Ухвала

іменем україни

06 грудня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кафідової О.В.,

суддів: Гримич М.К., Закропивного О.В.,

ЛеванчукаА.О., Маляренка А.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» в особі філії Газопромислового управління «Полтавагазвидобування» про поновлення на роботі, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» в особі філії Газопромислового управління «Полтавагазвидобування» на рішення апеляційного суду Полтавської області від 29 березня 2017 року та касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 26 грудня 2016 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 29 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив визнати незаконним та скасувати наказ Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» в особі філії Газопромислового управління «Полтавагазвидобування» (далі - ПАТ «Укргазвидобування») від 07 вересня 2015 року про звільнення його з посади оператора з добування нафти, газу й конденсату (нафто газопромислу) філії Газопромислового управління «Полтавагазвидобування» ПАТ «Укргазвидобування» на підставі п. п. 2, 4 ст. 40 КЗпП України; поновити його на вказаній посаді та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 вересня 2015 року по день ухвалення рішення у справі.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 26 грудня

2016 року у задоволенні позову відмовлено у зв'язку з пропуском строку позовної давності та за безпідставністю.

Судові витрати зі сплати судового збору віднесено за рахунок держави.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 29 березня

2017 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким поновлено ОСОБА_3 строк на звернення до суду, оскільки такий строк пропущеного з поважних причин.

Виключено з мотивувальної частини рішення вказівку на законність звільнення ОСОБА_3 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України та в цій частині задоволено позовні вимоги.

Визнано звільнення ОСОБА_3 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України незаконним та скасовано в цій частині наказ в.о. директора філії Газопромислового управління «Полтавагазвидобування» ПАТ «Укргазвидобування» від 07 вересня 2015 року.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «Укргазвидобування» в особі філії Газопромислового управління «Полтавагазвидобування», посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги ПАТ «Укргазвидобування» в особі філії Газопромислового управління «Полтавагазвидобування» та ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що вимогами чинного законодавства, а також внутрішніми положеннями підприємства визначено порядок навчання та перевірки знань з питань охорони праці персоналу філії Газопромислового управління «Полтавагазвидобування» ПАТ «Укргазвидобування».

12 квітня 2013 року директором Газопромислового управління «Полтавагазвидобування» затверджено Програму проведення первинного (повторного) інструктажу для оператора з добування нафти й газу, з якою позивача було особисто ознайомлено 20 квітня 2013 року.

Розпорядженням начальника Солохівського цеху ВГНК від 05 січня 2015 року № 1/15 затверджено склад комісії з перевірки знань нормативно-правових документів з охорони праці, а також визначено графік проведення перевірки знань у підрозділах.

Програма та тематичний план навчання з охорони праці оператора з добування нафти й газу затверджено керівником підприємства 12 січня 2015 року.

Згідно із затвердженою програмою проведення первинного (повторного) інструктажу для оператора з добування нафту та газу та програмою навчання в лютому 2015 року були проведені заняття з охорони праці, з відміткою про присутність на них і позивача.

Відповідно до журналу реєстрації профілактично-виховної роботи, на передодні проведення іспитів, з працівниками було додатково обговорено положення Інструкції з охорони праці при виконанні робіт підвищеної небезпеки та наголошено на їх суворому дотриманні.

Проведення перевірки знань з охорони праці у підрозділі в якому працював позивач було призначено на 17 березня 2015 року, про що працівники, в тому числі і ОСОБА_3, були ознайомлені під особистий підпис.

17 березня 2015 року під час проведення перевірки знань з питань охорони праці, оператором з добування нафти і газу комплексної бригади УКПГ Абазівка ОСОБА_3 були продемонстровані незадовільні результати, що стало підставою для проходження ним додаткових навчань на підставі розпорядження начальника Солохівського цеху ВНГК від 20 березня 2015 року, яким одночасно призначено повторну перевірку знань на 31 березня 2015 року.

Проведення додаткового навчання з позивачем та факти його присутності на останніх підтверджено Журналом реєстрації профілактично-виховної роботи з персоналом в структурному підрозділі УКПГ Абазівка і Картки реєстрації інструктажів та навчання по охороні праці.

Повторною перевіркою знань з питань охорони праці у ОСОБА_3 було виявлено незадовільні знання з питань охорони праці та пожежного мінімуму, що підтверджено протоколами комісії з перевірки знань нормативно-правових документів з охорони праці.

Також судами встановлено, що зазначені рішення комісії позивачем в передбаченому законом порядку оскаржені не були.

Розпорядженням начальника Солохівського ЦВНГК від 31 березня 2015 року зобов'язано виконуючого обов'язки майстра з добування нафти, газу і конденсату комплексної бригади Абазівської УКПГ не допускати оператора з добування нафти і газу ОСОБА_3 до виконання робіт підвищеної небезпеки до з'ясування питання його подальшого перебування на цій посаді.

Судами встановлено, що у період з 02 квітня 2015 року по 28 липня 2015 року позивач перебував на лікарняному, і мав стати до роботи 29 липня 2015 року.

04 серпня 2015 року на засіданні профспілкового комітету підприємства прийнято рішення надати згоду на звільнення ОСОБА_3 на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із невідповідністю займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації, що перешкоджає продовженню роботи.

Актом комісії у складі працівників підприємства було засвідчено відсутність ОСОБА_3 на робочому місці у період з 29 липня по 04 серпня 2015 року.

Наказом від 07 липня 2015 року № 641-П ОСОБА_3 було звільнено у зв'язку із невідповідністю займаній посаді, внаслідок недостатньої кваліфікації, яка перешкоджає продовженню даної роботи на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України, а також за прогул (у тому числі відсутності на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_3 зазначав, що вважає наказ про звільнення незаконним, оскільки під час звільнення було порушено порядок проведення перевірок знань з питань охорони праці, оскільки відповідні навчання не проводилися, одночасно з цим не проводились і повторні заняття, що дає підстави для визнання недійсними результатів такої перевірки та свідчить про безпідставність звільнення на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України.

Крім того, позивач вважав звільнення за прогул без поважних причин також безпідставним, з урахуванням розпорядження начальника Солохівського ЦВНГК від 31 березня 2015 року, відповідно до якого він був відсторонений від роботи до з'ясування питання щодо подальшого перебування його на посаді, а відтак був відсутній на робочому місці з поважних причин.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача під час проведення в 2015 році щорічної перевірки знань з питань охорони праці та протипожежної безпеки відповідали чинному законодавству, зокрема Закону України «Про охорону праці» та вимогам Типового положення про порядок проведення навчання і перевірки знань з питань охорони праці.

При цьому судом першої інстанції зазначено, що за результатами такої перевірки позивач як оператор 4 розряду з добування нафти та газу, продемонстрував негативні результати своїх знань та обґрунтовано був відсторонений від роботи, пов'язаної з підвищеною небезпекою.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність порушень з боку відповідача під час звільнення позивача, оскільки підприємством були дотримані вимоги трудового законодавства та надана згода профспілкового комету на звільнення ОСОБА_3 із займаної посади на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України.

З такими висновками суду першої інстанції погодився й апеляційний суд.

Разом з тим , скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову у зв'язку із пропуском строку звернення до суду та ухвалюючи в цій частині нове рішення про поновлення ОСОБА_3 строку на зверненні до суду, апеляційний суд виходив з того, що позивач звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі 06 жовтня 2015 року, тобто в межах визначеного законом одномісячного строку.

При цьому справа розглядалась Октябрським районним судом м. Полтави з жовтня 2015 року по 04 лютого 2016 року, після чого судом було постановлено ухвалу про залишення позовної заяви ОСОБА_3 без розгляду, копія якої отримана останнім 18 лютого 2016 року.

Крім того, ОСОБА_3 ініційовано питання про порушення кримінального провадження відносно дій попереднього представника, який, на його думку, вчинив шахрайські дії під час здійснення своїх представницьких обов'язків, наслідком чого стало затягування розгляду справи за його позовом про поновлення на роботі та постановлено значна кільність ухвал про повернення позовної заяви. На даний час за вказаним кримінальни провадженням проводяться слідчі дії.

Одночасно, колегією суддів звернуто увагу на те, що суд першої інстанції помилково послався на норми цивільного права, які регламентують питання строку позовної давності, оскільки строки звернення до суду за захистом трудових прав є спеціальними та врегульовані нормами Кодексу Законів про працю, а відтак на них не поширюється інститут позовної давності за нормами Цивільного Кодексу України.

Ухвалюючи рішення, яким виключити з мотивувальної частини посилання на законність звільнення ОСОБА_3 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, визнаючи звільнення останнього за положеннями цієї статті незаконним та скасовуючи наказ про звільнення в указаній частині, апеляційний суд виходив з того, що відповідачем порушено порядок застосування дисциплінарного стягнення за здійснений працівником прогул в розумінні положень ст. 149 КЗпП України.

При цьому профспілковий комітет надав згоду на звільнення позивача внаслідок неможливості продовження трудових відносин з причин недостатньої кваліфікації на підстав п. 2 ст. 40 КЗпП України, таким чином згода на звільнення працівника профкомітетом була надано виключно з цих підстав.

Колегія суддів суду касаційної інстанції не може повністю погодитись з такими висновками апеляційного суду з огляду на наступне.

За змістом ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені ст. ст. 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Поновлюючи ОСОБА_3 строк на звернення до суду, апеляційний суд правильно виходив з того, що останній звернувся до суду у місячний термін, передбачений трудовим законодавством, проте вказаний позов було залишено без розгляду. При цьому забезпечуючи своє право на звернення до суду ОСОБА_3 неодноразово, впродовж лютого-червня 2016 року подавав позови до відповідача про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, щодо яких суддями Ленінського районного суду м. Полтави постановлювались ухвали про залишення заяв без розгляду та про їх повернення позивачу на підставі ст. 121 ЦПК України.

Зазначені обставини свідчать про зацікавленість позивача в розгляді його позову про поновлення на роботі та вчинення дій у передбачений законом спосіб, з метою захисту своїх трудових прав.

Враховуючи наведене, висновок апеляційного суду про можливість визнати зазначені обставини поважними причинами пропуску строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України, є правильними та обґрунтованими, колегія суддів погоджується з такими висновками та відхиляє доводи касаційної скарги підприємства з вищевказаних підстав.

У п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як роз'яснено в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

У вищевказаній постанові також роз'яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, у чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору, за п. п. 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з'ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

При цьому відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Згода на звільнення має чинність тільки за умови, що вона дана з підстав, зазначених власником у поданні з проханням дати згоду на звільнення. Якщо ж виборний орган первинної профспілкової організації дав згоду з іншої підстави, ніж запитував власник, згода не буде мати чинності.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що висновок апеляційного суду про те, що відповідачем порушено порядок застосування дисциплінарного стягнення за здійснений працівником прогул в розумінні положень ст. 149 КЗпП України є правильним та відповідає фактичним обставинам справи та зібраним у справі доказам. При цьому апеляційним судом правильно зазначено, що згода на звільнення працівника профкомітетом була надана виключно з підстав, визначених п. 2 ст. 40 КЗпП України.

Разом з тим колегія суддів не може погодитись з рішенням апеляційного суду в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції з огляду на наступне.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці;

Частиною 2 ст. 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 21 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Переглядаючи рішення районного суду, апеляційний суд, у порушення вимог процесуального закону не врахував, не дав жодної оцінки тому, що після повторної перевірки знань з питань охорони праці, отримавши незадовільний результат, ОСОБА_3 був відсторонений від виконання обов'язків, при цьому доказів того, що йому було запропоновано зайняти іншу посаду, функціональні обов'язки якої могли б відповідати його кваліфікації на час проведення перевірки, матеріали справи не містять.

За викладених обставин ухвалене апеляційним судом рішення не є таким, що відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» в особі філії Газопромислового управління «Полтавагазвидобування» таОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 29 березня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Кафідова

Судді: М.К. Гримич

О.В.Закропивний

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко