Справа № 750/2249/17 Провадження № 22-ц/795/1890/2017 Суддя у I інстанції Рахманкулова І. П.
Категорія: цивільна Доповідач-суддя Кузюра Л. В.
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
У Х В А Л А

09 жовтня 2017 року м. Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської області у складі:

голови судового засідання - судді Кузюри Л.В.,

суддів: Вінгаль В.М., Губар В.С.,

з участю секретаря судового засідання Шапко В.М.,

представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 липня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 липня 2017 року визнано ОСОБА_6 та ОСОБА_7 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_3. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просила скасувати зазначене рішення суду, посилаючись на те, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилково висновку про задоволення позову ОСОБА_2, оскільки власником спірної квартири є житлово-експлуатаційна організація, тому право на позов про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, належить наймодавцю, а не наймачу квартири. Крім зазначеного, посилалась на те, що зняттям з реєстрації місця проживання у спірній квартирі дитини, ОСОБА_7, суд позбавив її права на приватизацію державного майна.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників ОСОБА_2 та ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про відхилення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не проживають без поважних причин у спірному житловому приміщенні понад шість місяців, а тому втратили право користування житлом, відповідно до норм ст. 71, 72 ЖК України.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам законодавства, що регулює спірні правовідносини.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 є наймачем квартири АДРЕСА_3.

У вказаній квартирі зареєстровані: ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_7 та ОСОБА_10, що підтверджується копією особового рахунку Комунального підприємства «Деснянське» Чернігівської міської ради (а.с 8).

Відповідно до акту від 08.02.2017 року, затвердженого начальником дільниці з обслуговування житлового фонду № 2 КП «Деснянське» Чернігівської міської ради, ОСОБА_6 не проживає за місцем своєї реєстрації з 2014 року, а його малолітній син ОСОБА_7 - з 2013 року (а.с 9).

З довідки від 30.03.2017 року № 253, виданої виконкомом Вознесенської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_6 проживає без реєстрації в помешканні дружини ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с 34), що під час розгляду справи не заперечувалось ним особисто.

Згідно інформації Чернігівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 3 Чернігівської міської ради Чернігівської області від 19 квітня 2017 року № 78, поданої на запит суду, та з пояснень сторін, судом з»ясовано, що ОСОБА_7 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 разом з матір»ю ОСОБА_4 (а.с 41).

Таким чином, з наведених вище доказів судом було встановлено, що ОСОБА_6 не проживав у спірній квартирі з 2014 року, а його малолітній син ОСОБА_7 - з 2013 року, понад строки, встановлені ст. 71 ЖК України, до часу звернення позивача з даним позовом, без поважних причин, оскільки залишення квартири дитиною відбулось за визначенням її батьків: ОСОБА_6 та ОСОБА_4, які вирішили зазначене питання відповідно до положень ч.1 ст. 160 Сімейного кодексу України, а також виселення ОСОБА_6 було здійснено добровільно, за власним визначенням.

Відповідно до положень ст. 71, 72 ЖК України, наймач жилого приміщення та члени його родини можуть бути визнані в судовому порядку такими, що втратили право користування жилим приміщенням в разі їхньої відсутності на спірній житловій площі більше шести місяців без поважних причин.

У справах про визнання наймача або члена його сім'ї такими, що втратили право користування жилим приміщенням, відповідно до приписів ст. 71 ЖК України, необхідно з'ясовувати причини відсутності особи понад встановлені законом строки та у разі їх поважності, суд вправі продовжити пропущений строк.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_6 та малолітній ОСОБА_7 були обґрунтовано визнані судом першої інстанції такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_3, на підставі ст. 71, 72 ЖК України.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що ОСОБА_2 не мала права на звернення до суду із вказаним позовом, оскільки вона не являється власником квартири, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Питання визнання особи такою, що втратила право на жиле приміщення, вирішується виключно в судовому порядку, при цьому на стороні позивача можуть виступати наймач, члени його сім'ї, в тому числі ті, за якими зберігається право на користування житлом як за тимчасово відсутніми, або ті, що отримали броню (ст. 73-75 ЖК України). Особи, які користуються жилою площею тимчасово, тобто не мають самостійного права на нього (піднаймачі, тимчасові мешканці), не мають права на пред'явлення такого позову. Позивачем може бути також наймодавець (житлово-експлуатаційна організація тощо).

Враховуючи наведені вимоги закону, та з урахуванням того, що спірна квартира перебуває у комунальній власності громади і саме позивач є її наймачем, вона булла вправі звернутись до суду із позовом про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

Посилання ОСОБА_4 в апеляційній скарзі на те, що зняття з реєстрації місця проживання дитини, призведе до позбавлення її права на приватизацію державного майна, також не заслуговує на увагу, оскільки спростовується положеннями закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Оскільки судом першої інстанції було встановлено, що малолітній ОСОБА_7 не проживає у спірній квартирі з 2013 року понад 6 місяців, без поважних причин, в силу того, що проживає з матір»ю та відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, його місцем проживання є АДРЕСА_2, останній в силу приписів закону не є особою, що має право на приватизацію спірної квартири.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, правові підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 липня 2017 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Голова судового засідання: Судді: