Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/2101/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.12.2017 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого-судді Трагнюк В.Р., при секретарі Конар В.М., за участю представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Дидинської Б.М., представника відповідачів адвоката Киретів В.В., відповідачів: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, представника відповідача ОСОБА_8 - ОСОБА_9, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення відповідачів з будинку, зняття з реєстрації та визнання їх такими, що втратили право користування будинком; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача та визнання права власності на спірне майно, третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_8,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення відповідачів з будинку, зняття з реєстрації та визнання їх такими, що втратили право користування будинком (а.с. 3-5 т.1).

Поданий позов обґрунтовує тим, що він у передбачений законом спосіб, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, 05.05.2017 року набув право власності на будинок в якому проживають відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_5. Договір укладено з ОСОБА_8. Проживання відповідачів у належному позивачу будинку створює йому перешкоди у користуванні, володіння та розпоряджанні своєю власністю. У добровільному порядку відповідачі відмовляються виселятись та знятись з реєстрації, у зв'язку з чим позивач змушений звертатись до суду за захистом своїх порушених прав.

ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_5 проти позову заперечували, оскільки вважають, що ОСОБА_8 у незаконний та непередбачений законом спосіб оформив права власності на будинок в якому вони проживають та який у подальшому він фіктивно продав своєму родичу - ОСОБА_1.

У свою чергу ОСОБА_8 подав до суду заяву про визнання позову (а.с.39 т.1).

ОСОБА_4 подав зустрічний позов до ОСОБА_1 про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача та визнання права власності на спірне майно (а.с.1-8 т.2).

Зустрічний позов об'єднано з первісним позовом ухвалою суду 11.09.2017 року (а.п.52 т. 2).

Третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_8, залучена до участі у справі ухвалою суду із занесенням до журналу/протоколу судового засідання 28.11.2017 року (а.с.169 т.1).

Поданий зустрічний позов ОСОБА_4 обґрунтовується тим, що ОСОБА_8, який продав спірний будинок своєму родичу ОСОБА_1, не являється кровним родичем його сім'ї, а є сином від першого шлюбу громадянки ОСОБА_10 (померла ІНФОРМАЦІЯ_1), яка 18.05.1989 року уклала шлюб з його рідним братом ОСОБА_11 (помер ІНФОРМАЦІЯ_2). Усиновленим його братом він не був, а тому брат був йому тільки вітчимом.

ОСОБА_8 став власником житлового будинку в АДРЕСА_1 на підставі рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 25.06.2014 року по справі № 299/1844/14-ц, яким за ним в порядку спадкування було визнано право власності на спадкове майно, яке рішенням Апеляційного суду Закарпатської області 10.05.2017 року скасовано, а у задоволенні позову ОСОБА_8 відмовлено повністю.

В свою чергу ОСОБА_8, будучи належним чином повідомленим та освідомленим, що його право на спірний будинок оспорюється в суді апеляційної інстанції, за п'ять днів до апеляційного розгляду продає житловий будинок у якому постійно проживають: ОСОБА_4 з дружиною ОСОБА_5, своєю донькою ОСОБА_6 та онуком ОСОБА_7.

Спірний будинок позивачу за зустрічним позовом залишився у спадок від батьків за наступних обставин.

Так, ОСОБА_4 народився і виріс у батьківському житловому будинку в АДРЕСА_1, з народження і на даний час проживає в даному житловому будинку разом з своєю родиною, що підтверджується письмовими доказами та може бути підтверджено показами численних свідків - сусідів.

Житловий будинок належав його батьку ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, де він проживав з моєю матір'ю ОСОБА_13, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4, та вони мали семеро дітей: ОСОБА_14, 1934 року народження, який на даний час помер, ОСОБА_15, 1936 року народження, яка на даний час померла, ОСОБА_16, 1941 року народження, який на даний час помер, ОСОБА_17, 1944 року народження, який на даний час помер, ОСОБА_18, 1947 року народження, який не проживає в спірному будинку давно, проживає в Іршавському районі Закарпатської області, ОСОБА_19, 1949 року народження, яка не проживає в спірному будинку та ОСОБА_4 - мене і позивач за зустрічним позовом в якому він з народження проживає.

Житловий будинок належав ОСОБА_12 на підставі даних які заінтересовані особи не встигли знищити в інтересах ОСОБА_8 в інвентарній справі, а саме: титульної сторінки інвентарної справи, де власником зазначено ОСОБА_12, але чомусь «ОСОБА_12» перекреслено та написано «ОСОБА_10»; ескізу за 1983 рік, де власником вже зазначений ОСОБА_4; зведеного оціночного акту по домоволодінню, де власником житлового будинку зазначено ОСОБА_14; зведеного акту вартості будівель та споруд, де власником зазначено ОСОБА_12.

З часу смерті батьків позивач за зустрічним позовом одноособово володіє спірним будинком більше 35 років, тобто з 1982 року.

Житловий будинок належав позивачу за зустрічним позовом з моменту прийняття спадщини і стороння особа, ОСОБА_8, не мала права його відчужувати, а тому фактично спірний будинок внаслідок протиправних дій останнього вибув з його власності не з його волі.

У зв"язку з чим, ОСОБА_4 просить визнати за ним право власності на спірний будинок та витребувати його від відповідача ОСОБА_1, як добросовісного набувача.

Представник ОСОБА_8 - ОСОБА_9 проти зустрічного позову заперечував. Подане заперечення обґрунтовував тим, що спірний житловий будинок на час укладення договору купівлі-продажу між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 належав його довірителю. На час укладення даного договору будь-яких обмежень у вигляді - арешту, обтяжень, іпотеки, застави, тощо не існувало. Договір укладено у передбачений законом спосіб та з дотриманням усіх передбачених вимог ЦК України. Позивач за зустрічним позовом не надав жодних документів, які б підтверджували його право власності станом на 05.05.2017 року (час укладення договору купівлі-продажу). Відтак ОСОБА_1 є добросовісним набувачем і власником спірного житлового будинку, підстави для витребування з його володіння відсутні.

Крім цього, позивач за зустрічним позовом не надав суду належних й допустимих доказів, які б підтверджували належність на праві власності спірного житлового будинку його покійному батькові на час його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 та матері ОСОБА_13 (померла ІНФОРМАЦІЯ_4), підтвердження володіння ОСОБА_4 з 1982 року та реєстрації права власності за ним.

ОСОБА_8 про розгляд справи апеляційним судом, яким було скасовано рішення суду першої інстанції про визнання за його довірителем права власності на спірний будинок, повідомлений не був. За адресою на яку надсилались судові повістки його довіритель не проживає, судові повстки не отримував.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Дидинська Б.М. також проти зустрічного прозову заперечувала, у його задоволенні просила відмовити, оскільки докази на які позивач посилається за зустрічним позовом є неналежними. Допитані в судовому засіданні свідки: ОСОБА_22, ОСОБА_23, які значаться у актах та заявах не підтвердили в судовому засіданні обставини вказані у цих документах (а.с.31-34 т.2). Крім цього, договір купівлі-продажу спірного будинку укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 у законний спосіб. Позивачем за зустрічним позов не наведено жодну з обставин, передбачену ст. 388 ЦК України для витребування від її довірителя нерухомого майна. Також у матеріалах цивільної справи та інвентарної справи відсутні дані, які б підтверджували право власності позивача на спірне майно. Також, на її думку ОСОБА_14 та ОСОБА_24 є різними людьми. Відповідне рішення суду відсутнє. Відсутні дані про те, що будинок побудований на відведеній для цієї мети земельній ділянці, про будівельний паспорт. Місце реєстрації проживання позивача ОСОБА_4 є інше ніж те, де знаходиться спірний будинок.

В судовому засіданні вирішено клопотання сторін, зокрема, про допит свідків, витребування доказів, заслухано пояснення свідків та сторін, їх представників, досліджено письмові докази на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень. За наслідками суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 05.05.2017 року є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.6-7 т.1). Відповідно до якого ОСОБА_1 купив від ОСОБА_8 даний житловий будинок за 49 592 гривень. Цього ж дня між ними укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за згаданою адресою (а.с.8-9 т.1).

У житловому будинку проживають відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_5, що визнається сторонами та стверджується відомостями з ВГІРФО про зареєстроване місце проживання: ОСОБА_7, ОСОБА_5 (а.с.30,31,32). Зареєстроване місце проживання ОСОБА_4 є відмінним від фактичного місця проживання з 22.11.2006 року, що стверджується відомостями з ВГІРФО (а.с.29).

Суд констатує, що у відповідності до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України), і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону (ч.1 ст. 319 ЦК України). Право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном передбачено ст. 391 ЦК України.

Суд погоджується з твердженням позивача за первісним позовом про те, що закон не передбачає у випадку зміни власнику будинку перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника.

Так, ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користується жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Поряд з цим посилання позивача на дану норму Закону є безпідставним, а обраний ним спосіб захисту шляхом звернення до суду з вимогами про виселення відповідачів, визнання їх такими, що втратили право користування будинком, зняття їх з реєстрації, у даному випадку судовому захисту не підлягає з наступних мотивів.

Як встановлено судом, продавець ОСОБА_8 за згадуваним договором купівлі-продажу від 05.05.2017 року не є та не був членом сім'ї відповідачів: ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_5, які і їх родичем. Також ОСОБА_8 не був тією особою, яка визначала та погоджувала відповідачам: ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_5 порядок та спосіб користування спірним будинком. ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_5 утворювали сім'ю в розумінні ст. 3 Сімейного кодексу України, проживали та користувались спірним будинком задовго до реєстрації місця проживання в ньому ОСОБА_8 (а.с.33). Останній фактично зареєстрованим значиться з 15.08.1994 року та з цими особами сім'ю не утворював (а.с.33). Також останній набув право власності, фактично на майно, яке йому та членам його сім'ї не належало, на підставі рішення суду, яке у подальшому було скасовано судом апеляційної інстанції 10.05.2017 року (а.с.25-27, 29-30 т.2). Фактично за 5 днів до судового засідання суду апеляційної інстанції ОСОБА_8 відчужив 05.05.2017 року набуте спірне майно позивачу за первісним позовом ОСОБА_1

Як зазначається сторонами та ними не оспорюється, що ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, є сином від першого шлюбу громадянки ОСОБА_10 (померла ІНФОРМАЦІЯ_1), яка 18.05.1989 року уклала шлюб з рідним братом ОСОБА_4 ОСОБА_11 (останній помер ІНФОРМАЦІЯ_2).

ОСОБА_8 з часу укладення його матір'ю шлюбу з братом ОСОБА_4 і до 2000 року проживав з ними у прибудові спірного житлового будинку, а з 2000 року і дотеперішнього часу фактичне його місце проживання є іншим від зареєстрованого.

Суд визнає доведеним, що ОСОБА_4 народився і виріс у батьківському житловому будинку в АДРЕСА_1, з народження і на даний час проживає в даному житловому будинку разом з своєю родиною, що підтверджується письмовими доказами та показами свідків допитаних в судовому засіданні ОСОБА_22, ОСОБА_26 Та обставина, що зареєстроване місце проживання ОСОБА_4 змінилось 28.09.2006 року, на виниклі між сторонами правовідносини не випливає, у зв'язку з чим посилання представників ОСОБА_8 та ОСОБА_1 на цю обставину є безпідставним.

Житловий будинок в АДРЕСА_1 належав батьку позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, де він проживав разом зі своєю сім'єю.

Право власності житловий будинок в АДРЕСА_1 ОСОБА_12 підтверджується матеріалами інвентарної справи, зокрема, на титульній сторінці інвентарної справи власником зазначено ОСОБА_12. Не застережене виправлення на «ОСОБА_10», суд не приймає, оскільки вважає, що таке виправлення мало місце з метою викривлення дійсних обставин справи та відповідних правовідносин; ескіз за 1983 рік, де власником вже зазначений ОСОБА_4; зведений оціночний акт по домоволодінню, де власником житлового будинку зазначено ОСОБА_14; зведеного акту вартості будівель та споруд, де власником зазначено ОСОБА_12.

Заперечення представників ОСОБА_8 та ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_12 та ОСОБА_14, як і ОСОБА_24 є різними особами, суд відхиляє, внаслідок мовного діалекту, який має місце на території Виноградівського району (Закарпатська область), особливостями транслітерації з угорської на українську мову та констатує, що ОСОБА_12 є одна й та сама особа.

Належність житлового будинку ОСОБА_12 також підтверджується архівним витягом - протоколом засідання виконкому Виноградівської міської ради депутатів трудящих від 28.09.1951 року, з якого вбачається, що вже в 1951 році він був власником 4/10 частини даного житлового будинку.

Згідно акту виконавчого комітету Виноградівської міської ради № 298 від 04.05.2017 року до дня смерті ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, він був зареєстрований в АДРЕСА_1, проживав до дня смерті в АДРЕСА_1 разом з: ОСОБА_30, 1915 року народження - дружина, ОСОБА_19, 1949 року народження - дочка, ОСОБА_4, 1952 року народження - син та ОСОБА_18, 1947 року народження - син (а.с11, 32 т.2)

Згідно акту виконавчого комітету Виноградівської міської ради № 278 від 04.05.2017 року на день смерті ОСОБА_30, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6, вона була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1, проживала до дня смерті в АДРЕСА_1 разом з: ОСОБА_4, 1952 року народження - син, ОСОБА_5, 1957 року народження - невістка, ОСОБА_6, 1975 року народження - внучка, ОСОБА_31, 1979 року народження - внучка (а.с.31 т.2).

Заперечення представників ОСОБА_8 та ОСОБА_1 про те, що ці акти не є належними доказами в силу ст. 77 ЦПК України, суд відхиляє, оскільки обставини, які б вказували на те, що такі докази отримані з порушення, відповідно до ст. 78 ЦПК Укоаїни, що тягне за собою визнання їх недопустимими судом не встановлено. Досліджені докази узгоджуються у своїй сукупності з показами свідків та сторін, які допитані в судовому засіданні (ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4,ОСОБА_23, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_22, ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_14,ОСОБА_15, ОСОБА_7.) (а.с.166-186 т.1).

Таким чином, спірний житловий будинок є спадковим майном, яке залишилось після смерті ОСОБА_12 та ОСОБА_36 і спадщину після них фактично прийняв - ОСОБА_4, володіє даним житловим будинком з 1982 року, тобто понад тридцять п'ять років.

Спадкове майно - житловий будинок в АДРЕСА_1 належав ОСОБА_4 з моменту прийняття ним спадщини і стороння особа ОСОБА_8 не мав права його відчужувати, а тому фактично спірний будинок внаслідок протиправних дій останнього вибув з власності ОСОБА_4 не з його волі.

Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом.

Відповідно до ч.1 ст.529 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Відповідно до ст.548 Цивільного кодексу Укрїнської РСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст.549 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Відповідно до ч.1 ст.388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до п.25 постанови пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).

Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження.

Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна.

Відповідно до п.26 вище вказаної постанови, до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника.

Недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі.

Відповідно до правового висновку ВСУ по справі № 6-136 цс 12 від 21.11.2012 року правове значення для вирішення спору про витребування майна з володіння добросовісного набувача (ст. 388 ЦК України) має встановлення судом факту вибуття майна з володіння власника, поза його волею, а не з володіння особи, яка відчужила спірне майно на користь добросовісного набувача.

Судом встановлено факт, що спірний будинок вибув з володіння власника - позивача по справі за зустрічним позовом, поза його волею, а не з володіння особи, яка відчужила спірне майнона користь добросовісного набувача.

За змістом ст.392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У відповідності до ч.1 ст.344 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито і безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років, набуває право власності на це майно (набувальна давність).

Відповідно до ч.4 ст.344 Цивільного кодексу України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду, а у відповідності до ч.2 вказаної статті особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Як встановлено судом, позивач за зустрічним позовом фактично володіє спірним майном понад 35 років, сплачує всі комунальні послуги, податок на землю, тощо. Дані обставини додатково підтверджується відповідними квитанціями, платіжними повідомленнями, страховими свідоцтвами на ім'я ОСОБА_4 (а.с.98-132 т.1).

За встановлених в судовому засіданні обставин, первісний позов до задоволення не підлягає, а зустрічний позов підлягає до повного задоволення.

Судові витрати понесені позивачем за зустрічним позовом в сумі 1280 гривень на підставі п. 1 ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_1 В частині судових витрат, які поніс ОСОБА_1 (позивач за первісним позов), враховуючи, що у задоволенні його позову відмовлено, такі витрати покладаються на нього, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263, 265, 267, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Відмовити повністю ОСОБА_1 у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення відповідачів з будинку, зняття з реєстрації та визнання їх такими, що втратили право користування будинком.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задовольнити повністю.

Витребувати від ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_7, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, мешканця АДРЕСА_2 житловий будинок АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_8, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 30,2 кв.м., в тому числі житловою площею 16,8 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_7, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, мешканця АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_8, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, мешканця АДРЕСА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1280 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його прийняття безпосередньо до Апеляційного суду Закарпатської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ГоловуючийВ. Р. Трагнюк

Повне рішення суду складено 28.12.2017 року