АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/536/17 Головуючий І інстанції - Корекян Н.Р.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Бездітка В.М.,

суддів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

за участю секретаря Котлярової М.Ю.,

розглянув матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ОСОБА_5 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_6, Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7, треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та малолітня ОСОБА_9 про визнання недійсними договорів дарування та визнання права власності на квартиру, -

встановила:

У грудні 2015 року позивачі звернулись до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 14 травня 1969 р. ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10. Від даного шлюбу у них 02.09.1969 року народився син - ОСОБА_4. Розпорядженням № 24 від 21 травня 1999 року органу приватизації ОСОБА_3 та ОСОБА_10 було передано у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1. В 2000 році подружжям ОСОБА_10 було прийнято рішення щодо переїзду на постійне місце проживання до Англії, де проживав ОСОБА_4. ОСОБА_3 виїхала до Англії. ОСОБА_10 залишився мешкати на Україні. При цьому подружжя домовилося, що він продає спірну квартиру та вилітає до своєї сім»ї в Англію. З цієї метою ОСОБА_3 видала чоловіку довіреність з правом продажу вищезазначеної квартири зі строком дії на три роки. В подальшому ОСОБА_10 став відкладати свій виїзд за кордон, а пізніше ОСОБА_3 дізналася, що в нього є інша жінка і 19.05.2004 року у них народилася дитина. 19.12.2011 року ОСОБА_10 помер. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшла 1 / 2 частина спірної квартири. Коли ОСОБА_3 звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, їй було відмовлено в цьому, оскільки спірна квартира в цілому належить відповідачці ОСОБА_6. Нею було зясовано, що 09 жовтня 2003 року між ОСОБА_6, яка діяла від імені позивачки на підставі доручення, та ОСОБА_10 було укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_10 1/ 2 частину квартири АДРЕСА_2. Позивачі вважають, що вказаний договір дарування є недійсним. 16 березня 2006 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування, згідно якого ОСОБА_10 подарував ОСОБА_6 спірну квартиру. Позивачі вважають, що цей договір також є недійсним. ОСОБА_11 договорами було порушено право власності ОСОБА_3 на 1 / 2 частину спірної квартири.

Позивачі просили визнати договір дарування від 09 жовтня 2003 року недійсним, визнати договір дарування від 16.03.2006 року недійсним, визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3, як на її законну частку у праві спільної сумісної власності подружжя, визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_3 в порядку спадкування, визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_3 в порядку спадкування за законом після померлого 19.12.2011 року ОСОБА_10

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2016 року у задоволені позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити. Посилалась на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи. В обґрунтування скарги зазначила, що судом першої інстанції не була надана належна оцінка усім доказам по справі, у звязку з чим висновки суду є передчасними. Суд першої інстанції не були враховані положення ст.62 ЦК України ( в редакції 1963р.), якою регламентується інститут представництва. Дійсно ОСОБА_3 була надана довіреність на ім»я ОСОБА_10 з правом продажу квартири, яка знаходилась у них на праві спільної сумісної власності. Однак, ОСОБА_10 передав її повноваження іншій особі безпідставно і даний факт не був врахований судом першої інстанції при ухвалені рішення. У разі якщо особа, яка передає повноваження іншій особі повинна сповістити про це того, хто видав довіреність. ОСОБА_11 дії зі сторони ОСОБА_10 здійснено не було. Зі сторони ОСОБА_10 передоручення права на розпорядження спірною квартирою було здійснено незаконно і в подальшому даний факт вплинув на незаконне укладення спірних договорів дарування, якими порушуються права позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ОСОБА_11 обставинам судом першої інстанції не було надано належної оцінки, що призвело до ухвалення рішення про відмову у задоволені позову.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім встановлених ст.61 ЦПК України випадків. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Правовідносини між позивачкою, ОСОБА_10 та ОСОБА_6 розпочалися та закінчилися саме під час дії Цивільного кодексу України в редакції 1963 року, тому суд правильно розглянув спір у відповідності до вимог ЦК України в редакції 1963 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що при укладанні договору дарування 09 жовтня 2003 року ОСОБА_6 діяла в межах наданих їй повноважень від імені ОСОБА_3 і подарувала ОСОБА_10 вказану частину квартиру. Тобто, ОСОБА_10 та ОСОБА_6 діяли у відповідності до норм цивільного законодавства та в рамках наданих повноважень. Як власник квартири в цілому, ОСОБА_10 скористався своїм правом на відчуження майна та за договором від 16.03.2006 р. подарував квартиру ОСОБА_6 на законних підставах. У зв'язку із чим суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання недійсними спірних договорів. Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у визнанні за ними права власності на частину спірної квартири в порядку спадкування суд першої інстанції виходив з того, що на момент відкриття спадщини після померлого ОСОБА_10 він не мав права власності на квартиру АДРЕСА_4 у звязку з чим вони не можуть вважатися спадкоємцями на спірну квартиру.

Такий висновок суду ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_10 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 травня 1969 року (том №1, а. с. 8).

Від даного шлюбу у них народився син ОСОБА_4 -ІНФОРМАЦІЯ_1 (том №1, а.с.13).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло № 24 від 24 травня 1999 року ОСОБА_10 та ОСОБА_3 за правом спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_5 ( том №1, а. с. 14).

25 жовтня 2000 року ОСОБА_3 видала доручення, згідно якого уповноважила ОСОБА_10 користуватися і розпоряджатися ( продати, подарувати, здати в оренду тощо) належною їй частиною квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_6, для чого надала йому право подавати від її імені заяви, одержувати необхідні документи, розписуватися за неї, підписувати договори про відчуження квартири чи переходу прав щодо неї до третіх осіб, одержувати належні їй від реалізації доручення гроші та виконувати все необхідні дії, пов'язані з наданими повноваженнями. Доручення було видане з правом передоручення терміном на три роки і дійсне до 25 жовтня 2003 року. ОСОБА_11 доручення було підписано ОСОБА_3 посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_12 (том №1, а. с. 15).

Посилання апелянта на той факт, що ОСОБА_10 без урахування норм ст.68 ЦК України ( у редакції 1963 р) без її повідомлення передоручив свої права ОСОБА_6 є безпідставними. ОСОБА_11 довіреністю від 25.10.2000 року надано право ОСОБА_10 щодо передоручення терміном на три роки.

09 жовтня 2003 року ОСОБА_10 скориставшись своїм законним правом передоручив ОСОБА_6 від імені ОСОБА_3 право розпорядитися частиною квартирою, на підтвердження чого видав ОСОБА_6 доручення, посвідчене приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 від 09 жовтня 2003 року за р. № 1910. ( том № 1, а.с.17).

ОСОБА_11 довіреність була надана ОСОБА_10 в рамках наданих йому повноважень та у термін дії довіреності від 25.10.2010 року.

09 жовтня 2003 року між ОСОБА_6, яка діяла на підставі вищезазначеного доручення від імені ОСОБА_3 - дарувателя, та ОСОБА_10, як обдарованим, було укладено договір, згідно якого даруватель подарувала, а обдарований прийняв в дар 1/ 2 частину квартири 52 у житловому будинку 10 по пр.Гагаріна м.Харкова. ОСОБА_11 договір було посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за р. № 1914 ( том № 1, а. с. 18).

У вищевказаному договорі, за твердженням сторін, помилково вказана квартира 52 будинку 10 замість квартири 10 будинку 52. Згідно копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 24.11.2003 року квартира АДРЕСА_7 належала ОСОБА_10 ( том № 1, а.с.20).

Таким чином, при укладанні договору дарування від 09.10.2003 року ОСОБА_6 діяла від імені ОСОБА_3,через передоручення їй права ОСОБА_10 наданого йому ОСОБА_3, щодо розпорядження спірною квартирою квартирою, тому в договорі дарування він не виступав у якості представника дарувателя. При цьому ОСОБА_6 в рамках наданих їй повноважень, представляла інтереси ОСОБА_3 та від її імені подарувала ОСОБА_10 1/2 частину квартири АДРЕСА_4.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції що при укладанні договору дарування 09 жовтня 2003 року ОСОБА_6 в межах наданих їй повноважень від імені ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_10 вказану частину квартиру. Тобто ОСОБА_10 та ОСОБА_6 діяли у відповідності до норм цивільного законодавства та в рамках наданих повноважень.

Відповідно до договору дарування від 16.03.2006 року, ОСОБА_10 як власник квартири АДРЕСА_8 на свій власний розсуд розпорядився належним йому майном та подарував вказану квартиру ткаченко ОСОБА_11 договір був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрований за № 463.

При цьому при укладанні вказаного договору нотаріусом було перевірено правоустановчі документи на квартиру АДРЕСА_8 та право набуття ним вказаної квартири у свою власність.

На підставі вказаного суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку, що підстави для визнання вказаного договору дарування відсутні.

ОСОБА_10 помер 19.12.2011року ( том №1, а.с.23).

У відповідності зі ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст.1261 Цивільного кодексу України визначена перша черга спадкоємців за законом, а саме син та дружина спадкодавця.

Відповідно до ст.1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять всі права та обовязки спадкодавця.

Таким чином, колегія судів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що оскільки на час відкриття спадщини померлий ОСОБА_10 не мав права власності на квартиру АДРЕСА_9, позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа малолітня ОСОБА_9 не можуть вважатися спадкоємцями на спірну квартиру.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що довіреність видана від імені ОСОБА_10 на ім»я ОСОБА_6 була оформлена з порушенням норм чинного законодавства. При надані доручення ОСОБА_10, ОСОБА_3 діяла за своїм волевиявленням, розуміючи значення своїх дій, добровільно надала йому право щодо передоручення.

Доводам апеляційної скарги які повторюють доводи позовної заяви суд першої інстанції надав оцінку.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Посилання в апеляційній скарзі, щодо невідповідності висновків суду обставинам справи не відповідають матеріалам справи, не підтверджені доказами.

Підстав для скасування або зміни рішення при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий -

Судді