Справа № 202/7847/15-ц
Провадження № 2/202/2949/2017
14 листопада 2017 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська
у складі: головуючого судді Мороза В.П.,
за участю секретаря Гевюк М.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_2 в особі законного представника : ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, та ОСОБА_6 про визнання правочинів недійсними та за зустрічним позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_7 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 , ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_6, третя особа : ОСОБА_9 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки частково недійсним у частині покупця, визнання покупцем за договором, визнання права власності на земельну ділянку, -
Позивачка в судове засідання надала заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала з урахуванням уточнень, просила задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, при цьому надавши суду письмові поясненняпо справі.
Відповідач ОСОБА_6 судове засідання не зявився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив.
Відповідачка ОСОБА_11 у судове засідання не зявилась, про час і місце його проведення повідомлялась належним чином, причину неявки суду не повідомила.
Третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_7 в судове засідання надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, зазначивши, що свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити.
Третя особа ОСОБА_9 у судове засідання не зявився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, надавши суду письмові пояснення по справі.
Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.
Суд, дослідивши письмові докази, матеріали справи, вивчивши пояснення сторін, вважає позовні вимоги ОСОБА_1 Вячеславівнине не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 10 червня 2009 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_9, представником власника, ОСОБА_12 був укладений попередній договір про укладання договору купівлі - продажу нерухомого майна .
Відповідно до п.2.1 договору, сторони досягли згоди щодо укладання основного договору купівлі продажу земельної ділянки 15 липня 2009 року, та з метою забезпечення його укладання, в момент підписання цього договору покупець передав , а продавець отримав гарантійну суму , котра складає 38 250,00 грн, що еквівалентна 5000,00 доларів США по курсу обміну в касах комерційних банків , в день підписання цього договору , 1S США =7,65 грн.
Також, судом встановлено, 26 вересня 2013 року помер ОСОБА_14, про що 28 вересня 2013 року, відділом державної реєстрації смерті реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції був зроблений відповідний актовий запис № 6590 та видано свідоцтво про смерть , серії І-КИ № 521374.
Частино 1 ст. 1218 Цивільного кодексу України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
До складу спадкової маси входить сукупність прав та обов'язків, носієм яких був спадкодавець і які переходять до його спадкоємців після відкриття спадщини. За загальним правилом у спадщину переходять усі цивільні права та обов'язки спадкодавця. Виняток складають ті з них, які є невідчужуваними, нерозривно пов'язані з його особою, а відтак не здатні передаватися іншим суб'єктам.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає в особи з моменту його державної реєстрації.
З наведеного вбачається, що цивільне законодавство передбачає лише право на спадкування обєктів нерухомого майна, яке наложили спадкодавцю на праві власності та зареєстровано у відповідності до вимог діючого законодавства в момент відкриття спадщини.
Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Також, судом розглянуті позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з ОСОБА_11 на її користь безпідставно отриманих кошти в сумі 1000 доларів США, що в еквіваленті на день предявлення позову становить 27 000,00 гривень 00 копійок, та солідарного стягнення з ОСОБА_6 Вячеславовичата, ОСОБА_2, ОСОБА_11 на її користь моральної шкоди в сумі 500 000,00 гривень. 00 коп.,також не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Порушуючи ч. 3 ст. 10 ЦПК України, позивачка не довела суду, що між нею та ОСОБА_11 була домовленість про отримання останньою коштів. Позивачка не надала суду належні та допустимі докази на підтвердження передачі коштів ОСОБА_15, що в свою чергу виключає безпідставне набуття або збереження майна відповідачем.
Заявляючи позовні вимоги про відшкодування моральної (немайнової) шкоди у розмірі 500 000,00 грн., позивачка не зазначила, з яких міркувань вона виходить, визначаючи розмір відшкодування. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджують зазначені вимоги позивача.
Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.
Судом розглянуті позовні вимоги третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_7, в яких третя особа з самостійними вимогами, у свою чергу просив суд про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки частково недійсним у частині покупця, визнання покупцем за договором, визнання права власності на земельну ділянку.
В обґрунтування своєї заяви третя особа посилається на те, що починаючи з 2006 року вони разом з ОСОБА_10, вели спільну діяльність на основі об'єднання вкладів та зусиль спільно діяли без створення юридичної особи для досягнення взаємної мети, та за весь час їхньої спільної діяльності, він фінансував їхні спільні проекти, так одним із їхніх проектів було придбання земельної ділянки та будівництва бази відпочинку.
10 червня 2009 року третя особа та ОСОБА_10 зустрілись з ОСОБА_9, яка була представником власника земельної ділянки, ОСОБА_7 особисто провів розрахунок за попереднім договором , передавши суму в розмірі 5 000 доларів США та за результатами цього, був укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_9, яка була представником власника ОСОБА_12, попередній договір про укладання договору купівлі продажу нерухомого майна .
Відповідно до умов п. 2.1. вищезазначеного Договору сторони домовились про укладання договору купівлі продажу земельної ділянки, в строк до 15 липня 2009 року.
З часом у звязку зі смертю ОСОБА_10, ОСОБА_7 звернувся до дружини померлого - ОСОБА_2, з вимогою про повернення його майна, яке було придбано за його кошти та оформлено на імя померлого, однак вони йому відмовили, у звязку з чим сторони звернулись до суду , та в процесі розгляду справи , ОСОБА_2 повідомила третьої особі , що земельну ділянку, померлий ОСОБА_10 оформив на імя свого сина - ОСОБА_6, тому вона не входить до складу спадщини після смерті ОСОБА_10
Так, дізнавшись про порушення своїх прав, ОСОБА_7 звернувся до ОСОБА_6 з вимогою повернути йому його майно, яке було оформлено на його імя, внаслідок обману з боку колишнього його бізнес партнера, та фактично покупцем якого був ОСОБА_7, дана земельна ділянка була придбана за його власні кошти, тобто зазначений договір купівлі-продажу земельної ділянки з часу укладення був частково недійсним правочином в частині покупця.
З врахуванням вищевикладеного, у позові заявлені вимоги про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки частково недійсним у частині покупця, визнання покупцем за договором, визнання права власності на земельну ділянку.
Дослідивши зібрані у справі письмові докази, суд приходить до наступного.
Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
На підставі ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
На підставі ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Судом за матеріалами справи встановлено, що 10 червня 2009 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_9, представником власника, ОСОБА_12 був укладений попередній договір про укладання договору купівлі - продажу нерухомого майна .
Відповідно до п.2.1 договору, сторони досягли згоди щодо укладання основного договору купівлі продажу земельної ділянки 15 липня 2009 року, та з метою забезпечення його укладання, в момент підписання цього договору покупець передав , а продавець отримав гарантійну суму , котра складає 38 250,00 грн, що в еквівалентна 5000,00 доларів США по курсу обміну в касах комерційних банків , в день підписання цього договору , 1S США =7,65 грн.
З пояснень ОСОБА_9 , яка була представником продавця, вбачається , що на імя ОСОБА_6 був оформлений даний договір на прохання ОСОБА_10 та її сина - ОСОБА_17, який був реальним власником цієї земельної ділянки, яку він придбав за генеральною довіреністю, яка була оформлена на її імя, так як у нього були невиконанні кредитні зобовязання, та він остерігався оформлювати на своє імя будь-яке майно, також зазначила, що кошти за продаж земельної ділянки отримувала від ОСОБА_10.
Також, з матеріалів справи видно, що позивачка ОСОБА_1 у своєму позові вказує на та той факт, що кошти за які купувалась дана земельна ділянка належали бізнес партнеру її батька - ОСОБА_7.
Частиною 1 ст. 61 ЦПК України встановлені підстави звільнення від доказування, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.
З огляду на перелічене суд встановив необхідним визнати покупцем наведеного спірного майна саме ОСОБА_7, бо договори купівлі-продажу земельної ділянки від 06 липня 2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу ОСОБА_13В ., зареєстрований за № 2736, як було встановлено судом, є удаваними в частині покупця.
Правові наслідки удаваного правочину регламентовано вимогами ст. 235 ЦК України.
Також суд зазначає що на підставі ст. 235 ЦК удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Згідно ст. 217 ЦК недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
При цьому за Узагальненнями Верховного Суду України «Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24 листопада 2008 року зазначено, що частина правочину може бути визнана недійсною відповідно до ст. 217 ЦК України за умови, що правочин відбувся б і без зазначеної частини та за наявності згоди всіх учасників правочину (наприклад, набувача за правочином купівлі-продажу).
Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі за текстом рішення - Постанова Пленуму № 9) вбачається, що за ст. 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до ст. 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину.
За п. 25 Постанови Пленуму № 9 вбачається, що за удаваним правочином (ст. 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.
Відповідно до п. 26 Листа Верховного Суду України від 4 серпня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій цивільних справ» зазначено, якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбане за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір відповідно до статей 58, 60 ЦК визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір. Наприклад, за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу автомобіль насправді був куплений не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд відповідно до ст. 58 ЦК може визнати, що вказаний договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти був куплений автомобіль.
Згідно до ч. 1 ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Відповідно ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
За ч.ч. 1, 3, 4, 5 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
В правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 14 листопада 2012 року по справі № 6-133цс12, зазначено, що оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з'ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору.
За ст. 655 ЦК за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ст. 692 ЦК покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
Таким чином суд дійшов висновку, що у відповідності до п. 26 роз'яснень Верховного Суду України від 4 серпня 2001 року та тотожності норм Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року) та Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року) щодо правових наслідків визнання недійсності частини угоди та правових наслідків визнання угоди удаваною, вбачається така правова позиція Верховного Суду України, за якою, якщо при розгляді позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з тих підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд, встановивши факт, що придбане майно, було отримано за кошти саме цієї особи і для неї, та за відсутності інших підстав для визнання угоди недійсною, в такому випадку визнає, відповідно до ст. ст. 217, 235 ЦК України (в редакції 2003 року), недійсною лише частину договору, що стосується покупця, із зазначенням покупця майна за даним договором особу, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладалась угода.
Аналогічна судова практика вбачається зі змісту ухвали Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2011 року по справі № 6-2532св11 та постанови Верховного Суду України від 16 січня 2012 року по справі 6-89цс11.
Також, як вказує Верховний суд України у зазначеній Постанові від 06.11.2009р. (абз.5 пункту 10) рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень").
Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_2 в особі законного представника : ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, та ОСОБА_6 про визнання правочинів недійсним відмовити у повному обсязі.
Позовну заяву третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_7 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 , ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_6, третя особа : ОСОБА_9 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки частково недійсним у частині покупця, визнання покупцем за договором, визнання права власності на земельну ділянку задовольнити у повному обсязі.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 - денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя В.П. Мороз