АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Свистунової О.В., Посунся Н.Є.,

за участі секретаря Гулієва М.І. о

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», третя особа ОСОБА_3 про визнання поруки припиненою,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання поруки припиненою.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 01 листопада 2005 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір №KIV0AK03397151 строком до 01 листопада 2012 року. У забезпечення кредитного договору в цей же день 01 листопада 2005 року між ним та банком було укладено договір поруки №KIV0AK03397151P1. В договорі поруки вказано, що він діє до повного виконання зобовязання. Строк дії кредитного договору закінчився, а отже закінчився строк дії договору поруки. До нього банком ніяких вимог не заявлено, а отже порука є припиненою, тому просив визнати поруку за договором поруки від 01 листопада 2005 року №KIV0AK03397151P1 припиненою.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 листопада 2005 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №KIV0AK03397151, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 119 562 грн. 98 коп. на строк до 01 листопада 2012 року (а.с.10, 11).

У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 01 листопада 2005 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №KIV0AK03397151P1 (а.с.12).

Звернувшись до суду із вищезазначеними позовними вимогами, позивач ОСОБА_2 посилався на те, що строк дії кредитного договору закінчився, а отже закінчився строк дії договору поруки, а тому порука є припиненою (а.с.3-7).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції посилався на те, що порука не є припиненою, оскільки не сплив п'ятирічний строк з дня настання строку повернення кредиту за кредитним договором, однак, погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них через неповне зясування обставин, що мають значення для справи, у порушення норм матеріального права, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У ч. 1 ст. 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

У разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Частина 4 ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення ч. 4 ст. 559 ЦК України).

Отже, строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст.1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Така ж правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року справа № 6-53цс14, від 14 вересня 2016 року справа № 6-1451цс16.

У ч. 4 ст. 559 ЦК України зазначено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Тобто, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

На підставі ч. 1 ст. 252, ч. 1 ст. 253 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобовязань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні ст. 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається 01 листопада 2005 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №KIV0AK03397151, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 119 562 грн. 98 коп. на строк до 01 листопада 2012 року (а.с.10, 11).

У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 01 листопада 2005 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №KIV0AK03397151P1 (а.с.12).

З договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється.

В п.12 договору поруки визначено, що сторони прийшли до згоди, що строк, в межах якого вони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється у пять років (позовна давність).

Таким чином, п.12 договору поруки є строком існування субєктивного права кредитора, що встановлюється у пять років (позовна давність).

З кредитного договору від 01 листопада 2005 року вбачається, кредитні кошти банком були видані позичальнику ОСОБА_3 на строк - до 01 листопада 2012 року (а.с.10).

Із заочного рішення Печерського районного суду м.Києва від 13 листопада 2015 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся у лютому 2015 року до суду із зазначеними позовними вимогами до позичальника ОСОБА_3 про стягнення з нього кредитної заборгованості за кредитним договором №KIV0AK від 01 листопада 2005 року, та цим рішенням суду було стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 584 954 грн. 55 коп. (а.с.112).

З позовними вимогами до поручителя ОСОБА_2 за вказаним кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» не зверталися.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження того, що банк у шестимісячний строк від дня настання строку виконання основного зобовязання, який має обчислюватися з 01 листопада 2012 року, предявив вимогу до поручителя ОСОБА_2

Отже, вимогу до поручителя у межах встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку, що має обчислюватися з 01 листопада 2012 року, банк не пред'явив, а тому порука є припиненою.

За таких обставин, враховуючи викладене апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», третя особа ОСОБА_3 про визнання поруки припиненою скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», третя особа ОСОБА_3 про визнання поруки припиненою - задовольнити.

Поруку за договором поруки №KIV0AK03397151P1 від 01 листопада 2005 року, укладеним між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк», визнати припиненою.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1 157 грн. 53 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя

Судді