Справа № 161/6341/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р.М.
Провадження № 22-ц/773/529/17 Категорія: 57 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Бовчалюк З.А.,

секретар судового засідання - Галицька І.П.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживачів, визнання недійсним пункту договору та стягнення коштів за апеляційною скаргою відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на заочне рішення Луцького міськрайонного суду від 13 грудня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 24 лютого 2015 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» укладено договір фінансового лізингу, за яким відповідач зобов'язався придбати та передати йому в користування трактор «Чері 244» вартістю 150 000 грн. Того ж дня позивач здійснив оплату за послуги згідно з указаним договором в розмірі 15 000 грн. Наступного дня після підписання договору з інформації від виробника він дізнався, що запропонована модель та комплектація трактора його не влаштовує за своїми технічними характеристиками та витратами пального. Крім того, з веб-сайтів продавців він довідався про суттєве збільшення вартості предмета лізингу.

27 лютого 2015 року він звернувся до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» із заявою про розірвання договору з моменту отримання відповідачем цієї заяви та просив повернути сплачені товариству кошти в розмірі 15 000 грн. У листі від 27 березня 2015 року ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» визнало факт розірвання договору фінансового лізингу, однак відмовилося повертати йому сплачені кошти в розмірі 15 000 грн., посилаючись на пункт 12.11 договору, яким передбачено, що у випадку розірвання договору комісія не повертається.

Посилаючись на те, що умови вказаного пункту договору фінансового лізингу є несправедливими відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», просив визнати цей пункт недійсним і стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на його користь сплачені кошти в розмірі 15 000 грн.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду від 13 грудня 2016 року позов задоволено.

Постановлено визнати недійсним п. 12.11 договору фінансового лізингу № 002219 від 24 лютого 2015 року, укладеного між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_2

Стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_2 15 000 грн. в рахунок повернення коштів, сплачених за договором фінансового лізингу № 002219 від 24 лютого 2015 року, та 2 100 грн. витрат на правову допомогу.

Стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» в дохід держави 551 грн. 20 коп. судового збору.

В апеляційні скарзі відповідач ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» просить скасувати це рішення і ухвалити нове рішення про відмову в позові, покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

Судом встановлено, що 24 лютого 2015 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» укладено договір фінансового лізингу, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався придбати та передати в користування ОСОБА_2 трактор «Чері 244» вартістю 150 000 грн. (а. с. 3-8).

Згідно з пунктом 8.2.1 договору перший лізинговий платіж складається із: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору, що розраховується як комісія за організацію, яка визначена в додатку 1 до договору; авансу ціни предмета лізингу, що розраховується як авансовий платіж, розмір якого визначений у додатку 1 до договору; комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу як платіж, що покриває витрати лізингодавця, пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоодержувача, розмір якого визначений у додатку 1 до договору.

Згідно з додатком 1 до договору вартість предмета лізингу становить 150000 грн.; авансовий платіж - 75 000 грн.; комісія за організацію - 15 000 грн. (10 %) (а. с. 9).

24 лютого 2015 року позивач здійснив оплату комісії за організацію в розмірі 15 000 грн. з призначенням платежу за послуги згідно з договором фінансового лізингу (а. с. 12).

27 лютого 2015 року ОСОБА_2 звернувся до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» із заявою про розірвання договору з моменту отримання відповідачем цієї заяви, оскільки з веб-сайтів продавців він дізнався про істотне збільшення вартості трактора «Чері 244», запропонована модель та комплектація трактора його не влаштовує за своїми технічними характеристиками та витратами пального, у зв'язку з чим просив повернути сплачені товариству кошти в розмірі 15 000 грн. (а. с. 13-16).

У листі від 27 березня 2015 року ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» визнало факт розірвання договору фінансового лізингу, однак відмовилося повертати ОСОБА_2 сплачену ним комісію за організацію в розмірі 15 000 грн., посилаючись на п. 12.11 цього договору (а. с. 17).

Згідно з п. 12.11 договору фінансового лізингу у випадку його розірвання лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання - 20 % від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Абзацом 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Згідно зі ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

За змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» міститься у ч. 2 ст. 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно з ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (ч. 4 ст. 18 цього Закону).

Згідно з оспорюваним пунктом 12.11 договору фінансового лізингу у випадку розірвання договору комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається.

При цьому в разі збільшення вартості предмета лізингу лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем для відповідності відсоткового розміру авансового платежу фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу в момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає (п. 5.4 договору).

Умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень (п. п. 4.3.5 договору), однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що умова оспорюваного пункту 12.11 договору фінансового лізингу є несправедливою в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Цією нормою до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, а спірним пунктом договору передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві, а тому зазначена у пункті 12.11 умова договору є несправедливою.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що договір фінансового лізингу № 002219 від 24 лютого 2015 року, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_2, не було нотаріально посвідчено (а. с. 3-8).

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

При цьому договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 799 ЦК України).

Пунктом 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 цього Закону діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Доказів наявності у ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» такої ліцензії на час укладення спірного договору відповідач суду не надав.

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Виходячи з викладеного, давши правильну оцінку обставинам справи, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що умови укладеного між сторонами договору фінансового лізингу не порушують принцип добросовісності та не створюють істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін, є прозорими та відповідають чинному законодавству, не заслуговують на увагу і спростовуються вищенаведеними обставинами справи.

Той факт, що при укладенні договору сторонами було дотримано вимоги статей 638, 640, 642 ЦК України, не спростовує висновок суду про несправедливість умов договору і про порушення у зв'язку з цим прав споживача, що є підставою для визнання договору (його частини) недійсним.

У пункті 12.12 договору, на який посилається ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» в апеляційній скарзі, не передбачено право позивача на одержання компенсації у зв'язку з розірванням або невиконанням договору. Цим пунктом навпаки покладається обов'язок на лізингоодержувача сплатити неустойку (штраф) на користь лізингодавця в розмірі 10 % від вартості предмета лізингу у випадку необґрунтованої відмови від його прийняття. Що стосується визначеної пунктом 12.11 договору умови про те, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу лізингодавець повертає кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20 % від сплаченої суми авансового платежу, то дана умова в сукупності з положенням цього пункту про не повернення лізингоодержувачу комісії за організацію даного договору якраз і є несправедливою, оскільки порушує принцип добросовісності, вносить суттєвий дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін і завдає шкоди споживачеві.

Також не заслуговує на увагу посилання відповідача в апеляційній скарзі на безпідставність стягнення з нього на користь позивача витрат на правову допомогу.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що витрати на правову допомогу є судовими витратами, пов'язаними з розглядом справи.

Виходячи із змісту ст. ст. 56, 84 ЦПК України, ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права.

Як роз'яснив Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 48 постанови від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

27 лютого 2015 року між ОСОБА_2 та адвокатським об'єднанням «Правовий стандарт» було укладено договір про надання правової допомоги у даній справі (а. с. 19).

Оплата позивачем вказаної правової допомоги в сумі 2 100 грн. підтверджується відповідними квитанціями (а. с. 20-21).

До позовної заяви додано розрахунок надання правової допомоги, в якому зазначено її види, кількість витраченого правниками часу на надані послуги та їх вартість (а. с. 22).

Тому за правилами ст. 88 ЦПК України судові витрати на правову допомогу підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Таким чином, доводи апеляційної скарги повністю спростовуються вищенаведеними обставинами справи та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» відхилити, а заочне рішення Луцького міськрайонного суду від 13 грудня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді