АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/2267/17 Суддя доповідач Піддубний Р.М.
Категорія: Звільнення майна з-під арешту (виключення майна з опису)
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.,

суддів: Гуцал Л.В., Котелевець А.В.,

за участю секретаря: Доля О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1, третя особа: державний виконавець Московського відділу Державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ОСОБА_5, про визнання права власності, виключення майна з акту опису і арешту, визнання акту незаконним,-

встановила:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнених у квітні 2-016 року позовних вимог просила визнати за нею право власності на рухоме майно, зазначене у складеному 13.10.2014 року державним виконавцем Московського відділу Державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції акті опису та арешту: велотренажер «Орбітрек», тренажер, ваги, пилосос «ZELMER», праску «PHILIPS», телевізор «Самсунг», телевізійні тюнери, програвач «ВВК», відео програвач «PHILIPS», багатофункціональний пристрій, принтер лазерний «HP 1000», обігрівач масляний «THOMAS», телевізор «LG-TURBO», мікрохвильову піч, мультіварку, пральну машину «ARDO», водонагрівач «GORENJE», загальною вартістю 8 500 грн., визнати зазначений акт незаконним, виключити з опису і звільнити з-під арешту вищевказане рухоме майно.

Крім того, ОСОБА_2 просила зупинити проведення будь-яких виконавчих дій в рамках виконавчого провадження щодо стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суми боргу, а також зупинити вилучення та реалізацію арештованого майна згідно акту опису та арешту від 13.10.2014 року з додатком, заборонити державному виконавцю Машкіній І.О. вчиняти будь-які дії щодо цього майна.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2016 року заяву задоволено, зупинено проведення будь-яких виконавчих дій державного виконавця Московського відділу ДВС ХМУЮ ОСОБА_5 в рамках виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суми боргу, зупинено вилучення у ОСОБА_2 та реалізацію арештованого майна згідно акту від 13.10.2014 року з додатком і заборонено державному виконавцю Машкіній І.О. вчиняти щодо описаного та арештованого 13.10.2014 року майна ОСОБА_2 будь-які дії до розгляду справи по суті.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив ухвалу скасувати. В обґрунтування скарги зазначив, що зупиняючи виконавче провадження суд фактично вирішив справу по суті заявлених ОСОБА_2 позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції керувався ч. 3 ст. 369 ЦПК України та виходив із того, що невжиття заходів у вигляді зупинення виконавчих дій може утруднити або зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову ОСОБА_6

Проте повністю погодитись з такими висновками не можна з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову, передбачені цим Кодексом.

Забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

Частиною 3 ст. 151 ЦПК України встановлено, що забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, підставою для забезпечення позову є обґрунтоване припущення про те, що невжиття певних заходів, передбачених ч. 1 ст. 152 ЦПК, утруднить або зробить неможливим виконання судового рішення.

Згідно з розясненнями, які містяться у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 червня 2006 року N 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 369 ЦПК України суд, який видав виконавчий лист, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на користь боржника безпідставно одержане стягувачем за виконавчим листом. Суд розглядає заяву в десятиденний строк у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу. До розгляду заяви суд має право своєю ухвалою зупинити стягнення за виконавчим листом, а також витребувати виконавчий лист.

Разом з тим, п. 5 ч. 1 ст. 152 ЦПК України передбачено, що позов може бути забезпечено зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

Як убачається із матеріалів справи, предметом заявленого ОСОБА_6 позову є вимога про визнання права власності на певне рухоме майно та виключення його у звязку з цим з акту опису й арешту.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 210 ЦПК України ухвала суду, що постановляється як окремий документ, складається, зокрема, з мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд першої інстанції керувався положеннями ч. 3 ст. 369 ЦПК України, яка спірних правовідносин не регулює, не звернув уваги на положення п. 5 ч. 1 ст. 152 ЦПК України, відповідно до якого належним видом забезпечення позову про визнання права власності на майно і зняття з нього арешту є зупинення продажу арештованого майна, не навів мотивів, з яких дійшов висновку про наявність встановлених законом підстав для забезпечення заявленого ОСОБА_2 позову у обраний спосіб.

За таких обставин ухвалу суду не можна вважати законною та обґрунтованою, у звязку з чим апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а ухвала Московського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2016 року скасуванню, з передачею питання на новий розгляд до того ж суду першої інстанції..

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2016 року скасувати.

Питання передати на новий розгляд до того ж суду першої інстанції.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді