АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/5158/17 Доповідач - Колтунова А.І.
Категорія: право власності
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«02» жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

при секретарі: Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, представника Харківської міської ради - Кварацхелія Георгія Емзаровича на рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 липня 2017 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третя особа - Одинадцята Державна нотаріальна контора м. Харкова про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, треті особи: територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради, Одинадцята Державна нотаріальна контора м. Харкова про визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

27 вересня 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа - Одинадцята Державна нотаріальна контора м. Харкова (далі - Одинадцята ДНК м. Харкова) про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позову зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_5

Єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 є його донька - ОСОБА_4

Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з ? частки житлового будинку та надвірних будівель, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (далі - будинок).

Зазначена частина домоволодіння НОМЕР_1 належала померлому на підставі договору дарування від 19 червня 1964 року, укладеного з ОСОБА_1 (дарувальник), якій, в свою чергу, цей будинок належав на підставі свідоцтва про право на спадщину від 13 червня 1953 року.

ОСОБА_1 була дружиною померлого ОСОБА_5, якому ? частка будинку належала на праві особистої приватної власності на підставі зазначеного договору дарування.

ОСОБА_4 з метою отримання свідоцтва про право на спадщину, звернулася до Одинадцятої ДНК м. Харкова з відповідною заявою у встановлений законом строк.

Одинадцятою ДНК м. Харкова відмовлено ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю належним чином оформленого правовстановлюючого документу на ? частку будинку, а саме відсутня державна реєстрація речових прав на нерухоме майно.

Органом державної реєстрації речових прав на нерухоме майно було відмовлено у державній реєстрації права власності на ? частку будинку за ОСОБА_5 у зв'язку з його смертю.

Зважаючи на зазначене, просила суд визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 право власності на ? частку домоволодіння НОМЕР_1 з надвірними будівлями: прибудова, сіни, ганок, вбиральня, два сараї, погріб, хвіртка, паркан, ворота з хвірткою.

25 листопада 2016 року ОСОБА_1 подано зустрічний позов до ОСОБА_4, треті особи: територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради (далі - ТГ м. Харкова в особі ХМР), Одинадцята ДНК м. Харкова про визнання права власності.

В обґрунтування даного позову зазначила, що їй та її матері ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 13 червня 1953 року належало по ? частки домоволодіння НОМЕР_1.

Після смерті матері (ІНФОРМАЦІЯ_2) - ОСОБА_7, ОСОБА_1 як єдиний спадкоємець, прийняла спадщину, яка складалася з ? частки домоволодіння НОМЕР_1, шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, проте, свідоцтво про право на спадщину на цю частину домоволодіння ОСОБА_1 не отримала.

У жовтні 1963 року між нею та ОСОБА_5 було укладено шлюб, який в подальшому було розірвано 06 липня 1976 року.

В період шлюбних стосунків між подружжям було укладено договір дарування домоволодіння НОМЕР_1, з метою подальшого проведення ОСОБА_5 ремонтних робіт. За домовленістю між подружжям, ОСОБА_7 подарувала останньому половину від частки домоволодіння, яка їй належала, тобто ? частку домоволодіння, а не ?, оскільки станом на час укладення даного договору їй всього належала лише ? частка домоволодіння.

Договір дарування укладено під впливом обману з боку ОСОБА_5 та внаслідок помилки щодо предмета дарування.

Крім того, старий будинок був знесений та побудований новий будинок. Будівництво нового будинку здійснювалося покійною ОСОБА_7, ОСОБА_5 участі в перебудові не приймав. Після розірвання шлюбу в домоволодінні не проживав майже 40 років, участі в його утриманні не приймав, за життя вимоги про поділ майна не заявляв.

Вважає, що ОСОБА_5 та його спадкоємці не набули право власності на домоволодіння НОМЕР_1.

За ОСОБА_5 право власності зареєстроване незаконно, реєстрація об'єкта проведена з істотними порушеннями, без надання належної технічної документації, об'єкти реєстрації за літерами не співпадають, що підтверджується письмовою відмовою у видачу ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю об'єкта спадкування.

Зважаючи на те, що будівництво, ремонт та утримання домоволодіння НОМЕР_1 здійснювалося ОСОБА_1 та її покійною матір'ю за власні кошти, просила суд визнати за нею право власності на домоволодіння НОМЕР_1 з надвірними будівлями і спорудами, у задоволенні первісного позову відмовити.

03 березня 2017 року представником ОСОБА_4 подано заперечення на зустрічний позов, в якому зазначив, що в період укладення договору дарування правовідносини регулювалися ЦК України 1963 року, відповідно до якого договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Державну реєстрацію права власності даний нормативно-правовий акт не передбачав, зважаючи на що ОСОБА_5 набув право власності на ? частку домоволодіння у встановленому законом порядку. Також посилався на те, що ОСОБА_1 не було зазначено в чому саме полягає обман з боку ОСОБА_5 при укладенні договору дарування та факт обману не підтверджено будь-якими доказами. Також не відповідають дійсності посилання ОСОБА_1 щодо ремонту домоволодіння за кошти її матері, оскільки в первісному позові вона зазначила, що вони з матір'ю перебували у скрутному матеріальному становищі, зважаючи на що й було укладено договір дарування ? частини домоволодіння з метою подальшого його ремонту саме ОСОБА_5 В матеріалах справи архіву БТІ перебувають докази, що свідчать про оплату будматеріалів для будівництва домоволодіння саме ОСОБА_5 В обґрунтування зустрічного позову позивачем не наведено будь-яких норм законодавства. Зважаючи на зазначене, просив суд у задоволенні зустрічного позову відмовити.

26 квітня 2017 року представником ХМР подано заперечення, в якому просив відмовити у задоволенні первісного та зустрічного позову. В обґрунтування заперечення зазначив, що при проведенні 16 серпня 2007 року обстеження КП «ХМБТІ» встановлено наявність самовільно збудованої споруди літ. «Г-1» та прибудови літ. «г1-1», «2», «2-2». Особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна не набула право власності на нього.

03 липня 2017 року представником ОСОБА_1 надано клопотання, в якому зазначив, що відповідно до технічного паспорту на домоволодіння НОМЕР_1, об'єкти самочинного будівництва відсутні, оскільки відповідно до п. 3.3. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації житлові будинки, прибудови та господарські споруди, побудовані до 05 серпня 1992 року, не належать до самочинного будівництва.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04 липня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третя особа - Одинадцята ДНК м. Харкова про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом задоволено. Визнано в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 за ОСОБА_4 право власності на ? частку домоволодіння НОМЕР_1 та господарські споруди: прибудову, сіни, ганок, вбиральню, сарай, сарай, погріб, хвіртку, паркан, ворота з хвірткою. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, треті особи: ТГ м. Харкова в особі ХМР, Одинадцята Державна нотаріальна контора м. Харкова про визнання права власності в порядку спадкування відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції представником ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити. При цьому посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що під час ухвалення рішення судом першої інстанції не надано належної оцінки доказам, висновки суду є необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Судом першої інстанції не було надано належної оцінки тому факту, що ? частка будинку належала матері ОСОБА_1, зважаючи на що, остання вважала, що під час укладення договору дарування здійснює передачу у власність ОСОБА_5 ? частки від належної їй ? частки домоволодіння, тобто фактично ? частки домоволодіння. Також не було надано належної оцінки тому, що ОСОБА_1 разом з матір'ю розпочали будівництво нового будинку, який був розташований не на місці старого домоволодіння, а в іншому місці двору. Висновки суду щодо купівлі ОСОБА_5 будматеріалів за власні грошові кошти є помилковими. За життя ОСОБА_5 вимогу щодо поділу майна не заявляв. Суд першої інстанції не створив належних умов для здійснення ОСОБА_1 належних їй процесуальних прав на подання доказів, зважаючи на що, вона була позбавлена можливості надати в якості доказу постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину. Також судом не було враховано, що об'єкти самочинного будівництва по даній справі відсутні.

10 серпня 2017 року представником ХМР також надано апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову скасувати, у задоволенні позову в цій частині відмовити, в іншій частині рішення суду залишити без змін. При цьому посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що ОСОБА_5 після перебудови домоволодіння не оформлено технічну документацію, право власності не зареєстровано. Судом не було надано оцінки тому факту, що спірний нерухомий об'єкт є самочинно збудованим, зважаючи на що право власності на нього не набувають особи, які його збудували та їх спадкоємці. Посилався також на те, що лист ТОВ «Інвентарбюро», в якому зазначено, що домоволодіння не є об'єктом самочинного будівництва, та на який посилався суд першої інстанції, не є допустимим доказом, оскільки рішенням виконкому від 09 лютого 1965 року зобов'язано ОСОБА_5 оформити належну технічну документацію, проте, останній дані вимоги не виконав.

В суді апеляційної інстанції представники ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримували, проти задоволення апеляційної скарги представника ХМР заперечували.

Представник ХРМ апеляційну скаргу підтримав, проти задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_1 заперечував.

Представники ОСОБА_4 проти задоволення апеляційних скарг представника ОСОБА_1 та ХМР заперечували.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга ХМР не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання права власності на частину житлового будиноку в порядку спадкування за законом, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 за життя на праві власності належала ? частка домоволодіння, яке було перебудовано за рахунок останнього на підставі дозволу Харківської районної ради депутатів трудящих від 09 лютого 1965 року. Зазначене домоволодіння не є самочинно збудованим та ? його частина входить до складу спадкового майна. ОСОБА_4 є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті батька - ОСОБА_5, яка прийняла спадщину шляхом подання до нотаріальної контори відповідної заяви, проте немає можливості оформити у встановленому законом порядку спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, оскільки померлий за час життя не зареєстрував правовстановлюючий документ на ? частину домоволодіння, яка належала йому на підставі договору дарування. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності посилань ОСОБА_1 на укладення договору дарування ОСОБА_5 ? частини домоволодіння та наявність в матеріалах справи доказів, з яких достовірно вбачається, що ОСОБА_1 було передано у власність останнього на підставі договору дарування саме ? частину домоволодіння, а також доказів, що спірний житловий будинок на підставі рішення виконавчого комітету Київської районної ради від 09 лютого 1965 року був побудований ОСОБА_1 та ОСОБА_7 без участі ОСОБА_5

Колегія суддів вважає, що погодитись з висновками суду першої інстанції у повному обсязі не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213, 214 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону у повному обсязі не відповідає.

Судом встановлено, підтверджується письмовими доказами та не заперечується сторонами, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5, який був батьком ОСОБА_4 (а.с. 32, 35, том 1).

ОСОБА_4 є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті батька - ОСОБА_5

Житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, належав на праві власності ОСОБА_8, якому і була надана земельна ділянка.

З свідоцтва про право на спадщину від 13 червня 1953 року вбачається, що спадкоємцями після смерті ОСОБА_8 на домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 були його донька ОСОБА_1 та дружина ОСОБА_7 (а.с. 63, том 1).

24 жовтня 1963 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб (а.с. 67, том 1).

19 червня 1964 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір дарування, відповідно до умов якого остання подарувала ОСОБА_5 ? частку домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 21, том 1).

Рішенням виконавчого комітету Київської районної ради депутатів трудящих від 09 лютого 1965 року дозволено ОСОБА_5 перебудувати жилий будинок по АДРЕСА_1, зобов'язано перебудову проводити в колишніх розмірах та оформити в Бюро технічної інвентаризації належну технічну документацію (а.с. 68).

06 липня 1976 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 розірвано (а.с. 67, том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 померла (а.с. 65, том 1).

З довідки КП «ХМБТІ» від 27 жовтня 2011 року вбачається, що право власності на вказаний житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_7 (1/2 частка) на підставі свідоцтва про право на спадщину, та ОСОБА_5 (1/2 частка) на підставі дублікату договору дарування (а.с. 28, том 1).

Таким чином, правовстановлюючі документи, на підставі яких була проведена реєстрація права власності на зазначених осіб, були видані на старий будинок, який було зруйновано.

Предметом спору між сторонами є житловий будинок з надвірними будівлями, який був побудований продовж 1967-1975 років.

16 серпня 2007 року за заявою ОСОБА_5, як власника, було виготовлено технічний паспорт на зазначений будинок по АДРЕСА_1 (а.с. 171-180, том 1).

05 травня 2017 року на замовлення ОСОБА_1 КП «ХМБТІ» було виготовлено технічний паспорт на будинок по АДРЕСА_1 (а.с. 140-144, том 1).

22 червня 2017 року за повторним зверненням ОСОБА_1 ТОВ «Інвентарбюро» було виготовлено новий технічний паспорт на вищевказаний будинок (а.с. 159-162, том 1).

Після звернення ОСОБА_4 з заявою про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_5, та складається з ? частини домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, Одинадцятою Харківською державною нотаріальною конторою надано відповідь від 01 листопада 2011 року № 5702/02-14, відповідно до якої свідоцтво про право на спадщину видати неможливо, оскільки житловий будинок знесений, тобто відсутній об'єкт спадкування (а.с. 78, том 1).

З аналогічних підстав не було оформлено право на спадщину на ? частину зазначеного житлового будинку з надвірними будівлями після смерті ОСОБА_7 її донькою ОСОБА_1

Проте, колегією суддів встановлено, що спірний житловий будинок не відноситься до самочинного будівництва і визнання на нього права власності, в тому числі і за спадкоємцями, не виключається.

Як було вищезазначено, рішенням виконавчого комітету Київської районної ради депутатів трудящих від 09 лютого 1965 року ОСОБА_5 було надано дозвіл на перебудову житлового будинку АДРЕСА_1.

З матеріалів інвентаризаційної справи, яка була досліджена в суді апеляційної інстанції, вбачається, що за будинком зареєстрована земельна ділянка площею 1 200 кв.м., фактично користуються земельною ділянкою 1 353 кв.м. (а.с. 131, 132 , том 1; а.с. 16 інвентаризаційної справи).

Таким чином, спірний будинок є заново побудованим на підставі рішення виконавчого комітету на земельній ділянці, наданій забудовнику ОСОБА_8 у встановленому законом порядку, у зв'язку з тим, що старий будинок не був придатний до проживання.

Правовий статус зазначеного будинку визначається на підставі законодавства, діючого на період будівництва зазначеного житлового будинку з надвірними будівлями.

З матеріалів даної цивільної справи та матеріалів інвентаризаційної справи вбачається, що будівництво основної частини житлового будинку закінчено у 1967 році, будівництво споруд та надвірних будівель здійснювалось до 1975 року (аркуші інвентаризаційної справи 48, 56).

Таким чином, колегія суддів вважає, що до даних правовідносин повинен застосовуватися Цивільний Кодекс УРСР 1963 року, Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 19 вересня 1975 року «Про практику застосування судами України статті 105 ЦК УРСР», самовільним будівництвом визнається також спорудження без дозволу виконавчого комітету відповідної ради нового будинку замість зруйнованого на раніш відведеній громадянину земельної ділянки, а також переобладнання нежитлової будівлі в жилу.

Крім того, відповідно до п. 3.2. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Держбуду України від 24 травня 2001 року № 127, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року за № 582/5773, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року, не відносяться до самочинного будівництва.

Положеннями Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року, визначений перелік документів, на підставі яких проводиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу.

З матеріалів інвентаризаційної справи вбачається, що при обстеженні 22 жовтня 1975 року домоволодіння АДРЕСА_1 було встановлено, що старий житловий будинок був знесений та збудований новий будинок.

Проте, дружина ОСОБА_5 - ОСОБА_10 чинила перешкоди в обстеженні нового житлового будинку (аркуші матеріалів інвентаризаційної справи 46, 47).

З акту поточних змін від 24 листопада 1985 року вбачається, що в період з 1967 року по 1975 рік до даного житлового будинку було збудовано прибудову, побудовані сіни, сарай, хвіртка металева (аркуш інвентаризаційної справи 48).

Таким чином, фактично станом на 1975 рік будівництво житлового будинку та надвірних будівель було закінчено у повному обсязі.

Відповідно до зведеного оціночного акту по спірному житловому будинку зазначена вартість даних споруд станом на 1985, 2007, 2011 роки.

В даних актах не зазначено, що споруди є самовільними (аркуш інвентаризаційної справи 49).

Таким чином, з матеріалів інвентаризаційної справи вбачається, що на спірний будинок була виготовлена технічна документація, а саме - плани на 1985 та 2007 роки та акти його огляду.

Відповідно до листа КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 1008321 від 21 квітня 2017 року № 1008321, розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1, житловий будинок з прибудовами літ. «Г-1», загальною площею 66,5 кв.м., житловою площею 39,9 кв.м., та з надвірними спорудами: вбиральня літ. «В», сарай літ. «Ж», огорожа № 3, 4, 5, не належить до самочинного будівництва згідно п. 3.2. вищевказаної Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України» № 127 від 21 травня 2001 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року за № 582/5773, зі змінами та доповненнями (а.с. 65, том 2).

За таких обставин, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги Харківської міської ради про те, що судом першої інстанції неправильно застосовані положення ст. 328, 331, 376 ЦК України 2003 року, оскільки зазначені норми закону на правовідносини, що виникли між сторонами до 05 серпня 1992 року, не поширюються.

Крім того, доводи, викладені в апеляційній скарзі Харківської міської ради про те, що спірний житловий будинок відноситься до самовільного будівництва, спростовується вище приведеними доказами.

У зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги Харківської міської ради та скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову у повному обсязі відсутні.

Що ж стосується апеляційної скарги ОСОБА_1, то колегія суддів задовольняє її частково, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 13 травня 1953 року № 2-12772, старий житловий будинок належав на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_7, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_8, по ? частині кожній.

На підставі договору дарування від 19 червня 1964 року № 2-1618, посвідченого Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою, ОСОБА_1 подарувала ? частину зазначеного будинку ОСОБА_11 (а.с. 21, 34, том 1).

З матеріалів інвентаризаційної справи вбачається, що на час укладення договору дарування, згідно акту обстеження від 03 вересня 1964 року, та технічного висновку Харківського міського бюро технічної інвентаризації від 06 жовтня 1964 року, всі частини будинку, у зв'язку з тривалим строком служби, прийшли до повної непридатності та подальша експлуатація в якості житла є неможливою, оскільки вимагає повну зміну всіх конструктивних елементів.

Питання перебудови будинку підлягало розгляду Київським виконкомом (аркуші інвентаризаційної справи 34-37).

Після отримання ОСОБА_5 вищевказаного рішення виконкому Київської районної ради депутатів трудящих від 09 лютого 1965 року № 44-5, власники зазначеного будинку ОСОБА_5 та ОСОБА_7 розпочали будівництво нового житлового будинку, основна частина якого, як вбачається з матеріалів справи, була побудована в 1967 році (аркуш інвентаризаційної справи 56).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що будівництво спірного будинку було здійснено її матір'ю ОСОБА_7, були предметом розгляду суду першої інстанції та даним доводам надано належної оцінки.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 жовтня 1963 року по 06 липня 1976 року (а.с. 31, 76, 77, том 1).

З матеріалів справи вбачається, що фактично на період розірвання даного шлюбу будівництво будинку було закінчено.

Дані обставини підтверджуються позовною заявою ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ майна.

В даній позовній заяві вона вказувала на той факт, що з 1965 року родиною: нею, її матір'ю та чоловіком, було розпочато будівництво нового будинку на дві квартири, який на період припинення шлюбних відносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, був фактично добудований, окрім печі та підлоги (а.с. 76, 77, том 1).

Зазначений будинок був збудований в період шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, за участі матері останньої - ОСОБА_7, якій в старому будинку належала на праві власності ? частина.

Відповідно до ст. 113 ЦК УРСР, яка діяла станом на час виникнення спірних правовідносин, роз'яснень, що містяться в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, регулюючого право власності громадян на житловий будинок» при спільному будівництві житлового будинку право спільної сумісної власності виникає у подружжя, якщо будівництво відбувалось в період шлюбу, або у членів сім'ї, якщо житловий будинок був побудований в результаті їх спільної праці.

Однак, письмовим договором між ними може бути передбачено, що житловий будинок належить їм на праві спільної часткової власності.

Таким чином, оскільки відповідно до вимог ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України сторонами не було надано належних та допустимих доказів в підтвердження наявності між сторонами домовленості про створення спільної сумісної власності на зазначений будинок, старий будинок належав ОСОБА_7 та ОСОБА_5 в рівних частках, будинок будували на дві квартири, то колегія суддів дійшла висновку, що спірний будинок належав на праві спільної часткової власності ОСОБА_5, ОСОБА_7, та їх частки в праві власності на будинок з надвірними будівлями є рівними, тобто по ? кожному.

Проте, оскільки ОСОБА_5 будував належну йому ? частину спірного будинку в період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_1, то відповідно до ч.1 ст. 22, ст. 25 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР, який діяв на період побудови спірного житлового будинку, вона набула право власності на 1/4 його частину.

Таким чином, частки ОСОБА_5 та ОСОБА_1 в праві власності на зазначений будинок складали по 1/4 частині.

Оскільки за життя ОСОБА_7 на ОСОБА_5 не оформили правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними будівлями, то після їх смерті спадкоємцям було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадкування.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла.

Правовідносини по прийняттю спадщини після смерті ОСОБА_1 регламентувалися ст. 549 ЦК УРСР, 1963 року.

Відповідно до даної норми закону спадкоємець прийняв спадщину, якщо він подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені продовж шести місяців з дня відкриття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована та постійно проживала в спірному будинку, таким чином фактично вступила в управління та володіння спадковим майном.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що є правові підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на ? частину спірного житлового будинку в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_7 та на 1/4 частину, як на майно, набуте в період шлюбу, на яке вона має право після смерті чоловіка.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 стосовно того, що ОСОБА_5 не приймав участі у будівництві спірного будинку, оскільки вони спростовуються доказами, що містяться в матеріалах справи та яким судом апеляційної інстанції раніше надана оцінка.

Доводи ОСОБА_1 про те, що фактично вона подарувала ОСОБА_5 тільки 1/4 частину житлового будинку, а не ? як зазначено в договорі дарування, не заслуговують на увагу, оскільки в даній частині договір дарування недійсним не визнаний.

Крім того, судом було безспірно встановлено, що житловий будинок, який був предметом дарування за зазначеним договором, був зруйнований.

Таким чином, після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 32, том 1), відкрилась спадщина на 1/4 частину зазначеного житлового будинку.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та не припинилися внаслідок його смерті.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскільки ОСОБА_5 за життя належало право власності на 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями, яка ним не була належним чином оформлена, то спадкоємці набувають право спадкувати зазначену частину будинку.

З матеріалів справи вбачається, що спадщину після смерті ОСОБА_5 прийняла у встановленому законом порядку шляхом звернення в шестимісячний строк його донька - ОСОБА_4 (а.с. 35, 78, том 1).

Оскільки нотаріальною конторою ОСОБА_4 було відмовлено в видачі свідоцтва про право власності на спадщину у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на ім'я померлого, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що є правові підстави для визнання за ОСОБА_4 права власності в порядку спадкування після смерті батька - ОСОБА_5 в судовому порядку.

Проте, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції визнаючи за ОСОБА_4 право власності на ? частину спірного житлового будинку, помилково виходив з того, що дана частка будинку належала померлому на підставі договору дарування.

Судом першої інстанції не було враховано, що предметом договору дарування був старий будинок, який був зруйнований.

Спадщина відкрилася на новий житловий будинок з надвірними будівлями, побудований відповідно до рішення виконкому Київської районної ради від 09 лютого 1965 року.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 підлягає скасуванню на підставі п. 3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України.

В зазначеній частині колегія судді ухвалює нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольняє частково та визнає за нею право власності на 3/4 частини житлового будинку з надвірними будовами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції в частині визнання права власності на будинок за ОСОБА_4 підлягає зміні.

Колегія суддів визнає за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

На підставі викладеного, ст.ст. 105, 113, 529, 549 ЦК УРСР 1963 року, ст.ст. 221, 25 КпШС УРСР, Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, № 127 від 24 травня 2001 року, з наступними змінами, ст.ст. 1216, 1218, 1261, 1269 ЦК України 2003 року, ст.ст. 303, 304, п.1 ч.3 ст. 307, п. 3,4 ч.1 ст. 309, ст. 313, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника Харківської міської ради - Кварацхелія Георгія Емзаровича - відхилити.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 липня 2017 року в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4, треті особи: територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради, Одинадцята Державна нотаріальна контора м. Харкова про визнання права власності - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частини житлового будинку НОМЕР_1 з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 липня 2017 року в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями - змінити.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частину житлового будинку НОМЕР_1 з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 липня 2017 року - залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: А.І. Колтунова

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук