У х в а л а

іменем україни

29 листопада 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.,

суддів: Євграфової Є.П., Мазур Л.М.,

Мостової Г.І., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Лазурненської селищної ради Скадовського району Херсонської області, Херсонського державного університету, третя особа - Міністерство освіти і науки України, про визнання недійсним рішення та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, за касаційною скаргою Лазурненської селищної ради Скадовського району Херсонської області на рішення апеляційного суду Херсонської області від 13 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона є власником бази відпочинку, яка розташована по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 29 грудня 2004 року, право власності на яку зареєстровано 17 березня 2006 року.

Рішенням Лазурненської селищної ради від 24 жовтня 2006 року № 106 затверджено технічну документацію та надано Херсонському державному університету у постійне користування земельну ділянку площею 5,1188 га по АДРЕСА_1 під розміщення спортивно-оздоровчого табору «ІНФОРМАЦІЯ_1».

На підставі вказаного рішення Херсонському державному університету видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, зареєстрований 14 листопада 2006 року.

ОСОБА_3 зазначала про те, що відведення земельної ділянки у постійне користування Херсонському державному університету здійснено з порушенням законодавства та її прав, виходячи з наступного.

Херсонському державному університету надано у постійне користування, у тому числі, земельну ділянку, на якій розташована належна їй на праві власності база відпочинку, чим порушені її права як власника нерухомого майна, володіти, користуватися та розпоряджатися цим майном, земельною ділянкою під нерухомим майном та територією, необхідною для її обслуговування.

Крім цього Херсонському державному університету надано у користування нову земельну ділянку іншої площі, межі якої не визначено в натурі (на місцевості). Відведення цієї земельної ділянки в користування повинно було проводитись з обов'язковим розробленням проекту землеустрою.

Згідно з висновком Скадовського відділу земельних ресурсів від 05 вересня 2006 року вказана земельна ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення, а тому підлягає обов'язковій державній експертизі землевпорядної документації, однак вказана документація із землеустрою державну експертизу не проходила.

На підставі викладеного позивач просила визнати недійсним рішення Лазурненської селищної ради від 24 жовтня 2006 року, яким затверджено технічну документацію та надано Херсонському державному університету у постійне користування земельну ділянку площею 5,1188 га по АДРЕСА_1 під розміщення спортивно-оздоровчого табору «ІНФОРМАЦІЯ_1»; визнати недійсним державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, виданий Херсонському державному університету 14 листопада 2006 року.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 04 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 19 грудня 2014 року, позов задоволено.

Визнано недійсним рішення Лазурненської селищної ради від 24 жовтня 2006 року № 106, яким затверджено технічну документацію та надано Херсонському державному університету у постійне користування земельну ділянку площею 5,1188 га по АДРЕСА_1 під розміщення спортивного-оздоровчого табору «ІНФОРМАЦІЯ_1», та державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії НОМЕР_1, виданий Херсонському державному університету 14 листопада 2006 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 квітня 2015 року рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 04 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 19 грудня 2014 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 04 листопада 2014 року, ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 19 грудня 2014 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 квітня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 28 жовтня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним рішення Лазурненської селищної ради від 24 жовтня 2006 року № 106, яким затверджено технічну документацію та надано Херсонському державному університету у постійне користування земельну ділянку площею 5,1188 га по АДРЕСА_1 під розміщення спортивно-оздоровчого табору «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Визнано недійсним державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії НОМЕР_1, виданий Херсонському державному університету 14 листопада 2006 року.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 13 березня 2017 року апеляційні скарги заступника прокурора Херсонської області та Херсонського державного університету задоволено, рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 28 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 квітня 2017 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Херсонської області від 13 березня 2017 року у цій справі з підстав, встановлених п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України.

У касаційній скарзі Лазурненська селищна рада Скадовського району Херсонської області, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення місцевого суду.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї заступника прокурора Херсонської області та Херсонського державного університету, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що процедура отримання Херсонським державним університетом земельної ділянки у постійне користування була порушена і таке порушення могло вплинути на права ОСОБА_3; Лазурненська селищна рада, проігнорувавши розташування на вказаній земельній ділянці об'єктів нерухомого майна, належних позивачу на праві приватної власності, надала цю ділянку в цілому університету, позбавивши останню можливості оформити свої права на землю у встановленому законом порядку.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що позивач на момент прийняття Лазурненською селищною радою рішення від 24 жовтня 2006 року № 106 щодо затвердження університетом технічної документації та видачі державного акта від 14 листопада 2006 року на право постійного користування земельною ділянкою, на якій розташований належний їй об'єкт нерухомого майна, у встановленому законом порядку права користування (власності) земельною ділянкою не набула.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі договору купівлі-продажу від 29 грудня 2004 року, укладеного між ТОВ «Говер» і ОСОБА_3, останній належить база відпочинку, яка розташована по АДРЕСА_1, та складається з будинку літ. «А» площею 114,3 кв. м, будинку літ. «Б» площею 115,5 кв. м, будинку літ. «В» площею 116,7 кв. м, будинку літ. «Г» площею 115,5 кв. м, більярдної літ. «Д» площею 77,1 кв. м, будинку літ. «Ж» площею 75,9 кв. м, господарської будівлі літ. «З».

Право власності на зазначене нерухоме майно за ОСОБА_3 зареєстровано 17 березня 2006 року, що підтверджується копією витягу Херсонського державного бюро технічної інвентаризації про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Разом з тим рішенням Лазурненської селищної ради Скадовського району Херсонської області від 24 жовтня 2006 року № 106 затверджено технічну документацію з надання в постійне користування Херсонському державному університету земельної ділянки площею 5,1188 га під розміщення існуючого спортивно-оздоровчого табору «ІНФОРМАЦІЯ_1» із земель запасу селищної ради за адресою: АДРЕСА_1.

14 листопада 2006 року на підставі вказаного рішення селищної ради Херсонському державному університету видано державний акт на право постійного користування вищезазначеною земельною.

При цьому судами установлено, що 14 лютого та 16 травня 2006 року ОСОБА_3 зверталася із заявами до Лазурненської селищної ради з приводу надання їй в оренду або у постійне користування земельної ділянки для використання належної їй на праві власності бази відпочинку орієнтовною площею 0,9 га.

Рішенням ІХ сесії п'ятого скликання Лазурненської селищної ради Скадовського району від 25 жовтня 2006 року № 114 приватному підприємцю ОСОБА_3 відмовлено у наданні земельної ділянки площею 0,9 га під розміщення бази відпочинку на території СОТ «ІНФОРМАЦІЯ_1» у зв'язку з відсутністю погодження землекористувача - Херсонського державного університету.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 посилалася на те, що Херсонському державному університету надано у постійне користування, у тому числі й земельну ділянку, на якій розташована належна їй на праві власності база відпочинку, чим порушені її права як власника нерухомого майна володіти, користуватися та розпоряджатися цим майном, земельною ділянкою під нерухомим майном та територією, необхідною для її обслуговування.

Судами установлено, що Херсонський державний університет є власником спортивно-оздоровчого табору «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого по АДРЕСА_1, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30 січня 2008 року та витягом з ЄДР про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Відповідно до рішень виконавчого комітету Херсонської обласної Ради депутатів трудящих від 06 квітня 1965 року № 232 та від 26 лютого 1966 року № 124, та розпорядження Ради Міністрів УРСР від 01 лютого 1991 року № 22-р Херсонському педагогічному інституту ім. Н.К. Крупської було виділено земельну ділянку під розміщення спортивного оздоровчого табору «ІНФОРМАЦІЯ_1» загальною площею 5,75 га.

Факт правонаступництва Херсонського державного університету прав і обов'язків Херсонського педагогічного інституту ім. Н.К. Крупської встановлено низкою судових рішень, у тому числі за участю сторін у даній справі, а саме: постановою Скадовського районного суду від 09 січня 2014 року і ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 16 квітня 2014 року у справі № 663/1544/13а; рішенням господарського суду Херсонської області від 07 травня 2014 року № 923/294/14; постановою Одеського апеляційного господарського суду від 15 липня 2014 року у справі № 923/294/14; постановою Одеського апеляційного господарського суду від 19 грудня 2013 року у справі № 923/953/13; постановою Вищого господарського суду України від 19 травня 2014 року у справі № 923/953/13; постановою Вищого господарського суду України від 22 грудня 2016 року у справі № 923/314/16, що відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України мають приюдиційне значення.

Постановою Вищого господарського суду України від 22 грудня 2016 року у справі № 923/314/16 також встановлено, що Херсонський державний університет є постійним землекористувачем земельної ділянки загальною площею 5,25 га відповідно до державного акта від 04 червня 1996 року; а також залишено без змін рішення господарського суду Херсонської області і постанову Одеського апеляційного господарського суду від 06 жовтня 2016 року у справі № 23/314/16, якими визнано недійсним та скасовано рішення Лазурненської селищної ради Скадовського району від 18 грудня 2003 року № 237 про припинення права постійного користування земельною ділянкою 5,25 га Херсонського педагогічного інституту ім. Н.К. Крупської під розміщення спортивно-оздоровчого табору «ІНФОРМАЦІЯ_1» у зв'язку зі зміною статусу учбового закладу.

Відповідно до довідки архівного сектора Скадовської районної державної адміністрації Херсонської області від 15 вересня 2016 року № 04-07/56, у документах фонду Лазурненської селищної ради Скадовського району у протоколах сесій та засідань виконавчого комітету селищної ради за 2002-2009 рр. відомості щодо звернення регіонального відділення ФДМУ по Херсонській області, ВАТ «Городецьке верстатобудівне виробниче об'єднання «Говер», ТОВ «Говер» до селищної ради з приводу надання в оренду чи користування земельної ділянки, необхідної для обслуговування бази відпочинку, розташованої по АДРЕСА_1 (СОТ «ІНФОРМАЦІЯ_1»), не виявлено.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, на час ухвалення оспорюваного рішення та видачі державного акта площа земельної ділянки, постійним землекористувачем якої були попередники Херсонського державного університету, становила 5,25 га, а площа земельної ділянки, яка була надана Херсонському державному університету на підставі оспорюваного рішення селищної ради склала 5,1188 га, тобто змінилася як площа, так і конфігурація (межі) земельної ділянки.

Згідно з висновком Скадовського районного відділу земельних ресурсів від 05 червня 2006 року щодо погодження технічної документації по відведенню земельної ділянки у користування Херсонському державному університету земельна ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» обов'язковій державній експертизі підлягають проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок та проекти землеустрою щодо створення нових та впорядкування існуючих землеволодінь і землекористувань, проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення.

З огляду на вказане колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що процедура отримання Херсонським державним університетом земельної ділянки у постійне користування була порушена і таке порушення могло вплинути на права позивачки ОСОБА_3, оскільки Херсонському державному університету надано у користування земельну ділянку іншої площі, межі якої не визначено в натурі (на місцевості), і відведення цієї земельної ділянки у користування повинно було проводитись з обов'язковим розробленням проекту землеустрою.

При цьому судом правильно враховано, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що спірна земельна ділянка у порядку, встановленому п. «а» ч. 4 ст. 93 ЗК України, передавалася з державної у комунальну власність чи вилучалася у встановленому законом порядку.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1, протягом всього часу її існування відносилася до земель державної власності і з визначенням її меж у 1996 році вона набула статусу об'єкта нерухомого майна та права власності.

Відповідно до п. 12 Розділу Х Перехідні положення Земельного кодексу України (в редакції 01 січня 2008 року), до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Виступаючи на підставі вищевказаних норм розпорядником земель державної власності, Лазурненська селищна рада, проігнорувавши розташування на вказаній земельній ділянці об'єктів нерухомого майна, належних на праві приватної власності ОСОБА_3, надала цю ділянку в цілому Херсонському державному університету, позбавивши позивачку можливості оформити свої права на землю у встановленому законом порядку, що порушує її право на мирне володіння своїм майном, гарантоване ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1950 року, а також ст. 321 ЦК України.

Як вбачається з договору купівлі-продажу від 29 червня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Скадовського районного нотаріального округу ВербовськимВ.М. за реєстровим № 1995, регіональне відділення Фонду державного майна України в Херсонській області продало, а ВАТ «Городоцьке верстатобудівне об'єднання «Говер» купило об'єкт групи Ж державної власності «База відпочинку» за адресою: АДРЕСА_1, який складається з 6 будинків літ. «А», «Б», «В», «Г», «Ж», більярдної «Д», госп.будівлі «З». З витягів про реєстрацію права власності вбачається, що право власності на вказану базу зареєстроване за покупцем у встановленому законом порядку. Відомості про земельну ділянку у договорі чи витязі відсутні.

Згідно з договором купівлі-продажу від 07 вересня 2004 року, посвідченим приватним нотаріусом Скадовського районного нотаріального округу ВербовськимВ.М. за реєстровим № 2656, ВАТ «Городоцьке верстатобудівне об'єднання «Говер» продало, а ТОВ «Говер» купило базу відпочинку за адресою: АДРЕСА_1, яка складається з 6 будинків літ. «А», «Б», «В», «Г», «Ж», більярдної «Д», господарської будівлі «З». З витягів про реєстрацію права власності вбачається, що право власності на вказану базу зареєстроване за покупцем у встановленому законом порядку. Відомості про земельну ділянку у договорі чи витязі відсутні.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 29 грудня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Скадовського районного нотаріального округу ВербовськимВ.М. за реєстровим № 3881, ТОВ «Говер» продало, а ОСОБА_3 купила базу відпочинку за адресою: АДРЕСА_1, яка складається з 6 будинків літ. «А», «Б», «В», «Г», «Ж», більярдної «Д», господарської будівлі «З». З витягів про реєстрацію права власності від вбачається, що право власності на вказану базу зареєстроване за покупцем у встановленому законом порядку. Відомості про земельну ділянку у договорі чи витязі відсутні.

Таким чином, судом першої інстанції установлено, що орган державної влади ФДМУ, представляючи державу у вказаних правовідносинах і діючи від її імені, оформив у державну власність нерухоме майно, а саме базу відпочинку, яку в подальшому продав ВАТ «Городоцьке верстатобудівне об'єднання «Говер», а воно продало її ТОВ «Говер», яке у свою чергу відчужило її ОСОБА_3

За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно зі статтею 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки.

У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права на підставі положень ст. 360-7 ЦПК України.

Зважаючи на вищевикладене та враховуючи правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що разом з об'єктами нерухомого майна - базою відпочинку, розташованою за адресою: АДРЕСА_1, а саме: будівлями літ. «А», «Б», «В», «Г», «Ж», більярдною «Д», госп. будівлі «З», від держави до ВАТ «Городоцький верстатобудівний завод «Говер» на підставі ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України перейшло право користування земельною ділянкою під ними та частиною земельної ділянки, необхідної для їх обслуговування, яке в подальшому перейшло від ВАТ «Городоцький верстатобудівний завод «Говер» до ТОВ «Говер», а потім від товариства до ОСОБА_3

На час прийняття Лазурненською селищною радою рішення від 24 жовтня 2006 року № 106 щодо затвердження університетом технічної документації та видачі йому державного акта від 14 листопада 2006 року на право постійного користування земельною ділянкою, вказана земельна ділянка фактично не була вільною від інших об'єктів нерухомості, а останні не належали університету ані на праві власності, ані на підставі будь-якого іншого речового права.

Отже наявність такого майна виключала можливість використання земельної ділянки університетом під розміщення його спортивно-оздоровчого табору «ІНФОРМАЦІЯ_1».

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що рішення Лазурненської селищної ради від 24 жовтня 2006 року № 106, яким затверджено технічну документацію та надано Херсонському державному університету у постійне користування земельну ділянку площею 5,1188 га по АДРЕСА_1 під розміщення спортивно-оздоровчого табору «ІНФОРМАЦІЯ_1», не може вважатися законним і має бути визнано недійсним, як і державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії НОМЕР_1, виданий Херсонському державному університету 14 листопада 2006 року Лазурненською селищною радою.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду і ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, дійшов помилкового висновку про те, що права позивачки на момент прийняття Лазурненською селищною радою рішення від 24 жовтня 2006 року № 106 щодо затвердження університетом технічної документації та видачі державного акта від 14 листопада 2006 року на право постійного користування земельною ділянкою, на якій розташований належний ОСОБА_3 об'єкт нерухомого майна, не порушуються.

Відповідно до положень ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

У силу ч. 2 ст. 348 ЦПК України підлягає скасуванню й ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 квітня 2017 року про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 у зазначеній справі.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 339, 345, 348 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Лазурненської селищної ради Скадовського району Херсонської області задовольнити.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 13 березня 2017 року скасувати, а рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 28 жовтня 2016 рокузалишити в силі.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 квітня 2017 року скасувати.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.І. Євтушенко

Судді: Є.П. Євграфова

Л.М.Мазур

Г.І. Мостова

Т.О. Писана