У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоІзмайлової Т.Л.
суддів:Євграфової Є.П., Євтушенко О.І., Карпенко С.О., Мостової Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи - Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_8, ОСОБА_9, про виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_10, ОСОБА_11, до ОСОБА_6, треті особи - Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_8, ОСОБА_9, про визнання права на користування квартирою, за касаційною скаргою ОСОБА_6, в інтересах якої діє ОСОБА_12, на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 22 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_6 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1, на підставі договору дарування від 02 квітня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Гончарук С.В.

Зазначала, що вона намагалася заселитися до власної квартири з метою подальшого постійного проживання разом зі своєю сім'єю, але це виявилося неможливим, оскільки ОСОБА_7, яка є її колишньою невісткою, разом зі своїм батьком та дітьми, зайняли всю житлову площу спірної квартири та відмовляється у добровільному порядку звільнити її.

При цьому місце проживання відповідача, її батька та дітей у спірній квартирі не зареєстроване, дозвіл на проживання не надавався, домовленості щодо користування житлом між сторонами не досягалось, останні не є членами сім'ї власника квартири, договірні відносини, зокрема, щодо здачі квартири чи кімнати в найм, між сторонами відсутні.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_6, на підставі ст. 391 ЦК України, ч. 3 ст. 98, ст. 99, ч. 3 ст. 116 ЖК Української РСР, просила виселити ОСОБА_7 разом із малолітніми дітьми ОСОБА_14 та ОСОБА_15 з квартири АДРЕСА_1, яка належить їй на підставі договору дарування від 02 квітня 2015 року, без надання іншого житлового приміщення.

У квітні 2016 року ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_10, ОСОБА_11, звернулась до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9, який є сином ОСОБА_6 Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_2. У спірну квартиру заселилася як член сім'ї ОСОБА_9, а діти після народження також проживали в квартирі як члени сім'ї ОСОБА_9 Після розлучення ОСОБА_9 почав створювати перешкоди їй та дітям у користуванні спірною квартирою, яку 02 квітня 2015 року подарував ОСОБА_6, яка також перешкоджає у користуванні квартирою.

Враховуючи вказане, ОСОБА_7 просила визнати за нею та малолітніми ОСОБА_14 та ОСОБА_11 право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 22 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Позов ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_10, ОСОБА_11, задоволено частково.

Визнано за малолітніми ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, право на користування квартирою АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_10, ОСОБА_11, відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, в інтересах якої діє ОСОБА_12, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_6 задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що ОСОБА_7 та малолітні діти ОСОБА_10 й ОСОБА_11 поселилися в квартиру як члени сім'ї попереднього власника ОСОБА_9 за його згодою, а тому не є тимчасовими мешканцями спірної квартири.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_7, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що попередній власник ОСОБА_9, батько малолітніх дітей, подарував свою квартиру своїй матері ОСОБА_6, яка є на даний час власником цієї квартири, однак проживає і зареєстрований у цій квартирі, тобто за ним зберігається право користування житлом, а тому і за малолітніми дітьми зберігається право користування цим житлом, так як їх право є фактично похідним від права їх батька, як членів його сім'ї. Також судом зазначено, що діти фактично проживають у спірній квартирі, відвідують за адресою спірної квартири дитячий садок та медичний заклад.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_6 на підставі договору дарування квартири від 02 квітня 2015 року, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_6

ОСОБА_7 та ОСОБА_9 перебували у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 05 лютого 2014 року скасовано рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 грудня 2013 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_14 та ОСОБА_15, про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням, та ухвалено в цій частині нове рішення, яким зобов'язано ОСОБА_9 не чинити будь-яких перешкод ОСОБА_7 та дітям ОСОБА_14 та ОСОБА_15 у користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_7 та малолітні діти ОСОБА_14 та ОСОБА_15 з 19 травня 2010 року зареєстровані за адресою проживання батьків ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до довідки форма № 3, виданої 28 серпня 2015 року ЖЕД № 903, на житловій площі за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані ОСОБА_6, як власник квартири, та її члени сім'ї: ОСОБА_8 - чоловік та ОСОБА_9 - син.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_6 просила виселити ОСОБА_7 та малолітніх дітей: ОСОБА_10 й ОСОБА_11, на підставі ст. 391 ЦК України, ч. 3 ст. 98, ст. 99, ч. 3 ст. 116 ЖК Української РСР.

Приписами ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема, ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

За змістом ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.

Тобто, правила ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР, передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сімʼї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Частиною 2 ст. 64 ЖК УРСР визначено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.

Отже, з викладеного вище вбачається, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій зазначені вище вимоги закону не врахували, не звернули уваги на те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_14 та ОСОБА_15 є членами сім'ї ОСОБА_9, який на теперішній час не є власником спірної квартири. При цьому, ОСОБА_7 та малолітні діти ОСОБА_14 та ОСОБА_15 у спірній квартирі не зареєстровані.

У порушення вимог ст. 11 ЦПК України, відмовляючи у задоволенні позові, суд першої інстанції виходив лише із недоведеності позивачем підстав для застосування ч. 3 ст. 98 ЖК Української РСР, проте інших підстав позову не дослідив і не вирішив.

Апеляційний суд на зазначене уваги не звернув.

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України суди не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не звернули уваги на те, що ні ОСОБА_7, ні малолітні діти: ОСОБА_14 та ОСОБА_15, не входять до кола осіб, зазначених у ст. 64 ЖК Української РСР та, виходячи лише з положень ч. 3 ст. 98 ЖК Української РСР, не врахувавши, що позов пред'явлено і з підстав ч. 3 ст. 116 ЖК Української РСР, ст. 391 ЦК України, дійшли передчасного висновку про відмову в позові ОСОБА_6 та наявності правових підстав для часткового задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, в інтересах якої діє ОСОБА_12, задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 22 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Л. Ізмайлова
Судді: Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко С.О. Карпенко Г.І. Мостова