Справа № 461/4341/16 Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/783/1631/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевич А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представника відповідача - ОСОБА_2, представника третьої особи - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 02 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Львівської міської ради, третя особа - Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради про відшкодування шкоди,-

в с т а н о в и л а :

В червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом, в якому просила стягнути з Львівської міської ради на її користь 39 600, 00 грн. заподіяної шкоди, у звязку з протиправною бездіяльністю відповідача в частині незабезпечення її службовим жилим приміщенням.

Свої вимоги мотивувала тим, що з 13.05.2002 року працювала на посаді судді Амвросіївського районного суду Донецької області. Указом Президента України «Про переведення суддів» від 14.02.2015 року № 82/2015 переведена на посаду судді Сихівського районного суду м. Львова та наказом голови Сихівського районного суду м. Львова від 25.02.2015 р. зарахована до штату вказаного суду, де працює до цього часу. Її чоловік, ОСОБА_5 працював на посаді судді Сніжнянського міського суду Донецької області, був зареєстрований і проживав в Донецькій області та указом Президента України «Про переведення суддів» від 14.02.2015 року № 82/2015 переведений на посаду судді Галицького районного суду м. Львова, де з 24.02.2015 року зарахований до штату вказаного суду, де працює по даний час. Вона зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_1, проте фактично проживає разом з чоловіком та малолітньою дитиною по вул. Величковського, 24/43 у м. Львові. Вона та члени її сім'ї є внутрішньо переміщеними особами, власного житла в м. Львові не мають та потребують забезпечення житлом. Так, 06.07.2015 року вона звернулася із заяво про поліпшення житлових умов, проте до цього часу будь-яким житлом не забезпечена, лише отримала відповідь від Управління житлового господарства Департаменту житлового господарства та інфраструктури ЛМР, про те, що її зараховано на квартирний облік для позачергового надання житла за № 1928. Однак зазначає, що зарахування на квартирний облік для позачергового надання житла не звільняє відповідача від обовязку забезпечити її службовим жилим приміщенням. При цьому, вказує, що в квартирі по вул. Величковського, 24/43 проживає з 01.06.2015 р. за договором найму житла і щомісячно сплачує наймодавцю 3600 грн., а всього за період з 01.06.2015 р. по 01.05.2016 р. нею сплачено 39600 грн., які вважає матеріальною шкодою заподіяною протиправною бездіяльність відповідача і просить стягнути таку на її користь.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 02 грудня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Львівської міської ради, третя особа - Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради - відмовлено.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 02 грудня 2016 року оскаржила ОСОБА_4, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного зясування всіх обставин справи та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки фактичним обставинам справи та безпідставно відмовлено у задоволенні позову.

Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 02.12.2016 року скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильного встановлення існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

Так, судом встановлено, що Указом Президента України «Про переведення суддів» від 14.02.2015 року № 82/2015 переведено суддів, обраних безстроково: Сніжнянського міського суду Донецької області ОСОБА_5 на роботу на посаду судді Галицького районного суду міста Львова; Амвросіївського районного суду Донецької області ОСОБА_4 на роботу на посаду судді Сихівського районного суду м. Львова (а.с. 23).

Згідно наказу голови Сихівського районного суду м. Львова від 25.02.2015р. ОСОБА_4 вважається такою, що переведена на посаду судді Сихівського районного суду м. Львова та приступила до виконання обовязків судді з 25 лютого 2015 року із зарахуванням її до облікового складу суду (а.с. 9). Наказом голови Галицького районного суду м. Львова від 24.02.2015 року ОСОБА_5 вважається таким, що з 24 лютого 2015 року переведений на роботу на посаду судді Галицького районного суду м. Львова та приступив до виконання свої посадових обовязків з 24 лютого 2015 року, із зарахуванням його до облікового складу суду (а.с. 8).

З долученої позивачем до матеріалів справи копії свідоцтва про шлюб (а.с. 22) вбачається про укладення 20.08.1994 року шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а також про зміну дружиною після реєстрації шлюбу прізвища на «Радченко». На підставі копії свідоцтва про народження серії 1-НО № 291840 (а.с. 21) також встановлено, що 27.08.2009 року народилась ОСОБА_7, батьками якої є ОСОБА_5 та ОСОБА_4.

Згідно довідки від 13.01.2015 року №№ 120, 121 про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення терористичної операції, виданих Управлінням соціального захисту населення Яворівської райдержадміністрації Львівської області (а.с. 18,19), ОСОБА_4 з дочкою ОСОБА_7 та чоловіком ОСОБА_5 постійно проживали в Донецькій області і перемістилися з тимчасово окупованої території у Львівську область, Яворівський район, с.Наконечне ІІ, вул. І. Франка, 23.

Належну оцінку судом першої інстанції надано також і договору майнового найму №12/14183 від 20.05.2015 року, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с. 10-11), згідно з п. 1.1.-1.3. якого ОСОБА_8 (орендодавець) надала ОСОБА_4 (орендар) в строкове платне користування 3-кімнатну квартиру, що знаходиться по вул.Величковського, 24/43 у м. Львові для проживання сімї, плата за найм обєкта встановлена у розмірі 3 600, 00 грн. за кожен місяць. Згідно з ОСОБА_9 приймання-передачі майна від 20.05.2015 року вказану квартиру позивач прийняла у тимчасове користування.

При цьому суд першої інстанції звернув увагу на ту обставину, що позивачем на підтвердження факту і розміру оплати за оренду житла - квартири на вул.Величковського, 24/43 у м.Львові надано копії розписок за період з червня 2015 року по квітень 2016 року (а.с. 13-17), проте за їх змістом кошти за оренду житла отримує не орендодавець, а інша особа - ОСОБА_10, як вказано, для передачі власнику квартири, проте документального підтвердження правових підстав для таких правовідносин матеріали справи не містять.

Як вбачається з долученого до матеріалів справи листа № 25016-4142 Управління житлового господарства Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 28.10.2015 року, наказом директора департаменту житлового господарства та інфраструктури від 23.10.2015 року № 612 «Про зарахування громадян на квартирний облік та включення у пільгові списки» ОСОБА_4 зараховано на квартирний облік у Львівській міській раді, на якому вона перебуває з 23.10.2015 року у списку для позачергового надання житла (особи, переведені на роботу в іншу місцевість) за № 1928. Склад сімї три особи: вона, чоловік, донька ІНФОРМАЦІЯ_2

Відповідно до ст.43 ЖК УPCP громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черги.

Згідно з ч. 2 ст. 46 ЖК Української PCP поза чергою жиле приміщення може надаватися також в інших випадках, передбачених законодавством.

Такий випадок передбачено у ст. 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI, який діяв на час виникнення правовідносин, згідно з нормами якої після призначення на посаду суддя місцевого суду, який потребує поліпшення житлових умов, забезпечується службовим житлом за місцем знаходження суду органами місцевого самоврядування в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно із ч. 3 ст. 46 ЖК Української РСР громадяни, які мають право на позачергове одержання жилих приміщень, включаються до окремого списку.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів, органом місцевого самоврядування, у відповідності до вимог ст. 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI, ст. 46 ЖК Української РСР, позивача 23.10.2015 року, після його звернення, включено до окремого списку, а саме зараховано на квартирний облік у список для позачергового надання житла, в якому станом на час надання Управлінням житлового господарства Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради листа від 28.10.2015 року, позивач перебуває за № 1928.

Частиною 1 ст.46 ЖК Української PCP передбачено строк для надання поза чергою жилого приміщення виключно для таких категорій громадян: по-перше, інвалідам Великої Вітчизняної війни і прирівняних до них у встановленому порядку особам протягом 2 років з дати прийняття рішення про включення їх до списку на позачергове одержання жилого приміщення; по-друге, інвалідам першої групи з числа учасників бойових дій на території інших держав протягом року.

Висновок щодо застосування вказаних норм права викладений у постанові Верховного суду України від 03.06.2015 року у справі № 6-390цс15 та, у відповідності до 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Зокрема, у такому зазначено, що оскільки ні ст. 46 ЖК Української PCP, ні ст. 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» не встановлено строк та переважне право на одержання жилих приміщень перед всіма іншими категоріями позачерговиків, в тому числі для суддів, призначених на роботу в іншу місцевість, то позивач повинен бути забезпечений житлом в порядку черги після того, як будуть забезпечені житлом особи, які перебувають у списку осіб, що мають право на позачергове одержання житла раніше нього, що відповідатиме положенням ст. 43 ЖК Української PCP.

В той же час колегія суддів зазначає про безпідставність висновку суду першої інстанції, зробленого на підставі помилково застосованих ч. 2 ст. 121 ЖК Української РСР та п. 16 Положення «Про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.02.1988 року № 37, щодо відсутності рішення Сихівського районного суду м. Львова про надання службового жилого приміщення, як однієї з підстав відмови в задоволенні позову. Зокрема, колегія апеляційної інстанції наголошує, що п. 16 Положення «Про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР» передбачає надання службових жилих приміщень за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації, у віданні якої ці приміщення знаходяться, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, на території якої знаходиться відповідне підприємство, установа, організація. Беручи до уваги те, що докази наявності у віданні Сихівського районного суду м. Львова жилих приміщень в матеріалах справи відсутні, колегія суддів приходить до висновку про те, що Сихівським районним судом м. Львова не могло прийматись будь-яких рішень з приводу надання позивачу службового приміщення. А відтак, такі покликання із мотивувальної частини рішення суду першої інстанції слід виключити.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне наголосити також на тому, що ст. 1173 ЦК України, на яку посилається позивач як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі, встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади АР Крим або органом місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх владних повноважень, можливе лише за наявності такого елементу складу цивільного правопорушення, як протиправна поведінка особи, що заподіяла шкоду.

Позивачем не доведено ні при розгляді спору судом першої інстанції, ні при перегляді рішення в апеляційному порядку, в чому полягала бездіяльність та протиправна поведінка відповідача щодо незабезпечення ОСОБА_4 службовим житлом, а відтак про незаконність такої бездіяльності, яка визначена законодавцем у ст. 1173 ЦК України, як обовязкова умова виникнення в особи права на відшкодування шкоди, завданої такою бездіяльністю субєкта владних повноважень. Рішення суду, яким би таку протиправність бездіяльності відповідача було встановлено, позивачем також не надано.

Погоджується колегія суддів також з твердженням суду першої інстанції щодо неналежності як доказів на підтвердження факту і розміру оплати за оренду житла долучених позивачем копій розписок за період з червня 2015 року по квітень 2016 року (а.с. 13-17). Крім того, звертає увагу і на те, що період, за який позивач просить стягнути з відповідача витрати на оренду житла, як завдану їй шкоду, з незрозумілих причин визначено позивачем починаючи з 01.06.2015 року, тобто раніше зазначеної нею ж в позовній заяві дати звернення до органу місцевого самоврядування із заявою про поліпшення житлових умов.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Відтак, надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам та встановленим обставинам справи, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність заявлених позовних вимог і правомірно відмовив в задоволенні таких.

Доводи апеляційної скарги, без будь-яких доданих до неї належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам як матеріального, так і процесуального права, ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, а висновки суду ґрунтуються на їх всебічному аналізі.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Залізничного районного суду м. Львова від 02.12 2016 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч.3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 02 грудня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_9