Провадження № 2/522/4294/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 року Приморський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.,

при секретарі Шеян І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, за участі третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу ОСОБА_2 про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОМР, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу ОСОБА_2 про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину.

Позивачка мотивує свої вимоги тим, що 03 січня 2013 року помер ОСОБА_3. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 251/1000 частин квартири АДРЕСА_1. За час життя ОСОБА_3 склав заповіт на імя позивачки на 251/2000 частку вказаної квартири. 10 липня 2013 року приватний нотаріус ОСОБА_2, видала позивачці свідоцтво про право на спадщину за заповітом, де спадщина складається з 251/2000 частки квартири за №54 в будинку №8 по вул. Буніна в м. Одесі, що належала померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом ОСОБА_4

Однак, позивачка вважає, що приватний нотаріус ОСОБА_2 повинна була видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, що складається з 251/2000 частки квартири за №54 в будинку №8 по вул. Буніна в м. Одесі, що належали померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради від 09 листопада 2004 року, а не на підставі свідоцтва про право на спадщину. Вказане стало приводом для звернення до суду з дійсним позовом.

У судовому засіданні ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити.

Представник ОМР у судовому засіданні позов не визнала, та просила в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Приватний нотаріус Одеського нотаріального округу ОСОБА_2 у судовому засіданні вважала позовні вимоги необґрунтованими, та пояснила, що їй не відомо, чому нотаріус ОСОБА_5А посвідчила заповіт саме на частку, яка належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Тому, на підставі цього, вона абсолютно обґрунтовано видала позивачці свідоцтво саме на ту частку квартири, яка належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Заслухавши пояснення сторін, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, дослідивши надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_6 та ОСОБА_3М належали на праві власності по 251/2000 частки кожному квартира АДРЕСА_2, що вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП «ОМБТІ та РОН» за № 6811545 від 23 березня 2005 року, реєстраційний № 10258785, номер запису 469 в книзі: 564пр- 58.

12 липня 2006 року померла ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія 1-ЖД № 063284.

Після смерті ОСОБА_6, її син ОСОБА_3, прийняв спадщину та отримав свідоцтво про спадщину за законом ВЕК №002572 від 06 квітня 2007 року, виданого та посвідченого державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі № 3-1022, по спадковій справі №30/07.

04 травня 2007 року, ОСОБА_3, на підставі вищезазначеного свідоцтва, зареєстрував 251/2000 частини квартири АДРЕСА_3 у державному реєстрі за № НОМЕР_1, номер запису 469, в книзі 635пр-122.

Отже, після реєстрації зазначеної вище частки ОСОБА_3 став власником 251/1000 частки квартири.

15 листопада 2012 року ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 2142, яким належну йому 251/2000 частку квартири АДРЕСА_3 заповів позивачці ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

03 січня 2013 року ОСОБА_3 помер що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-ЖД № 323136.

10 липня 2013 року приватний нотаріус ОМНО ОСОБА_2 видала позивачці свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яким посвідчила, що на підставі заповіту, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_5, 15 листопада 2012 року, зареєстрованого у реєстрі за №2142, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_3, який помер 03 січня 2013 року є ОСОБА_1, та спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з 251/2000 частки квартири за № 54 в будинку № 8 по вул. Буніна в м. Одесі, що належала померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом другої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 06 квітня 2007 року за реєстровим № 3-1022.

На підставі виданого вище вказаного свідоцтва про право на спадщину за заповітом, 10 липня 2013 року позивачка зареєструвала у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 251/2000 частки квартири за № 54 в будинку № 8 по вул. Буніна в м. Одесі, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 12465678 від 08 листопада 2013 року.

Згідно ст.56 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси посвідчують заповіти дієздатних громадян, складенні відповідно до вимог законодавства України і особисто подані нотаріусом або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у спадковому реєстрі відповідно до порядку затвердженого КМУ.

При посвідченні заповіту від імені ОСОБА_3, приватний нотаріус ОМНО ОСОБА_5 15 листопада 2012 року на підставі п.2.1. глави 3 розділу ІІ Наказу Міністерства юстиції України № 2015 від 03 березня 2004 року «Про затвердження інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», виконала усі вимоги до змісту заповіту а саме: склала його так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини. В тексті заповіту було вказано, що заповідач заповідає тільки «251/2000 частки квартири АДРЕСА_3». Проте, яку саме частку заповідач ОСОБА_3, в заповіті не зазначив.

Зі спадкової справи № 11/2013 померлого 03 січня 2013 року ОСОБА_3, вбачається, що померлий заповів саме 251/2000 частки, яку він отримав за свідоцтвом про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 В матеріалах спадкової справи наявний витяг про право власності на нерухоме майно, в якому зазначено, що підставами виникнення права власності є свідоцтво про право власності на спадщину реєстраційний номер 3-1022 від 06 квітня 2007 року.

Відповідно до вищезазначеного суд вважає, що нотаріус зробив правильний висновок при оформленні свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що заповідач мав на увазі 251/2000 частки, які він отримав за свідоцтвом про право на спадщину за законом.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст. 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснено лише після відкриття спадщини, самими спадкоємцями.

Згідно роз'яснень наданих ВССУ у листі від 16 травня 2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» якщо заповіт містить суперечливі положення, за вимогою заінтересованих осіб застосовується тлумачення заповіту (ст. 1256 ЦК) за умови, якщо відсутні підстави визнання заповіту недійсним, тобто тлумаченню підлягає лише дійсний заповіт. Для тлумачення змісту заповіту застосовуються також загальні правила тлумачення змісту правочинів встановлені ст. 213 ЦК.

Посилання позивачки на те, що ОСОБА_3 в заповіті мав на увазі 251/2000 частки квартири, яка йому належить на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ ОМР від 09 листопада 2004 року, є необґрунтованими та не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона постилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Виходячи в вищевикладеного, суд вважає позов ОСОБА_1 необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16 травня 2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», ст. ст. 56 Закону України «Про нотаріат», п.2.1. глави 3 розділу ІІ Наказу Міністерства юстиції України № 2015 від 03 березня 2004 року «Про затвердження інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», ст.ст. 15, 1233, 1256 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 5, 10, 11, 57, 60, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Одеської міської ради, за участі третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватний нотаріус Одеського нотаріального округу ОСОБА_2 про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м.Одеси шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: Ю.Б. Свячена