Номер провадження: 22-ц/785/845/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів: Громіка Р.Д.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Томашевській К.В.,

за участю: позивача ОСОБА_3, представників позивача ГО «Оберіг Одеса» - ОСОБА_4 і ОСОБА_5-М., який також діє в інтересах ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_6 обласної організації конгресу українських націоналістів ОСОБА_7, та представника відповідача ОСОБА_8 ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 15 грудня 2016 року за позовом Громадської організації «Оберіг Одеса», ОСОБА_6 обласної організації конгресу українських націоналістів, ОСОБА_3 до голови ОСОБА_6 міської ради ОСОБА_8 про спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

18 серпня 2016 року ГО «Оберіг Одеса», ОСОБА_6 обласна організація конгресу українських націоналістів та ОСОБА_3 звернулись до суду із позовом до Голови ОМР ОСОБА_8 про спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 24 липня 2016 року у м.Одесі на Приморському бульварі, біля памятника Емануіла де Рішельє відбулося віче «Одеса для кожного з нас», організаторами якого були позивачі, метою якого було звернути увагу міської ради на проблеми громадян з обмеженими фізичними можливостями.

25 липня 2016 року у ОСОБА_6 міській раді відбулась апаратна нарада, під час виступу на якій міський голова ОСОБА_8 виразився щодо проведеного 24 липня 2016 року віче «Одеса для кожного з нас». Інформація, викладена у виступі голови ОСОБА_6 міської ради ОСОБА_8, а саме: «Вчера на, возле Потемкинской лестницы пытались сымитировать там опять проплаченную такую встречу, привезти инвалидов много и, чтоб там доступная среда в Одессе», на думку позивачів, ця інформація є недостовірною, та такою, що завдає значної шкоди діловій репутації ГО «Оберіг Одеса», ОСОБА_6 обласної організації конгресу українських націоналістів, та ОСОБА_3 і такою, що порушує право організацій на недоторканість ділової репутації та право на недоторканість честі та гідності фізичної особи, несе в собі негативне змістовне навантаження, знижує престиж позивачів та підриває довіру до їх діяльності громадян, у звязку з чим порушує особисті немайнові права позивачів.

Тому, вони звернулись до суду із вказаним позовом та просили суд зобовязати голову ОСОБА_6 міської ради ОСОБА_8 спростувати протягом тижня недостовірну інформацію щодо проведеного 24.07.2016р. віче «Одеса для кожного з нас», а також стягнути з голови ОСОБА_6 міської ради ОСОБА_8 на користь позивачів компенсацію за завдану їм моральну шкоду у розмірі 1 000 000 гривень, з наведених у позовній заяві правових підстав.

У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Також представником відповідача до суду першої інстанції було надані письмові заперечення, в яких він посилався на наступні обставини. Згідно з повідомленням про проведення 24 липня 2016 року віче «Одеса для кожного з нас», викладеного у заяві на імя ОСОБА_6 міського голови за вх. № 022-09/133 від 20.07.2016р., організатором цього заходу є Громадська організація «Оберіг Одеса» одноособово.

ОСОБА_6 обласна організація конгресу українських націоналістів та гр. ОСОБА_3 не звертались до ОСОБА_6 міської ради із повідомленням про організацію чи участь у заході, який відбувся 24 липня 2016 року біля памятника Емануілу де Рішельє на Приморському бульварі у м. Одеса.

На думку відповідача з наведеного вбачається відсутність факту порушення немайнових прав ОСОБА_6 обласної організації конгресу українських націоналістів та ОСОБА_3.

Представник відповідача також вказав, що вислів його довірителя не містить інформації безпосередньо про діяльність будь-кого з позивачів або посадових осіб ГО «Оберіг Одеса», членів ОСОБА_6 обласної організації конгресу українських націоналістів та ОСОБА_3, тому не відповідає критеріям недостовірної інформації, оскільки не містить фактичних даних, а є вираженням особистих міркувань тому, як наслідок, дії ОСОБА_6 міського голови ОСОБА_8 не містять у собі юридичного складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 15 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У письмових запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_8 ОСОБА_9 просить апеляційну скаргу відхилити у звязку з безпідставністю її доводів.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_3, та її пояснення на апеляцію, думку представника ГО «Оберіг Одеса» - ОСОБА_4, представника позивачів ОСОБА_5-М. і представника позивача ОООКУН ОСОБА_7, які також підтримали доводи апеляційної скарги, а також заперечення на апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_8 ОСОБА_9, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною та набула для неї сили 11.09.1997 року, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість.

Частиною 4 ст.32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сімї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоровя населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для отримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в іншій спосіб - на свій вибір.

У статті 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_8 є ОСОБА_6 міським головою, що є загально відомим фактом і визнається сторонами.

25 липня 2016 року відповідач ОСОБА_8 проводив апаратну нараду у приміщенні ОСОБА_6 міської ради, що підтверджується наявним у справі відеозаписом даної апаратної наради, який було надано позивачем ОСОБА_3, а також представником відповідача ОСОБА_9. Відеозапис було досліджено судом апеляційної інстанції у судовому засіданні та зазначені диски із відеозаписом було долучено до матеріалів справи.

З відеозапису вбачається, що відповідач в ході проведення апаратної наради (35 хв. 47 сек.) висловлює фразу наступного змісту: «Вчера на, возле Потемкинской лестницы пытались сымитировать там опять проплаченную такую встречу, привезти инвалидов много и, чтоб там доступная среда в Одессе».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що поширена відповідачем інформація: «Вчера на, возле Потемкинской лестницы пытались сымитировать там опять проплаченную такую встречу, привезти инвалидов много и, чтоб там доступная среда в Одессе»є висловлюваннями, які не містять фактичні дані і є оціночними судженнями, вони не є негативними і такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію позивачів.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 65 ЦПК України речовими доказами є предмети матеріального світу, що містять інформацію про обставини, які мають значення для справи. Речовими доказами є також магнітні, електронні та інші носії інформації, що містять аудіовізуальну інформацію про обставини, що мають значення для справи.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу сторони у справі були зобовязані довести в судовому засіданні обставини, на які позивачі посилаються як на підставу своїх вимог, а саме те, що інформація, яка поширена відповідачем на апаратній нараді не має ознак оціночних суджень, викладена стверджувально і має форму, яка принижує їх честь, гідність і ділову репутацію, а відповідач у якості заперечення проти позову, зазначав, що апаратна нарада проводилась з метою направлення зусиль на покращення умов інфраструктури міста і що висловлена ним фраза не стосується позивачів і його висловлення є оціночними судженнями, а не фактичними даними, та відноситься до питань, адресованих депутатам міської ради.

Отже, колегія суддів приходить до висновку що, вирішуючи спір суд першої інстанції дотримавшись положень ст.ст. 10, 60, 179, 212, 213, 214 ЦПК України перевірив належним чином обставини, що мають значення для вірного вирішення спору, та надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі.

Згідно положень 277 ЦК України та розяснень, які містяться в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сімї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

У законодавстві робиться чітке розмежування між інформацією фактичного характеру, яка має бути доведена, й оціночними судженнями, які не підлягають доведенню і спростуванню (ст. 47-1 Закону України «Про інформацію»).

Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та зясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Частиною 1 ст. 200 ЦК України передбачено, що інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Згідно із ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема: критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема: гіпербол, алегорій, сатири.

Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до ст.277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені у засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч. 1 ст. 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (ст. 37 Закону України «Про пресу») у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Якщо субєктивну думку висловлено у брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обовязок відшкодувати моральну шкоду.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями Постанова від 25 травня 2011 року № 5) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_8, обіймає посаду міського голови міста Одеси, є публічною особою та проводить керівну роботу з організації функціонування та життєдіяльності міста Одеси, також питання з цього приводу висвітлювались на апаратній нараді ОСОБА_6 міської ради 25 липня 2016 року.

Аналізуючи зазначені норми права, розяснення Пленуму Верховного Суду України, зясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, колегія суддів не приймає до уваги доводи, надані позивачами, та приймає доводи, надані відповідачем, й вважає, що поширена відповідачем інформація на апаратній нараді 25 липня 2016 року, а саме, «Вчера на, возле Потемкинской лестницы пытались сымитировать там опять проплаченную такую встречу, привезти инвалидов много и, чтоб там доступная среда в Одессе» є висловлюваннями, які містять переконання і критичну оцінку певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності, ця інформація поширена відповідачем як міським головою на арпратній нараді за участю депутатів міської ради та представників преси з метою удосконалення методів організації роботи щодо покращення розвитку міста Одесита не свідчать про умисел опорочити позивачів.

Крім того, колегія суддів вважає, що, якщо позивач ОСОБА_3 вважає, що оціночні судження або думки, поширені на апаратній нараді ОСОБА_6 міської ради через засоби масової інформації відповідачем є недостовірною інформацією, то вона вправі скористатися наданою їй ч.1 ст.277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (ст. 37 Закону України «Про пресу») у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, виконуючи повноваження апеляційного суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідач ОСОБА_8 не може бути притягнутий до відповідальності за вказані висловлення на апаратній нараді від 25 липня 2016 року, тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції і відшкодування відповідачем моральної шкоди й у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦПК України вимоги позивачів не підлягають судовому захисту.

Отже, завлені позивні вимоги є необґрунтованими, незаконними й задоволенню не підлягають.

Оцінюючи викладені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла до висновку, що суд першої інстанції в межах заявлених вимог повно і всебічно розглянув справу, дав належу оцінку наданим доказам, постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст.ст.303, 307 ч.1 п.1, 308 ч.1, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

ОСОБА_10

ОСОБА_2