 11967 куб.см. D, шасі № НОМЕР_9, що належить ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_10, виданого 23 липня 2005 року Луцьким МРЕВ; напівпричіп бортовий марки KRONE, моделі SDP 27, реєстраційний номер НОМЕР_4, рік випуску 1997, колір червоний, повна маса 32500 кг, шасі НОМЕР_11, що належить ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_12, виданого 10 червня 2005 року Луцьким МРЕВ ДАІ ГУ УМВС України. Зазначає, що 07.02.2017 року між ПАТ «Західінкомбанк» та ТзОВ «ФК Еврофактор» було укладено договір відступлення права вимоги № 2017-01-06-000010 та договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, договором про задоволення вимог іпотекодержателя за договором застави, відповідно до яких банк відступив право вимоги за кредитним договором, договором поруки, договором застави, договором іпотеки, договором про задоволення вимог іпотекодержателя на користь ТзОВ «ФК Єврофактор»». Разом з тим, 07.02.2017 року між ТзОВ «ФК Єврофактор» та ТзОВ «А.В.Л.» було укладено договір про відступлення права вимоги № 2017-01-06-000010Ф та договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, договором про задоволення вимог іпотекодержателя та договором застави, відповідно до яких ТзОВ «ФК Єврофактор» відступило вимоги за кредитним договором № 2711/12-206 від 27.11.2012 року та іншими договорами на користь ТзОВ «А.В.Л.». Вважає, що вказані договори укладені з порушенням чинного законодавства України, оскільки кредитодавцем за кредитним договором може бути виключно банк або інша фінансова установа, а ТзОВ «А.В.Л.» не є фінансовою установою і тому не має права надавати фінансові послуги та не може бути наділене правами кредитодавця за кредитними договорами. На підставі наведеного, просить суд, визнати недійсним договір про відступлення права вимоги № 2017-01-06-000010Ф від 07.02.2017 року, що укладений між ТзОВ «ФК Єврофактор» та ТзОВ «А.В.Л.», щодо відступлення права вимоги за кредитним договором № 2711/12-206 від 27.11.2012 року, укладеним між ПАТ «Західінкомбанк» та ОСОБА_5, визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, договором про задоволення вимог іпотекодержателя та договором застави від 07.02.2017 року, що укладений між ТзОВ «ФК Єврофактор» та ТзОВ «А.В.Л.», що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ченцовою Н.А. та зареєстрованим в реєстрі за № 504 та судові витрати по справі.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві. Просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача ТзОВ «А.В.Л.» в судовому засіданні позов не визнала, з підстав наведених у письмових запереченнях, суду пояснила, що підстав для задоволення даного позову не має, оскільки оспорюваними договорами права позивача не були порушені. Просила суд відмовити в задоволенні позову за безпідставністю вимог.

Представник відповідача ТзОВ «ФК Єврофактор» в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов безпідставний та не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що 07 лютого 2017 року між ТзОВ «ФК Єврофактор» та ТОВ «А.В.Л.» було укладено договір про відступлення прав вимоги № 2017-01-06-000010Ф та договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, договором про задоволення вимог іпотекодержателя та договором застави, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ченцовою Н.А. та зареєстрований в реєстрі за № 504 (а.с. 134-140).

Відповідно до п. 2.1 договору про відступлення права вимоги в порядку та на умовах, визначених цим договором, первісний кредитор (ТзОВ «ФК Єврофактор») відступає новому кредитору (ТзОВ «А.В.Л.») належні первісному кредитору, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора до позичальника, іпотекодавця, заставодавця, поручителя за кредитним договором та договорами забезпечення, включаючи права вимоги до їх правонаступників, спадкоємців або інших осіб, до яких перейшли обов'язки за кредитними договорами та договорами забезпечення з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них та новий кредитор сплачує первісному кредитору за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором.

Згідно з п.п. 3.1., 3.2.2. договору про відступлення права вимоги, права вимоги відступаються за кредитним договором № 2711/12-206 від 27.11.2012 року з додатковими до нього договорами (угодами), укладеними між первісним кредитором та ОСОБА_5 та договором поруки № 2711/11-207, укладеним між ПАТ «Західінкомбанк» та ОСОБА_3

Статтею 512 Цивільного кодексу України визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Пунктом 51 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про банкрутство» № 15 від 18.12.2009 року передбачено, що статтею 512 ЦК України встановлено підстави заміни кредитора у зобов'язанні, в тому числі й грошовому. Законом не передбачено заборони на перехід прав кредиторів за грошовими зобов'язаннями до іншої особи.

Відступлення права вимоги являє собою договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові. При цьому законом передбачена можливість передачі права вимоги кредитора в рамках цивільно-правових договорів, а також використання майнових прав як забезпечення виконання зобов'язань.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 Цивільного кодексу України).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом чи договором.

Статтею 517 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для її здійснення, що є доказами прав нового кредитора у зобов'язанні.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

Таким чином, керуючись договором про відступлення права вимоги за кредитним договором № 2711/12-206 від 27.11.2012 року, укладеним між ПАТ «Західінкомбанк» та ОСОБА_5, договором іпотеки, посвідченим 27.11.2012 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за номером 4287 договором про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений 27.11.2012 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_6 зареєстрований в реєстрі за номером 4289 та договором застави, посвідченим 27.11.2012 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за номером 4290, Товариство з обмеженою відповідальністю «А.В.Л.» набуло статус нового кредитора згідно ст.ст. 512, 513, 514, 516, 517 ЦК України та відповідно всіх процесуальних прав та обов'язків Нового Кредитора (у тому числі прав на отримання всіх платежів, передбачених кредитним договором).

Твердження представника позивача стосовно того, що договір про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за кредитним договором № 2711/12-206 від 27.11.2012 року є договором факторингу не приймаються до уваги з огляду на наступне.

За правилами ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Договір факторингу являє собою зобов'язальне правовідношення, яке виникає між фактором та продавцем (постачальником) товарів або послугонадавачем (клієнтом), за яким фактор купує у клієнта право вимоги останнього по відношенню до його контрагентів (боржників) за договорами по сплаті заборгованості за поставлені (передані) товари або надані послуги, тим самим фінансуючи діяльність клієнта. До того ж в даному випадку мова йде не про будь-яке окреме відплатне відступлення конкретного права вимоги, а про конкретну дебіторську заборгованість (повністю або частково).

Матеріалами справи підтверджено, що Договір про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за кредитним договором 2711/12-206 від 27.11.2012 року не містить такої умови, як передача ТОВ «Єврофактор» грошових коштів в розпорядження ТОВ «А.В.Л.» за плату.

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного суду України від 06.07.2015 року у справі №6-301цс15 відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Стосовно твердження позивача, що укладені договори про відступлення права вимоги порушують її права як сторони у зобов'язальних відносинах, суд зазначає наступне.

Як роз'язнив Пленум Верховного Суду України в п. 5 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Таким чином, виходячи з предмету спору, позивач не є стороною оспорюваних нею правочинів, у зв'язку з чим єдиною підставою для визнання їх недійсними в судовому порядку є доведення факту порушення прав і законних інтересів ОСОБА_3 оспорюваними договорами.

При цьому, згідно з роз'яснень, викладених в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року № 14, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Отже, суд вважає, що оскільки оспорювані договори про відступлення права вимоги, передбачають лише заміну кредитора у зобов'язанні, не припиняють самого зобов'язання, а лише приводять до вибуття однієї з його сторін, на місце якої приходить інша особа (кредитор), тому така заміна кредитора не впливає на права та обов'язки позивача.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Ані позивачем у позовній заяві, ані представником позивача в судовому засіданні не надано належних та допустимих доказів на підтвердження порушення прав та законних інтересів ОСОБА_3 при укладенні договорів про відступлення права вимоги № 2017-01-06-000010Ф від 07.02.2017 року та про відступлення права вимоги за договором іпотеки, договором про задоволення вимог іпотекодержателя та договором застави від 07.02.2017 року, укладених між ТзОВ «ФК Єврофактор» та ТзОВ «А.В.Л.».

Аналізуючи вказані вище норми права, письмові та інші докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Єврофактор», Товариства з обмеженою відповідальністю «А.В.Л.» про визнання недійними договорів, слід відмовити.

На підставі ст.ст. 203, 215, 227, 512, 1077, 1079 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Єврофактор», Товариства з обмеженою відповідальністю «А.В.Л.» про визнання недійними договорів - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська