Справа № 369/1727/17
Провадження № 2/369/1722/17
РІШЕННЯ

Іменем України

20 вересня 2017 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Усатова Д.Д.

за участю секретаря Кузьменко П.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Золота середина» та народного депутата України ОСОБА_3 про захист честі, гідності та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до відповідачів Товариства з обмеженою відповідальністю «Золота середина» та народного депутата України ОСОБА_3 з позовом про захист честі, гідності та стягнення моральної шкоди, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 році на інформаційному порталі obozrevatel.com опублікована інформація під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2», посилання: ІНФОРМАЦІЯ_3.

Так позивач зазначає, що в даній публікації стверджується, що Народний депутат України ОСОБА_3 звернулася з депутатським запитом до Міністра внутрішніх справ України, де просить позбавити його батьківських прав та звинувачує у схилянні дітей до сексуальних стосунків перед та після концертних виступів групи «ІНФОРМАЦІЯ_4». Одна із учасників даного гурту ОСОБА_4 є його донькою.

Вказує, що інформація є неправдивою, а також дії пані ОСОБА_3, та інформаційного порталу який поширив дану інформацію паплюжать його честь та гідність, оскільки дану публікацію бачать і читають всі громадяни України та громадяни інших країн, а також всі ті хто є його клієнтами по роботі. Через відповідача позивач вимушений відповідати на безліч питань клієнтів про обставини, що описуються в даній публікації. Робочі дні починаються із спростування фактів які паплюжать честь та честь його сім'ї, що є для нього принизливим, не кажучи про те, що позивач ризикує через відповідача втратити репутацію. Все це потребує від позивача вжиття додаткових зусиль для організації свого життя, він не може нормально працювати і відпочивати, що завдає йому моральних страждань. Після виходу даної публікації позивач отримав душевну травму, від якої не може відійти навіть зараз. При телефонній розмові з помічником депутата ОСОБА_3, громадянкою ОСОБА_5, позивачу було підтверджено, що таке звернення депутата надіслано на прохання представників шоу бізнесу.

Посилаючи на вищевикладене позивач просив суд визнати інформацію поширену у схилянні дітей до сексуальних стосунків перед та після концертних виступів групи «ІНФОРМАЦІЯ_4» такою, що не відповідає дійсності, принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1, та спростувати у такий же спосіб. Зобов'язати відповідача ТОВ «Золота Середина» та Народного депутата України ОСОБА_3, публічно вибачитися перед позивачем за розповсюдження неправдивих відомостей, що паплюжать честь і гідність позивача. Стягнути солідарно з відповідачівТОВ «Золота Середина» та Народного депутата України ОСОБА_3, на користь ОСОБА_1 217 000 (двісті сімнадцять) тисяч гривень, моральної шкоди, завданої розповсюдженням неправдивих відомостей.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача позов не визнала, з підстав викладених в запереченнях приєднаних до матеріалів справи. Просила суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Суд, вислухавши осіб, які приймають участь у розгляді справи, свідків, вивчивши матеріали справи в позові відмовляє з таких підстав.

У відповідності до ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно ст.ст. 297, 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Відповідно ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року на веб-сайті Інтернет-видання «Обозреватель» (http://ukr.obozrevatel.com/), за інтернет-адресою ІНФОРМАЦІЯ_3 була оприлюднена стаття «ІНФОРМАЦІЯ_2».

В тексті опублікованої статті зазначено: «Народний депутат України ОСОБА_3 звернулася з депутатським запитом до Міністра внутрішніх справ України, де просить позбавити його батьківських прав та звинувачує у схилянні дітей до сексуальних стосунків перед та після концертних виступів групи «ІНФОРМАЦІЯ_4».

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є батьком учасниці групи «ІНФОРМАЦІЯ_4» ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 видане відділом реєстрації актів громадянського стану Верховинського районного управління юстиції.

30.11.2015 року депутатським зверненням народного депутата України ОСОБА_3 до Міністра внутрішніх справ України ОСОБА_6 за №2015-16/208 народний депутат просила здійснити перевірку викладеного в даному зверненні з метою врегулювання ситуації, що склалася.

Як вбачається з пояснень позивача, дії пані ОСОБА_3, та інформаційного порталу який поширив дану інформацію паплюжать його честь та гідність, оскільки дану публікацію бачать і читають всі громадяни України та громадяни інших країн, а також всі ті хто є його клієнтами по роботі.

У п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено: вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

При цьому, обов'язок з доведення таких неправильності, помилковості, хибності будь-чиїх тверджень, переконань або їх заперечення, покладається на позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч. 1 статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Отже, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Таким чином, інформація, яку просить спростувати позивач, є оціночними судженнями, констатацією фактів звернень Народного депутата України ОСОБА_3 до компетентних органів державної влади з вимогою здійснити перевірку викладеного в запиті, а не фактичними твердженнями.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_3 є Народним депутатом України.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про статус народного депутата України» народний депутат має право на депутатське звернення до органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, керівників підприємств, установ і організацій, незалежно від форм власності та підпорядкування, об'єднань громадян з питань, пов'язаних з депутатською діяльністю, і брати участь у розгляді порушених ним питань.

Депутатське звернення - викладена в письмовій формі пропозиція народного депутата, звернена до органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, керівників підприємств, установ і організацій, об'єднань громадян здійснити певні дії, дати офіційне роз'яснення чи викласти позицію з питань, віднесених до їх компетенції.

Відповідно до ч.1, 5 ст. 17 Закону України "Про статус народного депутата України" у відносинах з посадовими особами, державними органами і громадянами іноземних держав народний депутат має право захищати незалежність та суверенітет, інтереси України, її громадян і не завдавати своїми вчинками шкоди Україні, її громадянам.

Народний депутат як представник державної влади у разі порушення прав, свобод і інтересів людини та громадянина, що охороняються законом, та інших порушень законності має право на місці вимагати негайного припинення порушення або звертатися з вимогою до відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, керівників підприємств, установ та організацій припинити такі порушення. У разі порушення законності народний депутат може звернутися з депутатським зверненням до відповідних посадових осіб правоохоронних органів чи органів виконавчої влади, що здійснюють державний контроль у відповідній галузі.

Посадові особи органів державної влади, органів місцевого самоврядування, керівники підприємств, установ та організацій, а також працівники правоохоронних органів, до яких звернуто вимогу народного депутата про припинення порушення законності, зобов'язані негайно вжити заходів щодо усунення порушення, а за необхідності - притягнути винних до відповідальності з наступним інформуванням про це народного депутата. У разі невжиття заходів щодо усунення порушення посадові особи несуть дисциплінарну, адміністративну або кримінальну відповідальність у встановленому законом порядку.

Із змісту звернення народного депутата України ОСОБА_3 від 15.12.2016 № 2008-16/208, від 21.12.2016 за № 2015-16/208 на адресу Міністра внутрішніх справ України ОСОБА_6, вбачається, що народний депутат України просила провести ретельну перевірку фактів, викладених у зверненні та за необхідності прийняти відповідні рішення, вжити відповідних заходів, про що її повідомити.

Враховуючи вищенаведена, народний депутат України ОСОБА_3, виконуючи обов'язок народного депутата, спрямованого на негайне припинення порушення прав, свобод і інтересів людини та громадянина, при скеруванні звернення до компетентних державних органів діяла в межах наданих чинним законодавством Народному депутату України повноважень.

У пункті 12 постанови пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб- сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.

Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації.

При цьому необхідно врахувати, що первинна публікація відомостей була оприлюднена не відповідачем ТОВ «Золота середина», а ОСОБА_7, про що зазначав сам позивач.

Проте клопотань про притягнення ОСОБА_7 до участі у справі позивач не заявляв.

Враховуючи опубліковані відомості, не є авторськими матеріалами, а є републікованим матеріалом, крім того, будь-яка особа мала і має вільний доступ до такої інформації (матеріалів), а тому до ТОВ "Золота середина" не можуть бути пред'явлені вимоги щодо визнання такої інформації недостовірною та її спростування.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За приписом ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У зв'язку із залишенням без задоволення основної вимоги позову про захист честі, гідності, суд приходить до висновку що слід відмовити у задоволенні похідної вимоги позивача за позовом про стягнення моральної шкоди.

Згідно з ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та зважаючи на те, що поширена відповідачами інформація, яку просить спростувати позивач, є оціночними судженнями, , констатацією фактів звернень Народних депутатів України до компетентних органів державної влади, а не фактичними твердженнями, при цьому позивачем в належний спосіб не доведено, що висловлена відповідачами інформація порушує його особисті немайнові права, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі ст. 88 ЦПК України сплачений судовий збір позивачем йому не відшкодовується.

Відповідно до ст. 34 Конституції України, ст.ст. 1, 5 ЗУ «Про інформацію», ст.ст.200, 277, 297, 299 ЦК України, п. 15 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.01.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», керуючись ст. 3, 4, 10, 11, 15, 59, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Д.Д.Усатов