У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дочки за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 21 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 1 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 14 вересня 1996 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4, від якого у них є дочка - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Дочка досягла повноліття і продовжує навчавчання. Відповідач у добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання повнолітньої дочки не надає.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд стягнути із ОСОБА_4 на її користь аліменти на утримання повнолітньої дочки на час навчання у Державному навчальному закладі «Охтирський центр професійно-технічної освіти» з ІНФОРМАЦІЯ_1 (досягнення повноліття) до 30 травня 2016 року (закінчення навчання) та на час навчання у Харківському індустріально-педагогічному технікумі, починаючи з 1 вересня 2016 року, у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку та доходів платника аліментів щомісячно на період навчання, але не більше ніж до досягнення дочкою 23 років.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 21 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 1 грудня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано суду доказів, що повнолітня дочка сторін потребує матеріальної допомоги у зв'язку з навчанням і, що у відповідача є можливість надавати їй таку допомогу.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також, що ОСОБА_4 є інвалідом ІІ групи, проходить реабілітаційний період після операції на серці, потребує значних матеріальних витрат на лікування, інших доходів, крім пенсії у розмірі 1762 грн 16 коп., немає, тому він не має можливості надавати матеріальну допомогу своїй повнолітній дочці.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанціїне відповідає.

Судами попередніх інстанцій установлено, що з 14 вересня 1996 року ОСОБА_3 перебувала в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4, від якого у них є дочка - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням суду від 24 вересня 2009 року шлюб між сторонами розірвано, дочка після розірвання шлюбу залишилась проживати з матір'ю та знаходиться на її утриманні.

З 2 вересня 2013 року до 30 травня 2016 року ОСОБА_5 навчалась у Державному навчальному закладі «Охтирський центр професійно-технічної освіти».

Згідно з довідкою Харківського індустріально-педагогічного технікуму від 6 жовтня 2016 року ОСОБА_5 у вересні 2016 року відповідно до наказу від 6 червня 2016 року № 181 поступила на навчання на 2 курс денного відділення на бюджетній основі, термін навчання з 1 вересня 2016 року до 30 червня 2018 року.

Відповідач у добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання повнолітньої дочки не надає.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених ст. ст. 198, 199 цього Кодексу, - і своїх повнолітніх дочку, сина.

Згідно зі ст. 198 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Частиною 1 ст. 199 СК України передбачено, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до ч. 3 ст. 199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз'яснено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Згідно зі ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Так, ОСОБА_3 при зверненні до суду з даним позовом зазначала, що їхня з відповідачем дочка потребує матеріальної допомоги у зв'язку з навчанням і у ОСОБА_4 є можливість надавати таку допомогу дочці.

При цьому з матеріалів справи вбачається, що повнолітній ОСОБА_5 не виповнилося 23 років, вона продовжує навчання у Харківському індустріально-педагогічному технікумі, потребує матеріальної допомоги, а відповідач отримує пенсію в розмірі 1 762 грн 16 коп.

Проте, перевіряючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що обов'язок утримувати свою повнолітню дочку, яка продовжує навчатися після досягнення повноліття незалежно від форми навчання покладається на обох батьків, не врахував можливість відповідача надавати матеріальну допомогу, оскільки матеріального утримання іншим особам не надає та фактично переклав обов'язок піклуватися та матеріально забезпечувати повнолітню дочку, що навчається винятково на мати - ОСОБА_3, що є порушенням норм закону.

При цьому предметом позову є стягнення аліментів, а не їх розмір, який просить визначити позивач, тому у залежності від умов, визначених законом та фактичних обставин справи суд може зменшити цей розмір, що не є виходом за межі позову.

Таким чином, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України на зазначені вище положення закону уваги не звернув, не встановив фактичних обставин справи, не надав належної правової оцінки доводам сторін і наданим ними доказам та дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції, що свідчить про його необґрунтованість та незаконність.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Сумської області від 1 грудня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик