АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

Справа 760/7563/17-ц Головуючий у 1-ій інстанції Шереметьєва Л.А.
Апеляційне провадження № 22-ц/796/8994/2017 Доповідач Музичко С.Г.
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2017 року колегія суддів cудової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

Головуючого Музичко С.Г.,

Суддів Рейнарт І.М., Кирилюк Г.М.,

при секретарі Юрчуку С.В,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 червня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди, в якому просив стягнути з відповідача на його користь суму в розмірі 100 000,00 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок набуття інвалідності ІІ групи, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 19 червня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди відмовлено.
В поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що він є інвалідом ІІ групи, яку отримав внаслідок травми та захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби. Зазначає, що звернувся до суду реалізувати своє конституційне право на відшкодування моральної шкоди за рахунок держави до Міністерства оборони України як правонаступника Міністерства оборони СРСР у частині їх дії на території УРСР.
Крім того вказує, що судом першої інстанції не досліджено судову практику, а саме рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 29 жовтня 2013 року, яке було залишено без змін ухвалами судів вищих інстанцій.
В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.
В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та пред`явлених в суді першої інстанції вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що будь-яких доказів вини відповідача, його протиправної поведінки в завданні позивачу моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку з діями відповідача, позивачем до суду надано не було.
Колегія суддів погоджується з висновком суду з огляду на наступне.
Судом встановлено, що позивач проходив військову службу в Збройних Силах СРСР. Наказом Міністра оборони СРСР № 01677 від 30 листопада 1990 року був звільнений у відставку за станом здоровя.
Згідно з довідкою МСЕК серії АВ № 0079271 від 19 травня 2014 року позивачу встановлена ІІ група інвалідності довічно внаслідок травми та захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби.
З наданої позивачем меддокументації вбачається, що ще в 1990 році він був визнаний непридатним до військової служби.
Наполягаючи на задоволенні позову позивач посилався на те, що причиною виникнення інвалідності у нього стали травми, які пов`язані з проходження військової служби з 1969 року по 1991 рік, в зв`язку з довготривалою дією іонізуючого і рентгенівського випромінювання.
Стаття 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачає відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.
Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Отже, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.
Твердження апеляційної скарги про те, що чинним законодавством передбачена відповідальність відповідача перед позивачем за заподіяння йому моральної шкоди Міністерством оборони СРСР, є безпідставними, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» дія цього Закону поширюється на: військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей; військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти; військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.
Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що позивач військову службу в Збройних Силах України не проходив, військовослужбовцем Збройних Сил України не був, а відтак відсутні підстави вважати, що шкода позивачу завдана внаслідок неправомірних дій відповідача.
Відповідно до листа Київського міського військового комісаріату Міністерства оборони України від 19.01.2016 року №ВС3/53, полковник медичної служби у відставці ОСОБА_1 не має права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги (а.с.89).
Листом Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 19.02.2016 року №248/3/6/749 роз`яснено, що після розгляду документів заявника встановлено, що підстав для подання пропозиції Міністерству оборони України щодо призначення одноразової грошової допомоги, немає (а.с.92).
З огляду на викладене, а також враховуючи відсутність доказів протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України по відношенню до позивача, відсутності причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та діями відповідача в її завданні, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Колегія суддів відхиляє посилання апеляційної скарги на висновок Верховного Суду України, зроблений у постанові від 21 жовтня 2014 року у справі №3-86гс14, оскільки фактичні обставини у вказаній справі стосувались обов`язку держави в особі її уповноваженого органу державного управління - Міністерства оборони України відшкодувати шкоду, завдану майну інших осіб внаслідок вибуху військових боєприпасів у мирний час, та шкоду, яку заподіяно внаслідок незаконних дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень. Вину посадових осіб військової частини у вибухах поблизу с.Новобогданівка було встановлено вироком військового місцевого суду у кримінальній справі.
З викладеного слідує, що позивачем не доведено факт протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, причинний зв`язок між шкодою і протиправними діями заподіювача шкоди та вини відповідача в її завданні.
Доводи апеляційної скарги та наявні в матеріалах справи документи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням вимог закону.
За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору по суті, тому колегія суддів не вбачає підстав для зміни рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 червня 2017 року залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді