У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Леванчука А.О., Ступак О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Комунального комерційного унітарного підприємства «Фінансова компанія «Житло-інвест» Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) про стягнення пені,за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 10 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 травня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що згідно з договором від 03 вересня 2010 року № КНТР-000648/кв «Про участь у фонді фінансування будівництва» вона передала відповідачу грошові кошти у розмірі 679 526 грн на фінансування будівництва будинку по АДРЕСА_1. Пункт 5.2 договору передбачав, що у разі використання фінансовою компанією коштів, переданих довірителем у управління, не за цільовим призначенням, фінансова компанія сплачує довірителю пеню у розмірі 0,1 % від суми коштів, використаних не за призначенням, за кожен день прострочення.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2015 року встановлено, що у відповідача було відсутнє право користування земельною ділянкою, а відтак і право здійснювати будівництво. Оскільки відповідач не набував права бути управителем ФББ по будівництву житлового будинку по АДРЕСА_1, то кошти використані ним не за цільовим призначенням.

Просила стягнути з відповідача пеню у розмірі 120 955 грн 62 коп. за використання фінансовою компанією грошових коштів довірителя ФФБ не за цільовим призначенням за період з 10 жовтня 2015 року по 04 квітня 2016 року.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 10 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 23 травня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 03 вересня 2010 року між Комунальним комерційним унітарним підприємством «Фінансова компанія «Житло-інвест» Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) та ОСОБА_4 укладено договір № КНТР-000648/кв «Про участь у фонді фінансування будівництва» на фінансування будинку по АДРЕСА_1 (а. с. 7−9).

Згідно з п. 5.2 вказаного договору у разі використання фінансовою компанією коштів, переданих довірителем в управління, не за цільовим призначенням, фінансова компанія сплачує довірителю пеню у розмірі 0,1 % від суми коштів, використаних не за призначенням за кожен день прострочення.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили, договір від 03 вересня 2010 року № КНТР-000648/кв «Про участь у фонді фінансування будівництва» визнано недійсним (а. с. 4−6).

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 03 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 05 вересня 2016 року, стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 679 526 грн (а. с. 58−65).

Згідно з платіжним дорученням від 06 квітня 2016 року № 1 рішення Подільського районного суду м. Києва від 03 лютого 2016 року виконано (а. с. 66).

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, − відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Згідно з ч. 1 ст. 236 цього Кодексу нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Вчинення недійсного правочину може призвести до заподіяння збитків та моральної шкоди другій або третій особі. Можливість відшкодування винною стороною збитків та моральної шкоди, завданої недійсним правочином, передбачена також статтями ЦК України про недійсність окремих видів правочинів (статті 230−233 ЦК України).

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у позові, оскільки недійсний договір не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, тому доводи позивачки про право на отримання пені, передбаченої п. 5.2 договору, не ґрунтуються на вимогах закону.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують. Суд касаційної інстанції позбавлений повноважень переоцінювати докази.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої й апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 10 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Леванчук А.О. Ступак О.В.