Ухвала

іменем україни

06 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ізмайлової Т.Л.,

суддів: Євтушенко О.І., Євграфової Є.П.,

КадєтовоїО.В., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - фізична особа підприємець ОСОБА_6, про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - фізична особа підприємець ОСОБА_6, про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним.

На обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_4 з 14 січня 2005 року по 20 квітня 2015 року, вони 13 вересня 2008 року придбали автомобіль HUNDAI TUCSON, номерний знак НОМЕР_1, 2008 року випуску, кузов НОМЕР_2, двигун НОМЕР_3 за договором кредиту, який виплатили у 2014 році.

28 квітня 2015 року ОСОБА_4, без її згоди, незаконно продав спірний автомобіль ОСОБА_5, оскільки цей автомобіль є спільним майном подружжя і ОСОБА_4 не мав прав без її згоди його відчужувати, а тому просила визнати вказаний автомобіль спільною сумісною власністю подружжя, скасувати державну реєстрацію автомобіля за ОСОБА_5, та відновити державну реєстрацію за ОСОБА_4, а також стягнути з ОСОБА_4 на її користь судові витрати, що складаються зі сплати судового збору в розмірі 650 грн, та витрат на правову допомогу в розмірі 2 000 грн.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2015 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля HUNDAI TUCSON, номерний знак НОМЕР_1, 2008 року випуску, кузов НОМЕР_2, двигун НОМЕР_3, укладений 28 квітня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, оформлений довідкою-рахунком серії ААЕ № 167178, виданою ФОП ОСОБА_6

Визнано автомобіль HUNDAI TUCSON, номерний знак НОМЕР_1, 2008 року випуску, кузов НОМЕР_2, двигун НОМЕР_3, спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Скасовано державну реєстрацію автомобіля HUNDAI TUCSON, номерний знак НОМЕР_1, 2008 року випуску, кузов НОМЕР_2, двигун НОМЕР_3 за ОСОБА_5

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2016 року рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2015 року в частині задоволення позовних вимог скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2015 року про забезпечення позову, якою накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_5, а саме на автомобіль HUNDAITUCSON, номерний знак НОМЕР_1, 2008 року випуску, кузов НОМЕР_2, двигун НОМЕР_3, скасовано.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та змінити рішення суду першої інстанції , яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушенням судом норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішує справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль придбано під час шлюбу сторін є спільною власністю подружжя, а відчуження його призвело до порушення прав позивача, оскільки при відчуженні його вона згоди не давала.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що на момент укладення оспорюваного правочину ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у шлюбі вже не перебували, про що свідчить рішення Новомосковського районного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2015 року, а тому на час укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_5 не знала і не могла знати про те, що спірний автомобіль належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3, і що остання не надала ОСОБА_4 згоди на укладення цього договору.

Проте погодитись з такими висновками апеляційного суду не можна, оскільки суд їх дійшов із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 14 січня 2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу народилось двоє малолітніх дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Під час зареєстрованого шлюбу 13 вересня 2008 року ОСОБА_4 придбав автомобіль HUNDAI TUCSON, номерний знак НОМЕР_1, 2008 року випуску, кузов НОМЕР_2, двигун НОМЕР_3.

Рішенням Новомосковського районного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2015 року (справа №183/2171/15) шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано.

02 квітня 2015 року ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_10 та ОСОБА_11 продати належний йому автомобіль HUNDAI TUCSON, номерний знак НОМЕР_1, який знятий з обліку 02 квітня 2015 року та видані номери для разових поїздок НОМЕР_4, про що було видано довіреність (а. с. 101), а 28 квітня 2015 року спірний автомобіль відповідно до довідки-рахунку серії ААЕ №161778 від 28 квітня 2015 року був проданий ОСОБА_5.

Судом встановлено, що відчуження спірного автомобіля відбулося без згоди ОСОБА_3

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності зі ч. 3 ст. 368 ЦК України, ст. 60 СК України дружина має право на майно, яке було набуте подружжям за час шлюбу та яке належать їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно зі ч. 2 ст. 369 ЦК України, ч. 1 ст. 65 СК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Відповідно до частини 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Правочин відчуження автомобіля безумовно виходить за межі дрібного побутового (ч. 1 ст. 31 ЦК України).

Відповідно до статтей 15, 16 ЦК України, статті 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Отже, за замістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні.

Відчуження транспортного засобу може бути проведено одним із таких способів: відчуження за цивільно-правовими договорами через нотаріуса; продаж шляхом оформлення довідки-рахунку.

Згідно із п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, зокрема: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери.

Згідно з частиною 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 302 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

За нормами частини 4 статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі встановленій законом.

Відповідно до положень статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Згідно з ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірний автомобіль ОСОБА_5 28 квітня 2015 року придбала не у ОСОБА_4, а у іншої особи, якій ОСОБА_4 продав цей автомобіль 02 квітня 2015 року - не можуть бути прийняті до уваги, тому що відповідно до Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, договір купівлі - продажу автомобіля підлягає державної реєстрації в МРЕВ ДАІ і є вчиненим лише з моменту його державної реєстрації. А довіреність від 02 квітня 2015 року, видана ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_10 та ОСОБА_11 з правом продати належний йому автомобіль - не може бути підтвердженням укладання договору купівлі-продажу автомобіля.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах не погоджується з правовим висновком Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 на який послався в рішенні суд апеляційної інстанції, тому що зазначене протирічить вимогам ст. 65 СК України, враховуючи що спірний автомобіль придбаний в період шлюбу сторін, за спільні кошти і є цінним майном, а на його реалізацію необхідно отримати письмову згоду другого з подружжя, а тому доводи про те, що порушено права покупця, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову. Саме покупцю необхідно перевіряти правомірність відчуження майна, яке знаходиться в спільній власності. Крім того, відповідач ОСОБА_5 не зверталася до суду з позовними вимогами про визнання добросовісним набувачем чи визнання договору купівлі-продажу автомобіля дійсним.

Колегія суддів не може погодитися з висновком апеляційного суду про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку, що постановлене судом першої інстанції рішення не відповідає вимогам закону.

Таким чином, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення сторін у справі, суд першої інстанції дійшов по суті правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

За таких обставин, ураховуючи те, що апеляційним судом помилково скасовано рішення суду першої інстанції, ухвалене згідно із законом, рішення апеляційного суду на підставі ст. 339 ЦПК Українипідлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2016 року скасувати, а рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийТ.Л. Ізмайлова
Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова