Дата документу 25.09.2017
Справа № 501/2309/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2017 р. Іллічівський міський суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Ледньової Т.В.

при секретарі - Левицькій А.В.

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Чорноморську Одеської області справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ТОВ «Арма Факторинг» про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

28. 09.2016 р. до Іллічівського міського суду Одеської області надійшов позов ОСОБА_2 (а.с. 2-5), в якому він просить визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 27.01.2016 р., укладений між ТОВ «Арма Факторинг» та ОСОБА_3, та застосувати наслідки недійсності правочину.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 20.09.2016 р. на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України закрито провадження у справі про визнання договору відступлення права вимоги недійсним та застосування наслідків недійсності правочину в частині відступлення права вимоги за іпотечним договором від 23.01.2007 р., укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, посвідченим 23.01.2007 р. приватним нотаріусом ОСОБА_4 за реєстровим номером 54, з урахуванням того, що ці вимоги розглянуті у справі №501/1930/16-ц і рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 26.08.2016 р. відмовлено у задоволенні цих вимог, зазначене рішення набрало законної сили 15.03.2017 р. (а.с. 31-37, 84-90, 186-190). Відповідно до ухвали продовжено розгляд позову в межах позовних вимог про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за кредитним договором.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_5, ОСОБА_6 підтримали позовні вимоги у повному обсягу, посилаючись у письмових поясненнях (а.с. 156, 207-208) та в виступах в засіданні 27.04.2017 р. на ті обставини, що договір про відступлення права вимоги не відповідає вимогам, встановленим главою 73 ЦК України для договору факторингу, що фізична особа, не маючи відповідної ліцензії на надання фінансових послуг, не може виступати новим кредитором і бути стороною договору про відступлення права вимоги. Крім того, сторона позивача у поясненнях посилалась на нікчемність договору факторингу від 12.12.2011 р., однак суд не дає правову оцінку цій обставині з урахуванням того, що таке обгрунтування у позові не зазначалось, керуючись принципами цивільного судочинства, встановленими ст. ст. 10, 11, 60, 179 ЦПК України.

Представник відповідача ОСОБА_1 позовні вимоги не визнав, посилаючись у виступах в судовому засіданні та у письмових запереченнях (а.с. 91-95) на ті обставини, що спірний договір за правовою природою є договором цесії і відповідає вимогам чинного законодавства.

Представник співвідповідача ТОВ «Арма Факторинг» неодноразово не прибув до суду після належного сповіщення, не надав письмових пояснень (заперечень) на позов, в звязку з чим судом розглянуто справу у його відсутності.

Заслухавши пояснення представників сторін, зясувавши обставини справи та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені слідуючі фактичні обставини та відповідні правовідносини.

23.01.2007 р. між ОСОБА_7 та АКІБ «УкрСиббанк» (нині ПАТ «УкрСиббанк») був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0.

23.01.2007 р. між ОСОБА_2В та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений іпотечний договір (а.с. 6-9), згідно п. 1.1 якого Іпотекодавець (ОСОБА_2В.) передає в іпотеку нерухоме майно нежитлове приміщення загальною площею 42,60 кв.м., торговою 40,8 кв.м., яке знаходиться за адресою: Одеська обл., м. Іллічівськ (нині Чорноморськ), вул. Данченка, № 7/64-Н. Також на забезпечення виконання кредитного договору було укладено договір поруки, зокрема із ОСОБА_3

12.12.2011 р. між ПАТ «УкрСибанк» та ТОВ «Кей - Колект» було укладено договір факторингу та договір відступлення права вимоги за договором іпотеки (а.с. 142-151).

У відповідності до п. 1.1 вказаного договору факторингу Клієнт (ПАТ «УкрСибанк») зобовязується передати у власність Фактору (ТОВ «Кей - Колект»), а Фактор прийняти «Права Вимоги» та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату та на умовах, визначених цим Договором.

27.01.2016 р. між ТОВ «Кей - Колект» та ТОВ «Арма Факторинг» було укладено договір факторингу та договір відступлення права вимоги за договором іпотеки.

У відповідності до п. 1.1 вказаного договору факторингу Клієнт (ТОВ «Кей Колект») зобовязується передати у власність Фактору (ТОВ «Арма Факторинг»), а Фактор прийняти Права Вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату та на умовах, визначених цим Договором.

27.01.2016 р. між ТОВ «Арма Факторинг» та ОСОБА_3 було укладено договір відступлення права вимоги за основним боргом та за договором іпотеки(а.с. 10-12).

У відповідності до п. 1.1 вказаного договору відступлення права вимоги «Первісний кредитор» (ТОВ «Арма Факторинг») відступає «Новому кредитору» (громадянці України ОСОБА_3) належне «Первісному кредиторові» «Право вимоги» за «Кредитним договором» та «Договорами забезпечення».

Пунктом 2.1.1 вказаного договору зазначається, що «Новий кредитор» зобовязаний перерахувати «Первісному кредиторові» суму відшкодування (компенсації) за відступлення «Права вимоги» за «Кредитним договором», «Договорами забезпечення» в розмірі 3500 грн.

Сума сплаченого відшкодування (компенсації), а також сума різниці між номінальною вартістю відступленого права вимоги за «Кредитним договором» та сумою сплаченого відшкодування (компенсації) не є платою/винагородою «Первісному кредиторові» за здійснення відступлення «Права вимоги».

Таким чином, обовязковою ознакою передачі прав вимоги за договорами факторингу, укладених 12.12.2011 р. між ПАТ «УкрСибанк» та ТОВ «Кей - Колект» та 27.01.2016 р. у між ТОВ «Кей - Колект» та ТОВ «Арма Факторинг», є платність. За договором відступлення права вимоги за основним боргом та за договором іпотеки від 27.01.2016 р., укладеного між ТОВ «Арма Факторинг» та ОСОБА_3, відступлення права вимоги здійснено безоплатно.

Відповідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарський або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 26.08.2016 р. (а.с. 61-64) та ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15.03.2017 р. (а.с. 186-190) встановлено слідуючі обставини:

Частина третя статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Норму статті 6 ЦК України розкриває стаття 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Як встановлено під час розгляду справи №501/1930/16-ц при укладенні договору про відступлення права вимоги від 27.01.2016 р. між ТОВ «Арма Факторинг» та ОСОБА_3 сторони керувалися положеннями статей 512-519 ЦК України.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобовязанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2015 р. у справі№ 6-301цс15, яка є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З урахуванням зазначених норм права та встановлених обставин суд у справі №501/1930/16-ц дійшов висновку про те, що договір від 27.01.2016 р. між ТОВ «Арма Факторінг» та ОСОБА_3 є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання цього договору недійсним. При цьому, посилання на інформаційний лист Головного територіального управління юстиції в м. Києві від 29.01.2016 р. №3/28/1172 (а.с. 13-14), не взято до уваги як доказ, оскільки він не є нормативно-правовим актом.

За таких обставин суд приходить до висновку і при розгляді справи №501/2309/16-ц, що позовні вимоги не підлягають задоволенню і в частині визнання недійсним договору відступлення права вимоги за кредитним договором.

Керуючись ст.ст. 209, 215, 509, 512-519, 626 , 627, 628, 1077, 1079 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Т.В.Ледньова