ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 листопада 2017 року м. Київ
Верховний Суд України у складі:

головуючого Гуменюка В.І.,
суддів:Берднік І.С., Волкова О.Ф., Вус С.М., Ємця А.А., Канигіної Г.В., Короткевича М.Є., Кривенди О.В., Лященко Н.П., Охрімчук Л.І., Пошви Б.М.,Прокопенка О.Б., Романюка Я.М., Школярова В.Ф.,
за участю: ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, представника театру Гончарова В.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Закарпатського обласного музично-драматичного театру про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за заявою ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 8 липня 2003 року, ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 24 березня 2005 року, ухвали судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 травня 2005 року та ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 2 вересня 2008 року,

в с т а н о в и в:

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 8 липня 2003 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Закарпатського обласного музично-драматичного театру про відміну наказу від 5 грудня 2002 року №87-к про звільнення, поновлення ОСОБА_1 на роботі та виплату 496 тис. грн відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 24 березня 2005 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 8 липня 2003 року залишено без змін.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 травня 2005 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 24 березня 2005 року визнано вважати не поданою та повернуто заявнику.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 2 вересня 2008 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а ухвалу судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 травня 2005 року залишено без змін.

У заяві про перегляд Верховним Судом України судових рішень ОСОБА_1 просить скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 8 липня 2003 року, ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 24 березня 2005 року, ухвали судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 травня 2005 року та ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 2 вересня 2008 року та передати справу для розгляду до суду першої інстанції з передбаченої пунктом 3 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3339/ed_2017_03_23/pravo1/T041618.html?pravo=1> (далі - ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2017_03_23/pravo1/T041618.html?pravo=1>) підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом, а саме пункту 1 статті <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_627815/ed_2009_05_27/pravo1/MU50K02U.html?pravo=1> та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_627867/ed_2009_05_27/pravo1/MU50K02U.html?pravo=1> (далі - Конвенція).

Підставою для перегляду зазначених судових рішень заявник вважає рішення Європейського суду з прав людини від 18 травня 2017 року у справі «ЗАТ «Південбудтранс» та інші проти України», яким установлено порушення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції щодо надмірної тривалості цивільних проваджень.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що беруть участь у справі, перевіривши наведені в заяві доводи, Верховний Суд України дійшов висновку про те, що заява не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 355 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3339/ed_2017_03_23/pravo1/T041618.html?pravo=1> заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом.

За змістом частини першої статті 360 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3380/ed_2017_03_23/pravo1/T041618.html?pravo=1>5 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1761/ed_2017_03_23/pravo1/T041618.html?pravo=1> Верховний Суд України відмовляє в задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою перегляду справи, не підтвердилися.

Суд першої інстанції, відмовивши в задоволенні позову ОСОБА_1, виходив з того, що перебування позивача на лікуванні протягом тривалого періоду часу не є поважною причиною відсутності його на роботі. З наказом Закарпатського обласного музично-драматичного театру від 5 грудня 2002 року №87-к про звільнення ОСОБА_1 був ознайомлений 10 січня 2003 року.

Відповідно до частини першої статті 360 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3380/ed_2017_03_23/pravo1/T041618.html?pravo=1>4 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1760/ed_2017_03_23/pravo1/T041618.html?pravo=1> суд задовольняє заяву в разі наявності однієї з підстав, передбачених частиною першою статті 355 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3339/ed_2017_03_23/pravo1/T041618.html?pravo=1>.

Однією з таких під став є встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом (пункт 3 частини першої статті 355 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3339/ed_2017_03_23/pravo1/T041618.html?pravo=1>).

За змістом пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції кожен має право на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Кожен, чиї права та свободи, визнані у цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Порядок виконання рішення Європейського суду з прав людини, яке набуло статусу остаточного, визначається Законом України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2012_10_16/pravo1/T063477.html?pravo=1> (далі - Закон № 3477-IV), Законом України «Про виконавче провадження» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2017_02_17/pravo1/T161404.html?pravo=1>, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до абзацу дев'ятого частини першої статті 1 Закону № 3477-IV <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_6/ed_2012_10_16/pravo1/T063477.html?pravo=1> виконання рішення Європейського суду з прав людини передбачає:

а) виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру;

б) вжиття заходів загального характеру.

Згідно зі статтею 10 Закону № 3477-IV <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_63/ed_2012_10_16/pravo1/T063477.html?pravo=1> з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції і протоколів до неї (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні Європейського суду з прав людини.

Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.

Згідно з рішенням четвертої секції Європейського суду з прав людини у справі «ЗАТ «Південбудтранс» та інші проти України» від 18 травня 2017 року та додатками до нього ОСОБА_1 подав до Європейського суду з прав людини заяву про надмірну тривалість цивільного провадження та відсутність у національному законодавстві ефективних засобів юридичного захисту, за допомогою яких він міг би подати скаргу щодо тривалості провадження.

Рішенням четвертої секції Європейського суду з прав людини від 18 травня 2017 року у справі «ЗАТ «Південбудтранс» та інші проти України» оголошено прийнятними скарги заявників, у тому числі ОСОБА_1, за пунктом 1 статті 6, статті 13 Конвенції щодо тривалості цивільних проваджень у їх справах, що була несумісною з вимогами щодо «розумного строку», та відсутності ефективних засобів юридичного захисту й постановлено, що було порушення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції; що: a) держава-відповідач протягом трьох місяців має сплатити заявникам суми, зазначені в таблиці (ОСОБА_1 - 400 євро), які мають бути конвертовані в українські гривні за курсом на день здійснення платежу; b) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, що діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

Ураховуючи зміст рішення Європейського суду з прав людини від 18 травня 2017 року у справі «ЗАТ «Південбудтранс» та інші проти України», у якому констатовано надмірну тривалість цивільних проваджень та відсутність у зв'язку із цим у національному законодавстві ефективних засобів юридичного захисту Верховний Суд України вважає, що немає підстав для скасування судових рішень, оскільки можливість перегляду обумовлюється самим порушенням, установленим у рішенні Європейського суду з прав людини; повторний розгляд справи не відновить порушених прав ОСОБА_1, викликаних тривалістю цивільного провадження у справі за його позовом та не усуне такого недоліку, як відсутність у національному законодавстві ефективних засобів юридичного захисту.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 3477-IV <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_83/ed_2012_10_16/pravo1/T063477.html?pravo=1> такі заходи вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, удосконалення механізмів захисту прав людини на національному рівні. Обов'язок держави виплатити ОСОБА_1 компенсацію в розмірі 400 євро є справедливою сатисфакцією за встановлені згаданим рішенням Європейського суду з прав людини порушення Конвенції.

Керуючись статтями 355 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3339/ed_2017_03_23/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 360 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3380/ed_2017_03_23/pravo1/T041618.html?pravo=1>3 , 360 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3380/ed_2017_03_23/pravo1/T041618.html?pravo=1>5 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1761/ed_2017_03_23/pravo1/T041618.html?pravo=1>, Верховний Суд України

п о с т а н о в и в:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 8 липня 2003 року, ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 24 березня 2005 року, ухвали судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 травня 2005 року та ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 2 вересня 2008 року відмовити.

Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3339/ed_2017_03_23/pravo1/T041618.html?pravo=1>.

Головуючий В.І. Гуменюк
Судді: І.С. Берднік О.В. Кривенда

О.Ф. Волков Н.П. Лященко

С.М. Вус Л.І. Охрімчук

А.А. Ємець Б.М. Пошва

Г.В. Канигіна О.Б. Прокопенко

М.Є. Короткевич Я.М. Романюк

В.Ф. Школяров