Ухвала

іменем україни

29 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., ПоповичО.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Канівської міжрайонної прокуратури Черкаської області до Канівської районної державної адміністрації Черкаської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, реєстраційної служби Канівського міськрайонного управління юстиції, треті особи: Державна інспекція сільського господарства у Черкаській області, управління Держземагентства у Канівському районі Черкаської області, приватний нотаріус Канівського районного нотаріального округу Стеблина Є.В., про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним державних актів на право власності на земельні ділянки та скасування їх державної реєстрації, за касаційною скаргою заступника прокурора Черкаської області на рішення апеляційного суду Черкаської області від 23 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року Черкаський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері звернувся до суду з вказаним позовом до Канівської районної державної адміністрації Черкаської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, реєстраційної служби Канівського міськрайонного управління юстиції, треті особи: Державна інспекція сільського господарства у Черкаській області, управління Держземагентства у Канівському районі Черкаської області, приватний нотаріус Канівського районного нотаріального округу Стеблина Є.В., про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним державних актів на право власності на земельні ділянки та скасування їх державної реєстрації.

У квітні 2015 року, у зв'язку з ліквідацією Черкаської міжрайонної прокуратури з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері вимоги даного позову були збільшені Канівською міжрайонною прокуратурою та викладені у новій редакції.

Зазначав, що під час перевірки встановлено, що відведення земельних ділянок розміром по 0,5 га, кадастрові номери відповідно НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Григорівської сільської ради та передача їх у власність відповідачам ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 відбулась з порушенням вимог ст. 20, 116, 118 ЗК України, ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 50 Закону України «Про землеустрій», ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Також, що проект землеустрою щодо відведення спірних земельних ділянок, межі яких раніше в натурі не визначались, не розроблявся та не погоджувався з уповноваженими на це органами.

Зважаючи на те, що розпорядження голови Канівської РДА від 27 березня 2007 року № 191 та від 11 квітня 2007 року № 238 суперечать вимогам Конституції України, закону України «Про землеустрій», ЗК України в частині передачі у приватну власність земельних ділянок ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, прокурор вважав, що вони мають бути визнані судом незаконними та підлягають скасуванню, а видані на ім'я вказаних осіб державні акти також підлягають визнанню недійсними.

В подальшому дані земельні ділянки за договорами купівлі-продажу були відчужені ОСОБА_6 Враховуючи приписи ч. 1 ст. 228 ЦК України та п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» договори купівлі-продажу від 18 січня 2008 року є такими, що порушують публічний порядок, тобто є нікчемними. У зв'язку з чим державні акти на право власності на земельну ділянку, видані на ім'я ОСОБА_6, також підлягають визнанню недійсними у судовому порядку, так як отримані на підставі нікчемних договорів купівлі-продажу земельних ділянок.

На підставі викладеного, з врахуванням уточнених позовних вимог, прокурор просив суд визнати незаконним та скасувати розпорядження Канівської районної державної адміністрації від 11 квітня 2007 року № 238 «Про передачу земельних ділянок в приватну власність громадянам та виготовлення державних актів на право власності на землю за рахунок земель запасу Григорівської сільської ради» в частині передачі у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_3 площею 0,5 га із кадастровим номером НОМЕР_1, ОСОБА_4 площею 0,5 га із кадастровим номером НОМЕР_2.

Визнати незаконним та скасувати розпорядження Канівської районної державної адміністрації від 27 березня 2007 року № 191 «Про передачу земельних ділянок в приватну власність громадянам та виготовлення державних актів на право власності на землю за рахунок земель запасу Григорівської сільської ради» в частині передачі у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_5 площею 0,5 га із кадастровим номером НОМЕР_3.

Визнати недійсними державні акти на право власності на землю від 16 квітня 2007 року серії НОМЕР_4, виданого ОСОБА_3, від 16 квітня 2007 року серії НОМЕР_7, виданого ОСОБА_4, від 02 квітня 2007 року серії НОМЕР_6, виданого ОСОБА_5

Визнати недійсними державні акти на право власності на землю від 28 лютого 2008 року серії НОМЕР_5, від 28 лютого 2008 року серії НОМЕР_8, від 28 лютого 2008 року серії НОМЕР_9, видані на ім'я ОСОБА_6 Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 17894348 від 11 грудня 2014 року, прийняте державним реєстратором Реєстраційної служби Канівського міськрайонного управління юстиції.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 22 липня 2015 року позов Канівської міжрайонної прокуратури Черкаської області задоволено.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження Канівської районної державної адміністрації від 11 квітня 2007 року № 238 «Про передачу земельних ділянок в приватну власність громадянам та виготовлення державних актів на право власності на землю за рахунок земель запасу Григорівської сільської ради» в частині передачі у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_3, площею 0,5 га, ОСОБА_4, площею 0,5 га.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження Канівської районної державної адміністрації від 27 березня 2007 року № 191 «Про передачу земельних ділянок в приватну власність громадянам та виготовлення державних актів на право власності на землю за рахунок земель запасу Григорівської сільської ради» в частині передачі у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_5 площею 0,5 га.

Визнано недійсними державні акти на право власності на землю від 16 квітня 2007 року, виданого ОСОБА_3, від 16 квітня 2007 року, виданого ОСОБА_4, від 02 квітня 2007 року, виданого ОСОБА_5

Визнано недійсними державні акти на право власності на землю від 28 лютого 2008 року, від 28 лютого 2008 року, від 28 лютого 2008 року, видані на ім`я ОСОБА_6

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 17894348 від 11 грудня 2014 року, прийняте державним реєстратором реєстраційної служби Канівського міськрайонного управління юстиції.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 23 листопада 2015 року апеляційні скарги представника ОСОБА_6 та ОСОБА_4 - ОСОБА_8 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі заступник прокурора Черкаської області просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції із залишенням в силі рішення місцевого суду, обґрунтовуючи свої доводи неправильним застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судами встановлено, що розпорядженням Канівської районної державної адміністрації Черкаської ОДА від 11 квітня 2007 № 238 «Про передачу земельних ділянок в приватну власність громадянам та виготовлення державних актів на право власності на землю за рахунок земель запасу Григорівської сільської ради» ОСОБА_3, ОСОБА_4 передано у приватну власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Григорівської сільської ради, кожна площею по 0,5 га, за кадастровими номерами НОМЕР_1 та НОМЕР_2 відповідно.

Аналогічним розпорядженням від 27 березня 2007 № 191 «Про передачу земельних ділянок в приватну власність громадянам та виготовлення державних актів на право власності на землю за рахунок земель запасу Григорівської сільської ради» ОСОБА_5 передано у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Григорівської сільської ради площею 0,5 га, за кадастровим номером НОМЕР_3.

На підставі вказаних розпоряджень видано державні акти на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 - серії НОМЕР_4, ОСОБА_4 - серії НОМЕР_7, ОСОБА_5 - серії НОМЕР_6.

Також судами встановлено, що ОСОБА_3, ОСОБА_5, та ОСОБА_4, на підставі договорів купівлі - продажу земельної ділянки від 18 січня 2008 року, (посвідчених приватним нотаріусом Канівського районного нотаріального округу Стеблиною Є.В. та зареєстрованих у реєстрі відповідно за № № 1-89, 1-92, 1-86), кожний окремо продали вказані земельні ділянки гр. ОСОБА_6 Останній, на підставі цих договорів, отримав державні акти на право власності на спірні земельні ділянки відповідно серії НОМЕР_5, № НОМЕР_14 та № НОМЕР_15, які 28 лютого 2008 року зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за номерами відповідно: 46, 40, 45.

Крім того, згідно з повідомленням Управління Держземагенства у Канівському районі Черкаської області від 04 лютого 2014 року № 01-09/1235 на підставі технічної документації проведено об'єднання земельних ділянок приватної форми власності гр. ОСОБА_6 площею 0,5000 га кадастровий № НОМЕР_10; площею 0,5000 га кадастровий № НОМЕР_11; площею 0,5000 га кадастровий № НОМЕР_12. Внаслідок об'єднання було сформовано нову земельну ділянку площею 1,5000 га та присвоєно черговий кадастровий № НОМЕР_13.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевою самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно із частиною першою пункту 12 «Перехідні положення» ЗК України (у редакції від 25 жовтня 2001 року) до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

За змістом частини першої статті 116 ЗК України (тут і далі нормативні акти у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Частинами 6, 7 статті 118 ЗК України передбачено, що громадянин, зацікавлений в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення, зокрема, особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Згідно із частиною 10 зазначеної статті районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Згідно з пунктами «б», «в», частини першої статті 20 Закону України № 858-IV «Про землеустрій» від 28 травня 2003 року землеустрій проводиться в обов'язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі встановлення та зміни меж об'єктів землеустрою, надання, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок.

Статтею 50 Закону України «Про землеустрій» визначено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Поняття земельної ділянки як об'єкта права власності було визначене у ч. 1 ст. 79 ЗК України як частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Порядок розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок було затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 677 (далі - Порядок) (постанова втратила чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20 лютого 2013 року №154).

Цим Порядком на час виникнення спірних правовідносин передбачалося, що проект відведення земельної ділянки не розробляється лише у разі, коли земельна ділянка, межі якої визначено в натурі (на місцевості) надається в користування або безоплатно передається у власність чи набувається у власність на підставі цивільно-правових угод без зміни її цільового призначення( абзац другий пункту 2 Порядку).

В усіх інших випадках розроблення проекту землеустрою є обов'язковим.

Таким чином, враховуючи вищевикладені вимоги закону, суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про незаконність вказаних вище розпоряджень Канівської районної державної адміністрації про передачу у власність відповідачам земельних ділянок, оскільки доведено, що проекти землеустрою щодо кожної з ділянок не розроблялись та не погоджувались з відповідними органами.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 14 травня 2014 року у справі № 6-35 цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до ч. 3 ст. 152 ЗК України одним із способів захисту прав на земельні ділянки є визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої ст. 125, частини першої ст. 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час прийняття Канівською РДА спірних розпоряджень) право власності ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 на земельні ділянки виникло з моменту отримання ними державних актів та їх державної реєстрації.

Оскільки зазначені норми встановлювали нерозривний зв'язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов'язковим одержанням її власником державного акта, який посвідчував його право власності, суди дійшли правильного висновку про визнання недійсними і державних актів, що видані ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 на підставі недійсних розпоряджень Канівської РДА.

Разом з тим, під час розгляду справи в суді першої інстанції представник відповідачів наголошував на тому, що прокурор при подачі позовної заяви пропустив строк позовної давності на підставі чого серед інших доводів просив у позові відмовити. На це вказувалось і в апеляційних скаргах.

Суд першої інстанції відмовив у застосуванні строку позовної давності, обґрунтовуючи своє рішення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України, яка діяла на час прийняття спірних розпоряджень Канівською РДА та п. 5 Прикінцевих та перехідних положень до Закону України від 20 грудня 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо встановлення порядку здійснення судочинства», яким виключено вказаний пункт статті 268 ЦК України та встановлено трирічний строк для особи для звернення до суду про визнанням незаконним правового акту органу місцевого самоврядування, що порушує його право.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

При цьому відповідно до ч. 1 та 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_9 в процесі розгляду справи судом першої інстанції подала письмову заяву про застосування строків позовної давності.

Положеннями ст. 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Згідно з п п. 2 п. 2 розділу І Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України виключено.

ЦейЗакон набрав чинності 15 січня 2012 року.

Відповідно до п. 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Згідно із ч. ч. 1 та 3 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але права й обов'язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом застосовуються положення нових актів цивільного законодавства.

Проте положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення п. 4 частини першої ст. 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року № 6-68цс15, яка є обов'язковою для всіх судів України відповідно до ст. 360-7 ЦПК України.

Встановлено, що спірні розпорядження Канівської РДА були прийняті у березні та квітні 2007 року. Прокурор звернувся з вказаним позовом у листопаді 2014 року.

В уточненій позовній заяві ( в редакції від 10 квітня 2015 року) Канівський міжрайонний прокурор, діючи від імені держави, не ставив питання поважності причин пропущення позовної давності.

Отже, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд, встановивши, що позов є обґрунтованим, з урахуванням правової позиції Верховного Суду України викладеній у постанові від 16 вересня 2015 року № 6-68цс15, приймаючи до уваги, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові, дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що у задоволенні позову з цих підстав необхідно відмовити.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора Черкаської області відхилити.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 23 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.М. Коротун

Л.М.Мазур

Т.О. Писана

О.В.Попович