Справа № 454/1702/15 Головуючий у 1 інстанції: Струс Т.В.
Провадження № 22-ц/783/461/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. Ф.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого Павлишина О.Ф.,

суддів Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар Іванова О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 05 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління МВС України у Львівській області з участю ліквідаційної комісії з припинення діяльності ГУ МВСУ у Львівській області, третіх осіб ОСОБА_3, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, про стягнення 3 % річних, інфляційних витрат за невиконання грошового зобовязання, що випливає із судового рішення, про відшкодування моральної шкоди заподіяної злочином,-

ВСТАНОВИЛА:

14 липня 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Головного управління МВС України у Львівській області про стягнення 3% річних, інфляційних витрат за невиконання грошового зобов'язання, що випливає із судового рішення, про відшкодування моральної шкоди заподіяної злочином. В обґрунтування вимог зазначив, що вироком Сокальського районного суду від 12.06.2013р. визнано винним та засуджено за ч.3 ст. 365 та ч.1 ст. 121 КК України ОСОБА_3, який є колишнім працівником Сокальського РВ ГУМВСУ у Львівській області. Цим же вироком стягнуто із ГУ МВСУ у Львівській області в користь позивача 70000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої вказаним злочином. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 11.04.2014р. вирок районного суду залишено без змін. Ухвалою ВССУ від 27.11.2014р. касаційну скаргу представника цивільного відповідача ГУ МВСУ у Львівській області залишено без задоволення, а вирок без змін, в тому числі щодо стягнення 70000 грн. моральної шкоди. Зазначає, що Державною казначейською службою України, в процесі виконання судового рішення ці кошти були стягнуті з боржника і перераховані на рахунок позивача лише 12.09.2014р. З покликанням на правову позицію ВСУ, викладену у Постанові від 01.10.2014р. у справі №6-113цс14, в якій зазначено, що відшкодування заподіяної злочином матеріальної та моральної шкоди є грошовим зобов'язанням, а також ст.ст. 11, 509, 625, 1166 ЦК України, просив стягнути із відповідача 3% річних від простроченої суми у розмірі - 2629,31грн за період з 12.06.2013р. по 12.09.2014р. та інфляційні витрати у розмірі - 10751,9грн. за період з 12.06.2013р. по 12.09.2014р.

Оскаржуваним рішенням суду у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2

В апеляційній скарзі стверджує, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Вважає помилковим висновок суду про те, що норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо стягнення боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми не поширюються на спірні правовідносини, оскільки у випадку задоволення позовних вимог суд внесе своїм рішенням зміни у вирок, який набрав законної сили, яким вже визначено суму, що підлягала йому до виплати та який має преюдиційне значення для суду при вирішенні цієї справи. Посилається на постанову Верховного суду України від 01.10.2014 року № 6-113цс14 у якій позивач просив стягнути інфляційні втрати і 3 % річних внаслідок несвоєчасного виконання вироку суду та у якій ВСУ вказав, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваним ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові. Не погоджується із застосуванням судом першої інстанції до цих правовідносин постанови ВСУ від 13.01.2016 року у справі №6-3019цс15, оскільки в ній не йдеться про порушення строку виконання грошових зобовязань, що випливають із вироку суду та повязані із завданням майнової та моральної шкоди іншій особі. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Оскільки в судове засідання не з"явились особи, які беруть участь у справі, колегія суддів вважає, що розгляд справи відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України слід проводити без участі останніх та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задоволити частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено такі обставини.

Вироком Сокальського районного суду Львівської області від 12.06.2013р. встановлено, що ОСОБА_3, здійснюючи функції представника влади на посаді дільничного інспектора Сокальського РВ ГУМВСУ у Львівській області, вчинив злочини передбачені ч.3 ст. 365; ч.1 ст. 121 КК України. ОСОБА_3 засуджено за ч.3 ст. 365; ч.1 ст. 121 КК України із врахуванням положень ст.ст. 69, 70 КК України до 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати атестовані посади в органах внутрішніх справ або виконувати функції представників міліції на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування основного покарання із встановленням іспитового строку терміном 3 роки. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_2 задоволено частково. Вирішено стягнути з ГУМВСУ у Львівській області в користь потерпілого 70 000 грн. моральної шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 11.04.2014р. вирок районного суду від 12.06.2013р. без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.11.2014р., касаційну скаргу залишено без задоволення. Ухвалу Апеляційного суду від 11.04.2014р. щодо ОСОБА_3 залишено без змін.

Відповідно, згідно приписів ст. 223 ЦПК України, вирок у вказаній кримінальній справі, яким зокрема вирішено цивільний позов, набрав законної сили 11.04.2014р., тобто після розгляду справи апеляційним судом.

Згідно з відповіддю на скаргу ОСОБА_2, наданою 19.09.2014р. Державною казначейською службою України, вперше із заявою про виконання виконавчого листа, що виданий районним судом 16.05.2014р. на виконання вироку суду в частині цивільного позову, позивач звернувся до ГУ ДКС України у Львівській області 11.06.2014р., однак таку заяву із додатками йому повернуто у з»язку із невідповідністю виконавчого документа вимогам ЗУ «Про виконавче провадження». 13.08.2014р. ОСОБА_2 повторно скеровано в ГУ ДКС України у Львівській області заяву про примусове виконання рішення суду, яку прийнято до виконання та 12.09.2014р. здійснено перерахування коштів на рахунок позивача.

Звертаючись в суд із даним позовом, позивач обґрунтував свої вимоги положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України, згідно якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що при наявності у даній справі судового рішення, а саме вироку районного суду, яким вже було встановлено розмір завданої шкоди позивачу та, відповідно, стягнуто її, такий розмір шкоди згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень ст. 625 ЦК України. При цьому суд першої інстанції послався на правову позицію Верховного Суду України у постанові від 13 січня 2016 року у справі № 6-3019 цс15.

Однак з такими висновками погодитись не можна, так як їх суд дійшов з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14 відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобовязанням. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобовязання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначених положень суд першої інстанції не врахував, та помилково послався на правову позицію Верховного Суду України у постанові від 13 січня 2016 року у справі № 6-3019 цс15, яка не може застосовуватись до цих правовідносин, так як не стосується нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних у зв»язку з невиконанням рішення суду про стягнення моральної шкоди.

А відтак, колегія суддів вважає, що в зв»язку з наведеним рішення суду слід скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову і стягнення інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних за період з червня 2014 року до серпня 2014 року в сумі 2351 грн. 90 коп.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, ст.316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 05 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення. Позов ОСОБА_2 задоволити частково. Стягнути з Головного управління МВС України у Львівській області в користь ОСОБА_2 2351 (дві тисячі триста п»ятдесят одну) грн. 90 (дев»яносто) коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Павлишин О.Ф.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_4