Справа №461/387/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2017 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Лялюк Є.Д.,

при секретарі судових засідань ОСОБА_1,

представник відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до заступника начальника Львівської дирекції ПАТ «Укрпошта» - ОСОБА_4, заступника начальника відділення Львівської дирекції ПАТ «Укрпошта»-70 - ОСОБА_5, про захист прав споживачів поштових послуг,

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до заступника начальника Львівської дирекції ПАТ «Укрпошта» - ОСОБА_4, заступника начальника відділення Львівської дирекції ПАТ «Укрпошта»-70 - ОСОБА_5, в якому просить констатувати з боку відповідачів факти службової недбалості, недоінформування та порушень порядку вручення поштової кореспонденції, притягнути відповідачів до відповідальності та стягнути з заступника начальника Львівської дирекції ПАТ «Укрпошта» - ОСОБА_4, ОСОБА_6 на його користь відшкодування матеріальної та моральної шкоди у розмірі суми їх середньомісячних заробітних плат в 2015-2016 роках. Також позивач просить винести окрему ухвалу стосовно неякісного поштового обслуговування відділення Львівської дирекції ПАТ «Укрпошта»-70 по скеруванню двох листів №557, №549 з особливими відмітками «судова повістка» та стосовно недотримання відповідачами ОСОБА_7 України «Про доступ до публічної інформації» при наданні відповідей на його письмові звернення.

В обґрунтування внесеного позову покликається на те, що в період з 02 по 05 листопада 2016 року працівниками ПАТ «Львівпошта-70» йому та ОСОБА_8, як адресатам двох рекомендованих листів за №557 та №549, які мали особливі відмітки «судова повістка», не було належним чином вручено вказаних листів та достроково повернуто відправнику Сихівському районному суду м. Львова, що призвело до їх неявки в судове засідання. 15 листопада 2016 року ним було подано інформаційний запит скаргу №370 до ПАТ «Львівпошта», в якій позивач просив повідомити, які саме поштові відправлення за вищевказаними номерами були надіслані йому та чому вони були повернуті відправнику 07 листопада 2016 року. На вказаний запит одержав відповідь 03 грудня 2016 року, з якої позивач зауважив різницю в 3 дні між штемпель-датою на конверті та датою вкладення (30 листопада 2016 року) та присутність на конверті «кутового штампу», що вважає службовою недбалістю.

Ухвалою судового засідання від 19 вересня 2017 року до позивача ОСОБА_3 у даній справі було застосовано заходи процесуального примусу у виді видалення із залу судового засідання.

Представник відповідача - заступника начальника Львівської дирекції ПАТ «Укрпошта» ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, надав пояснення про те, що відповідачем не було допущено жодних порушень прав позивача, тому просить в задоволенні позову відмовити.

Відповідач - заступник начальника відділення Львівської дирекції ПАТ «Укрпошта»-70 - ОСОБА_5 в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому суд вважає за можливе розглядати справу у його відсутності, на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши інші матеріали справи в їх сукупності, з'ясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що рекомендовані листи №557, 549 з рекомендованим повідомленням про вручення з позначкою «Судова повістка» надійшли 02 листопада 2016 року у відділення поштового звязку Львів-70 за адресою: м. Львів, а/с 7344, ОСОБА_3 та повернуті по зворотній адресі відправнику 08 листопада 2016 року по закінченню терміну зберігання. Повідомлення про надходження вказаних поштових відправлень були вкладені в а/с адресата 02 листопада 2016 року. Оскільки адресат позивач ОСОБА_3 не зявився у відділення поштового звязку Львів-70 за одержанням вказаних рекомендованих листів протягом трьох робочих днів після доставки першого повідомлення, 05 листопада 2016 року були виписані та вкладені в абонентську поштову скриньку №7344 повторні повідомлення про надходження поштових відправлень, відповідно до вимог ст.93 Правил надання послуг поштового звязку, які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270.

Відповідно до ст.116 Правил надання послуг поштового звязку, рекомендовані листи №557, 549 08 листопада 2016 року з відділення поштового звязку Львів-70 були повернуті по зворотній адресі відправнику по закінченню терміну зберігання, який становить для рекомендованих листів з позначкою «судова повістка» 5 календарних днів з дня надходження листа об'єкта поштового зв'язку місця призначення із зазначенням причини невручення.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачу була надана письмова відповідь на його звернення щодо неотримання письмової рекомендованої кореспонденції листом від 30 листопада 2016 року (а.с.16).

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відділенням поштового звязку Львів-70 при надсиланні на адресу позивача рекомендованих листів №557, 54908 з позначкою «судова повістка», було дотримано правил і вимог, передбачених чинним законодавством для доставки та вручення таких, а також надано письмову відповідь на його звернення.

Згідно ст. 1166 ЦК України, яка регулює загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тобто, єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача шкоди.

Відповідно до розяснень, які містяться в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Також, відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно зі статтею 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає:у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою шодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно ч.3 вищевказаної статті, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Так, у постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного суду від 25 травня 2001 року та від 27 лютого 2009 року № 5 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Також згідно з пунктом 5 зазначеної постанови Пленуму ВСУ, обов'язковою умовою для настання відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди є наявність вини з боку заподіювана такої шкоди. Разом з цим, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Як убачається із змісту п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» №4 від 31 березня 1995 року обов'язковому доведенню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Так, стверджуючи про те, що відповідачем позивачеві завдано матеріальну та моральну шкоду, позивачем не надано будь-яких доказів, що підтверджують притягнення посадових осіб до відповідальності за невиконання чи неналежне виконання ними своїх обовязків, що могло завдати шкоди.

За вимогами чинного процесуального законодавства, обставини, зазначені позивачем на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність позивачем факту завдання йому моральної шкоди.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, судом встановлено, що позивачем у своєму позові не доведено факт заподіяння відповідачами позивачу матеріальної шкоди, моральних чи фізичних страждань, наявності причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідачів та наслідками, зазначеними позивачем у позові, та не аргументовано суму морального відшкодування, а тому суд не находить підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення на його користь матеріальної та моральної шкоди.

Згідно з ч.1 ст.10 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Сторона позивача скористалась своїми процесуальними правами на власний розсуд, жодного належного та допустимого доказу на обґрунтування позовних вимог суду не надала.

Суд розглянув справу на підставі наявних в справі доказів, що були безпосередньо досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, виходячи з норм вищевказаних статей, доведення позову є процесуальним обов'язком позивача, а відтак, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого ствердження в судовому засіданні, а тому не підлягають до задоволення за необґрунтованістю та недоведеністю.

Керуючись ст.ст.10, 11, 57, 60, 79, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст.16 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до заступника начальника Львівської дирекції ПАТ «Укрпошта» - ОСОБА_4, заступника начальника відділення Львівської дирекції ПАТ «Укрпошта»-70 - ОСОБА_5, про захист прав споживачів поштових послуг відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення суду було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Лялюк Є.Д.