Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/195/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дьомич Л. М.
УХВАЛА

Іменем України

03.04.2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого судді: Дьомич Л.М.

суддів: Гайсюка О.В.; Письменного О.А.

за участю секретаря: Яковлєвої Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка представляє інтереси приватного підприємства «Вагран» на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 листопада 2016 року у справі за позовом приватного підприємства «Вагран» до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року приватне підприємство «Вагран» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкоди в користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення без надання іншого житла зі звільненням від особистих речей та стягнення боргу в сумі 10 800 грн.

В обгрунтування вимог зазначено, що приватному підприємству «Вагран» належить на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності від 20 жовтня 2004 року № 651 кімната № 930 в будинку 21, по проспекту Університетському в м. Кіровограді.

ОСОБА_3 незаконно, самоправно, без будь-яких правових підстав вселився у вищевказану кімнату та використовує житло на власний розсуд, не бажає сплачувати за її користування та укладати договір найму.

Рішенням засновника приватного підприємства «Вагран» від 01 травня 2014 року встановлено плату за користування кімнатою по проспекту Університетському 21, в м. Кіровограді, які перебувають у приватній власності підприємства, а саме за кімнату площею 16,5 кв.м, - 400 грн., за кімнату площею 22,5 кв.м. - 500 грн.

Таким чином, борг відповідача за період з 01 червня 2014 року по 01 серпня 2016 року складає 10800 грн., які він в добровільному порядку не сплачує.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_2, яка представляє інтереси ПП «Вагран» звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення вимог. Зазначає, що суд першої інстанції приймаючи рішення не повно зясував обставини, що мають істотне значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права. Так як не враховано, що відповідачем не надано доказів яким чином він вселився у вказану кімнату гуртожитку. Суд керувався Закон України «Про житловий фонд соціального призначення» прийнятий 12 січня 2006 року, а право власності ПП «Вагран» на спірне житло виникло у 2004 році, дане житло не є соціальним. Помилковим є висновок, що ПП «Вагран» немає повноваження приймати рішення про встановлення розміру оплати за користування житлом, так як наказ засновника від 01.05.2014 р. не скасований.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_2, яка представляє інтереси ПП «Вагран», пояснення ОСОБА_3, дослідивши письмові докази по справі, перевіривши рішення суду у межах доводів апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню за наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що доказів вселення ОСОБА_3 у вказаний гуртожиток без відповідних правових підстав, а також, що ним не укладався договір найму із власником гуртожитку на час його вселення, стороною позивача не надано, як і не надано доказів, що власник пропонував мешканцям гуртожитку укласти з ним відповідні правочини. Крім того, підприємством не доведено, що існуюча заборгованість за оренду житла нарахована відповідачу в межах чинного законодавства.

Вказаний висновок відповідає обставинам справи, яким суд дав належну правову оцінку.

Судом встановлено, що будинок №21 по проспекту Університетському в м. Кіровограді (Кропивницькому) на підставі рішення виконкому Кіровоградської міської ради народних депутатів від 05 квітня 1979 №365, яким затверджено акт Державної комісії на введення в дію гуртожитку по проспекту Правди (на час розгляду справи проспект Університетський, 21), має статус гуртожитку, оскільки судові спори щодо іншого статусу (будинку для малих сімей) не призвели до зміни статусу гуртожитку, що не заперечувалося сторонами в суді апеляційної інстанції.

Згідно свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення Кіровоградського міськвиконкому від 14 жовтня 2004 року №1546 в обмін договору купівлі-продажу від 29 листопада 2012 року будинок №21 по проспекту Університетському в м. Кіровограді (на даний час м. Кропивницький), належить приватному підприємству «Вагран» (а.с.5).

Щодо позовних вимог про усунення перешкод в розпорядженні майном та виселення ОСОБА_3 з гуртожитку виходить слідкуюче.

Стаття 22 Конституції України визначає, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. За ст. 47 кожна особа має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Згідно ст. 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною умовою для вселення в надану жилу площу, а відтак здійснення реєстрації місця проживання та набуття права проживання.

У постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року, у справі № 6-6цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обовязковою для всіх судів України, зазначено, що вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, суди повинні зясовувати, чи є гуртожитком будинок, приміщення в якому займає особа, зокрема: чи зареєстрований він як гуртожиток у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів; чи побудований будинок як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний; чи є дозвіл санітарно-епідеміологічної станції на його заселення як гуртожитку; чи видавався, відповідно до статті 129 ЖК України та Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208, ордер на зайняття особою жилої площі в гуртожитку, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу; чи укомплектований будинок (жиле приміщення) меблями, спеціальним устаткуванням, інвентарем, культурно-побутовими предметами, необхідними для проживання, занять і відпочинку громадян; чи є штати для обслуговування гуртожитку; як оплачується проживання тощо.

В порядку ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог законодавства, яким регулюються дані правовідносини, єдиною підставою для вселення в гуртожиток є спеціальний ордер виданий адміністрацією підприємства, установи, чи організації. Тобто, без відповідного ордеру особа не має можливості вселитися в кімнату гуртожитку. При вселенні ордер здається в житлово-експлуатаційну організацію, а при її відсутності - завідуючому (директору) гуртожитком підприємства, установи, організації.

Як зазначив відповідач і це підтверджується записами у трудовій книжці, оглянутої в суді апеляційної інстанції, він працював на підприємстві, яке було власником гуртожитку, підприємство реорганізовувалось, змінювалась його назва, в решті майно продано позивачеві, але ордер на вселення в кімнату гуртожитку наданий попереднім власником.

Згідно відомостей адресно-довідкового бюро УДМС в Кіровоградській області та паспортних даних ОСОБА_3, останній зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_1, кім. 903, в м. Кіровограді (Кропивницькому) з 01 червня 1993 року (а.с.13). Тобто відповідач вселився у вказаний гуртожиток задовго до набуття позивачем (ПП «Вагран») права власності на нього.

ОСОБА_3 з обєктивних підстав позбавлений можливості надати документи на вселення, які ним передані власнику, але і позивач не може належними та допустимими доказами спростувати пояснення відповідача, надати обсяг документів які б виключали підстави вселення сторони в жиле приміщення. Як зазначив в суді представник ПП «Вагран», їй невідомо чи документація про вселення мешканців гуртожитку існує на підприємстві, передавалась від попередніх власників, тощо. Здійснена реєстрації відповідача в спірному жилому приміщенні, беззаперечно доводить законність його вселення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_3 вселився у спірну кімнату гуртожитку на підставі ордеру, правомірність якого не спростована, зареєструвався в ньому, проживає та користується даним житлом протягом 23 років на законних підставах. Тому не може бути виселений, як самоправно вселившийся.

Відносно вимог про стягнення заборгованості.

01 травня 2014 року рішенням засновників приватного підприємства «Вагран» встановлено плату за користування кімнатою в гуртожитку по проспекту Університетському 21 в м. Кіровограді, які перебувають у приватній власності приватного підприємства «Вагран»: за кімнату площею 16,5 кв.м. 400 грн., за кімнату площею 22,5 кв.м. 500 грн. (а.с.7).

В матеріалах справи міститься оголошення адміністрації приватного підприємства «Вагран», за яким мешканців будинку по проспекту Університетському 21, в місті Кіровограді було повідомлено, що в разі ненадання документів, які підтверджують підстави вселення, а також не укладання договору оренди, ПП «Вагран» змушене буде звертатись до судових органів щодо виселення таких осіб. Крім того, несплата за користування будинком та кімнатою створює неможливість надання послуг. (а.с.29-30).

Згідно ст. 130 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Відносини, які складаються між мешканцем гуртожитку і його володільцем, є договірними і відносяться до різновиду договору найму жилого приміщення.

Регулювання відносин з користування гуртожитками відноситься до спеціального правового статусу цього житла. Тому норми глави 4 Житлового кодексу УРСР, Примірного положення про гуртожитки, а також інші норми житлового законодавства стосовно гуртожитків є спеціальними по відношенню до норм цивільного законодавства. В силу ст. 62 Житлового кодексу УРСР, ч. 3 ст. 810 Цивільного кодексу України до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства.

Оскільки гуртожиток, у кімнаті якого проживає ОСОБА_3 є приватною власністю ПП «Вагран», то порядок користування житловою площею у цьому гуртожитку має визначатись договором найму (оренди) житла.

Згідно ч.1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи питання про обґрунтованість заявленого позову, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що гуртожиток в кімнаті якого проживає ОСОБА_3 є приватною власністю ПП «Вагран», тому порядок користування житловою площею у цьому гуртожитку повинен визначатися за договором найму (оренди) житла.

Доказів того, що відповідач отримав від позивача пропозицію укласти договір на конкретних умовах (в тому числі із зазначенням розміру плати за користування житлом) суду не надано, у звязку з чим відсутні підстави вважати цей договір укладеним (ч.1 ст.640 ЦК).

Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобовязаною у разі її прийняття. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях (ст. 641 ЦК).

Оголошення ПП «Вагран» про укладення договорів та надання документів про вселення, яке долучено до матеріалів справи, не є належним доказом в розумінні ст. 58 ЦПК, оскільки не містить істотних умов договору, дати складання, з його змісту не зрозуміло коли та де воно було розміщено, тобто не можна встановити чи мав змогу відповідач з ним ознайомитися. Журнал вихідної кореспонденції ПП «Вагран» також не є належним доказом, оскільки в ньому відсутній підпис ОСОБА_3 щодо отримання листа-попередження (а.с. 31-32).

Таким чином, питання щодо розміру плати за користування житлом між сторонами не врегульовано. Так як між підприємством, як новим власником та ОСОБА_3 не укладено договору найму житла, як передбачено чинним законодавством, сторона не вправі вимагати стягнення без правового вирішення зобовязальних відносин.

Крім того, позивач не надав доказів, що засновник ПП «Вагран» уповноважений встановлювати плату за користування кімнатою в гуртожитку, адже Статутом ПП «Вагран» надано право здавати в оренду громадянам майно саме підприємству (п. 8.4 Статуту), а всі питання діяльності підприємства, окрім віднесених до виключної компетенції засновника вирішує директор (пункти 11.2.1, 11.2.2 Статуту). Згідно п. 11.1-11.1.6 Статуту до виключної компетенції засновника не відноситься вирішення питання про встановлення орендної плати за користування житлом (а.с.101-105). Директором ПП «Вагран» є ОСОБА_4 (а.с.6). Представник позивача наказ директора надав лише в суді апеляційної інстанції, що не було предметом обговорення судом першої інстанції, а відтак і не враховано при здійснення висновку. На цей наказ також не вказується в апеляційній скарзі. Разом з тим дана обставина не змінює правильність судового рішення, у звязку з відсутністю правочину між сторонами.

Тому стороною не доведено обставин, на які вона посилалась як на підставу для задоволення позовних вимог, що є обовязком згідно з засадами змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України. На підставі встановлених в судовому засіданні фактів, здійснена належна оцінка зібраним доказам і правильно визначені правовідносини між сторонами та застосовані норми матеріального права, які їх регулюють. Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не розяснено стороні позивача необхідності надати суду Статут підприємства та засновницькі документи, не приймаються до уваги, оскільки цивільно-процесуальним законодавством передбачено, що тягар доказування покладено на сторони. Більш того, статут підприємства долучений позивачем до матеріалів справи в суді апеляційної інстанції, його зміст не спростовує правильних висновків суду.

За вищевикладеного, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги щодо застосування до спірних правовідносин ЗУ «Про житловий фонд соціального призначення», не вплинули на правильність рішення. Так як суд вказав, що відповідач нібито отримав саме такий тип житла, але крім пояснень ОСОБА_3 інші докази відсутні, більш того він вселився у 1993 році до прийняття закону і правові висновки не ґрунтувались на даній нормі права (ст.20).

З урахуванням викладеного, апеляційна скарга відповідно до ч. 1 ст.308 ЦПК України, апеляційна, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 304, ст. 307, ст. 308, ст. 313, ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У ХВ А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка представляє інтереси приватного підприємства «Вагран» відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: