Справа № 457/240/16-ц
провадження №2/457/39/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2017 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

у складі: головуючого - судді Марчука В.І.

при секретарі - Словіцькій О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Трускавці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування ? частини квартири АДРЕСА_1, укладений 03.02.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу ОСОБА_4,

В С Т А Н О В И В:

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_5 звернулась до Трускавецького міського суду із позовом про визнання недійсним договору дарування ? частини квартири № 46 в будинку № 12 по вул Стуса в м. Трускавці Львівської області укладений 03 лютого 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаруісом Трускавецького міського нотаріального округу Львівської області ОСОБА_4. Позовну заяву мотивує тим, що 23.01.2014 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину, яка складається з ? частин у квартирі АДРЕСА_2. ? частина у вказаній квартирі належала ОСОБА_2. За таких умов квартира знаходилася у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Позивач є інвалідом Ш групи, у звязку із чим потребує постійної сторонньої допомоги, а спільне користування квартирою є неможливим зважаючи на відсутність реальної можливості поділити однокімнатну квартиру для проживання у ній двох сімей, відтак ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про припинення права на частку у спільному майні. Рішенням Трускавецького міського суду від 07.08.2015 року припинено право спільної часткової власності ОСОБА_2 на ? частину квартири АДРЕСА_3 з виплатою грошової компенсації в розмірі 145757,75 грн. та визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частину у згаданій квартирі. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 29.12.2015 року рішення Трускавецького міського суду від 07.08.2015 року скасовано в частині стягнення судового збору, а решті рішення залишено без змін. ОСОБА_1 при подачі документів для здійснення державної реєстрації права на ? частини вищезгаданої квартири, з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яку він отримав 19.02.2016 року дізнався, що ОСОБА_2 ще 03.02.2015 року уклав договір дарування належної йому частки у розмірі ? частини у квартирі АДРЕСА_2 на користь своєї доньки ОСОБА_3. Вважає, що ОСОБА_2 домовився із своєю донькою ОСОБА_3 про передачу належної йому частки шляхом укладення договору дарування з метою ухилення від виконання рішення суду та з метою уникнення накладення арешту на належне йому майно, адже йому було добре відомо, що 02.02.2015 року Трускавецький міський суд виніс ухвалу про забезпечення позову, якою накладено арешт на частку у вказаному майні. Зважаючи на те, що вже 03.02.2015 року згідно договору дарування здійснено державну реєстрацію права власності на ? частину у згаданій квартирі за новим правонабувачем, реєстрація обтяжень речових прав на нерухоме майно не була проведена. Про перехід права власності на ? частину у квартирі ні ОСОБА_2, ні його представник не повідомили під час розгляду справи як у суді першої, так і апеляційної інстанції. Так само не повідомила про зміну власника ? частин у квартирі і наймач цієї частки, ОСОБА_6, яка навіть у грудні 2015 року надалі посилалася на те, що має право проживати у квартирі, оскільки має договір найму житлового приміщення від 18.07.2014 року, за яким ОСОБА_2 надав їй у користування житловий куток площею 5 кв.м. Відтак, виходячи з вищевикладеного просить зазначений договір дарування визнати недійсним.

Представник позивача ОСОБА_7 в судовому засіданні позов підтримав, просив його задоволити з підстав викладених у позовній заяві. Суду пояснив, що вищевказаний договір дарування був укладений лише з метою невиконання рішення Трускавецького міського суду від 07.08.2015 року.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_8 в засіданні 09.11.2016 року під час розгляду заяви про забезпечення позову, послався на наобгрунтованість як заяви про забезпечення позову так і позовної заяви. В подальшому подав клопотання про розгляд справи без участі ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_8

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, хоча належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи.

Заслухавши представника позивача, перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази, суд вважає, що заяву слід задоволити, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності зі статтею 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ст.ст. 13, 14 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, та шостою статті цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до частини 1 статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Так, рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 07.08.2015 року по справі № 457/1433/14-ц припинено право спільної часткової власності ОСОБА_2 на ? частину квартири АДРЕСА_3 з виплатою грошової компенсації в розмірі 145757,75 грн. та визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частину у згаданій квартирі. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 29.12.2015 року рішення Трускавецького міського суду від 07.08.2015 року скасовано в частині стягнення судового збору, а решті рішення залишено без змін.

Вищевказане рішення Трускавецького міського суду від 07.08.2015 року набрало законної сили, відтак за змістом ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно вищевказаного рішення від 07.08.2015 року право власності ОСОБА_2 на ? частину квартири АДРЕСА_2 припинено.

Окрім того, ухвалою про забезпечення позову від 02.02.2015 року накладено арешт на належну ОСОБА_2 частину квартири. Представник відповідача був присутній у судовому засіданні.

Передбачаючи негативні наслідки, як і у випадку задоволення позову, так і у випадку виконання ухвали про забезпечення позову, ОСОБА_2 вже наступного дня, тобто 03.02.2015 рооку дарує належну йому ? частину квартири своїй доньці ОСОБА_3.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Крім цього, покликання представника відповідача на те, що дарувальник серед іншого не знав про те, що на момент укладення цього договору вказана вище квартира мала б перебувати під арештом чи забороною, щодо неї ведуться судові спори, і треті особи не мають прав на квартиру суперечить загальним засадам цивільного законодавства: справедливості, добросовісності та розумності, які закріплені п. 6 ст. 3 ЦК України, адже відповідач ОСОБА_2 та його представник брали участь у цивільній справі № 457/1433/14-ц, оскаржували рішення по цій справі у суді апеляційної інстанції, тобто на момент укладення договру дарування діяли з метою уникнення переходу ? квартири АДРЕСА_2 у власність ОСОБА_1.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновків про підставність позовних вимог, які слід задоволити, що буде відповідати вимогам розумності та справедливості.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 209, 212, 218, 224 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задоволити.

Визнати недійсним договір дарування ? частини квартири АДРЕСА_1, укладений 03.02.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу ОСОБА_4

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Трускавецький міський суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня його проголошення.

Суддя: ОСОБА_9