Справа № 367/5375/16-ц Головуючий у І інстанції Пархоменко О. В.
Провадження № 22-ц/780/1526/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 53 11.04.2017
УХВАЛА

Іменем України

11 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Топольського В.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Кардіологічного санаторію «Ворзель» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом та просив зобовязати керівника Кардіологічного санаторію Ворзель НАНУ відновити позивача на посаді сторожа з 16 жовтня 2014 року; вважати вимушеним прогулом по вині адміністрації санаторію весь період з 16 жовтня 2014 року і до моменту ухвалення судового рішення про відновлення позивача на посаді сторожа та провести йому виплату за весь період вимушеного прогулу, виходячи із тарифного посадового окладу сторожа санаторію.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 12 квітня 2012 року ОСОБА_2 працював у Кардіологічному санаторії «Ворзель» НАНУ на посаді сторожа. За попереднього керівника позивач по домовленості із заступником директора виконував будівельно-ремонтні роботи в санаторії, за які він не отримав заробітну плату. При його зверненні до теперішнього керівника виплатити йому належну заробітну плату ОСОБА_2 отримав категоричну відмову з пропозицією звертатися за її виплатою до попереднього керівника. Після цього, з 02 жовтня 2014 року до 16 жовтня 2014 року позивач знаходився на стаціонарному лікуванні. Після виписки із лікарні в другій половині дня 16 жовтня 2014 року ОСОБА_2 прийшов з лікарняним листом до адміністрації Кардіологічного санаторію «Ворзель» з розмовою його подальшої роботи, не повязаної із періодичним цілодобовим перебуванням на ній. Керівник не був присутній на місці роботи, а відповідальний працівник санаторію повідомила, що для позивача, крім роботи сторожа, іншої не буде, наголосивши, що подібне буде виражене йому і керівником. У звязку з цим, ОСОБА_2 залишив заяву про звільнення для подальшого розгляду керівником. Згідно запису в трудовій книжці 16 жовтня 2014 року позивач був звільнений з роботи. Позивач зазначає, що наказ про звільнення його з роботи був виданий заднім числом, оскільки 16 жовтня 2014 року керівника не було на робочому місці протягом робочого дня. Керівник повинен був розглянути заяву ОСОБА_2, перевірити коли позивач мав би приступити до роботи, а вже потім вирішувати питання звільнення. Крім того, з вини керівника на підприємстві не функціонує профспілкова організація, а також відсутня колективна угода між адміністрацією та профспілковим комітетом.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 13 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм процесуального права та задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що рішення суду містить порушення чинного законодавства. Суд першої інстанції навів перелік статей, які спрямовані на відмову у задоволенні позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що згідно наказу № 25 К від 12 квітня 2012 року ОСОБА_2 був прийнятий сторожем до Кардіологічного санаторію «Ворзель».

16 жовтня 2014 року ОСОБА_2 подав заяву до Кардіологічного санаторію «Ворзель», в якій просив звільнити його з посади сторожа з 16 жовтня 2014 року за власним бажанням.

Згідно наказу № 52-к ОСОБА_2 звільнено згідно ст. 38 КЗпП України за власним бажанням 16 жовтня 2014 року.

Згідно виписки із медичної картки стаціонарного хворого Комунального закладу «Ірпінська центральна міська лікарня» № 7523/1070 ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні з 02 жовтня 2014 року по 16 жовтня 2014 року.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк звернення до суду із даним позовом. Будь-які докази того, що даний строк пропущено з поважних причин, позивач суду не надав та про поновлення строку не заявляв.

Колегія суддів погоджується по суті з рішенням суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

У листі від 27 квітня 2012 року № 70/06/186-12 Міністерства соціальної політики України розяснено, що звільнення працівника за власним бажанням відбувається на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України, згідно з якою працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Обмеження щодо звільнення працівника, який знаходиться на лікарняному, стосується тільки звільнення з ініціативи власника, що встановлено статтею 40 КЗпП, якою передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті). Тобто чинним законодавством не заборонене звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності за власним бажанням (ст. 38 КЗпП).

З матеріалів справи вбачається, що у період з 16 жовтня 2014 року ОСОБА_2 перебував на лікарняному, однак він написав заяву про звільнення його з посади сторожа за власним бажанням. З наказу про звільнення вбачається, що позивач був ознайомлений з ним 16 жовтня 2014 року. Позивач також не заперечує той факт, що йому була видана трудова книжка у 2014 році.

Відповідно до вимог ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 пропустив місячний строк, передбачений ст. 233 КЗпП України, клопотання про його поновлення не заявляв. Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Директор Кардіологічного санаторію «Ворзель», звільняючи позивача з роботи за власним бажанням, дотримався встановленої законом процедури звільнення, а відтак жодних підстав до задоволення позову не вбачається.

За таких обставин, пропуск строку, визначеного законом для звернення до суду, як підстава до відмови в задоволенні позову, судом застосована безпідставно.

В той же час згідно з вимогами ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскільки підстав до задоволення позову ОСОБА_2 немає, рішення про відмову в задоволенні позову по суті є правильним, колегія суддів приходить до висновку, що вказане рішення не може бути скасоване лише з формальних міркувань, так як доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Кашперська Т.Ц.

ОСОБА_3