Номер провадження: 22-ц/785/3590/17
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Драгомерецького М.М.

суддів: Дрішлюка А.І..,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Бахірко А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 14 лютого 2017 року за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсним пунктів кредитного договору,-

В С Т А Н О В И Л А:

21 жовтня 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання недійсним пунктів кредитного договору.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 08.07.2011 року між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСоцбанк» укладено договір кредиту №660АІ1 на купівлю автотранспортних засобів. Як зазначає позивачка, при укладенні третейської угоди було допущено порушення Закону України «Про захист прав споживачів», їй не роз'яснили і не надали Регламент про права та обов'язки за такою третейською угодою. В кредитному договорі відсутній підпис позивача про те, що вона ознайомлена з правами третейської угоди і про Регламент.

На підставі зазначеного, ОСОБА_3 звернулась до суду із вказаним позовом та просила його задовольнити з наведених у позовній заяві правових підстав.

В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позовних вимог і просив у задоволенні позову відмовити.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 14 лютого 2017 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Укрсоцбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з'явилась, однак про розгляд справи вони сповіщалась неодноразово належним чином та завчасно.

Судові повістки неодноразово направлялись на адресу відповідача ОСОБА_3, що наявна у матеріалах справи та яка є адресою встановленого законом порядку місця її реєстрації. Надіслану апеляційним судом кореспонденцію позивач не отримувала.

Відповідно до положень ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом із копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом з повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Тому у відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України неявка належним чином сповіщених сторін до апеляційного суду не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч.1 ст.203 Цивільного Кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що 08.07.2011 року між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСоцбанк» укладено договір кредиту №660АІ1 на купівлю автотранспортних засобів, за яким кредитор надав позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 161 680 гривень, з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 07.08.2016 року (а.с. 6-11).

Згідно п.1.2 кредитного договору, кредит надається позичальнику на придбання автомобіля марки Honda CIVIC, 2011 року випуску, колір білий, за договором купівлі - продажу № ДМхА-0001/186 від 05.07.2011 року, укладеним між ТОВ «ВідіДрімМоторз» та ОСОБА_3.

На виконання умов кредитного договору, 08.07.2011 року між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСоцбанк» укладено договір застави транспортного засобу, предметом якого є вищезазначений автомобіль (а.с. 12-14).

Статтею 6 кредитного договору визначено порядок врегулювання спорів, а саме, у пункті 6.1. зазначено, що всі розбіжності щодо укладення, виконання, розірвання, зміни, визнання недійсним повністю, частково, а також з будь - яких інших питань, що стосуються даного Договору, становлять предмет спору та підлягає розгляду в постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків за адресою: 02002, м. Київ, вул. Раскової, 15.

Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами.

Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» від 03 лютого 2011 року частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року.

Як зазначалось вище, кредитний договір між позивачкою та ПАТ «УкрСоцбанк» укладено 08.07.2011 року.

Отже, на час укладення кредитного договору Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Водночас, рішенням Постійно діючого Третейського суду при асоціації українських банків від 06 травня 2015 року по справі №1153/14 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, стягнуто з ОСОБА_3 на користь Банку заборгованість за кредитом в розмірі 193 595,55 гривень та третейській збір в сумі 2 335,96 гривень (а.с. 16-17).

Особливості регулювання відносин між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, механізм їх захисту та основи державної політики у сфері захисту прав споживачів визначені в Законі України «Про захист прав споживачів».

Згідно з положеннями п. 22 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачем вважається фізична особа, яка придбає, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, у тому числі й фінансовій галузі.

За ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмір та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

В силу положень п.23 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» отриманий позивачкою кредит є споживчим.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно виходив з того, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладання, так і під час виконання такого договору, відповідно до п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», не зважаючи на наявність третейського застереження, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 03 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Отже, права позивача порушено відповідачем при укладанні кредитного договору, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України її право підлягає захисту судом шляхом визнання третейського застереження недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про третейські суди».

Аналогічна правова позиція виловлена Верховним Судом України у постановах від 20.05.2015 року № 6-64цс15, від 04.11.2015 року № 6-2074цс15 та від 18.11.2015 року № 6-187цс15, яка у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

Отже, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Доводи представника відповідача, в апеляційній скарзі про те, що рішення суду не відповідає вимогам закону, оскільки судом не враховано, що законних підстав для визнання третейського застереження недійсним не має, не приймається до уваги за таких підстав.

Відповідно до положень пунктів 1, 2, та 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач повинен був довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу позову, а відповідач - ті обставини, на які він посилався як на заперечення проти позову, але в судовому засіданні відповідачем не доведені ці обставин, у тому числі, те, що підстав для визнання третейського застереження недійсним не має.

Навпаки, судом першої інстанції з достовірністю встановлено, що на час укладення кредитного договору 08 липня 2011 року, Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, правову позицію, висловлену Верховним Судом України, колегія суддів вважає, що третейське застереження в кредитному договорі від 08 липня 2011 року між фізичною особою (споживачем) і банком було укладено в порушення вимог пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», і в цій частині кредитний договір є недійсним.

Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та з достовірністю встановив, що є законні підстави для визнання статті 6 кредитного договору від 08 липня 2011 року недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про третейські суди».

До апеляційної скарги відповідача не надано ніяких доказів, які спростовують висновки суду першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову немає.

Керуючись ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» відхилити, рішення Приморського районного суду м.Одеси від 14 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак вона може бути оскаржена на протязі двадцяти днів з дня її проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік