Номер провадження: 22-ц/785/6727/17
Головуючий у першій інстанції Бойчук А.Ю.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Кононенко Н.А.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, який діє у своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_6, до страхового товариства з додатковою відповідальністю «Гарантія», ОСОБА_3 про стягнення страхового відшкодування, пені, відшкодування майнової та моральної шкоди,

встановила:

11.06.2014 рок позивачі ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_6 та ОСОБА_4, звернулися до суду із зазначеним позовом, в якому в останній його редакції просили стягнути з відповідачів суму страхового відшкодування у розмірі 31 627,12 грн., пеню у розмірі 1610,79 грн., франшизу з ОСОБА_3 у розмірі 1000 грн. та стягнення в солідарному порядку зі Страхового товариства з додатковою відповідальністю «Гарантія» (далі - СТЗДВ «Гарантія»), ОСОБА_3 моральну шкоду на користь ОСОБА_5 у розмірі 40 095,00 грн., на користь ОСОБА_4 у розмірі 25 000,00 грн., на користь ОСОБА_6, в особі ОСОБА_5 у розмірі 30 000,00 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 16 000,00 грн., витрати на оплату судового збору в розмірі 946,89 грн. за звернення до суду із позовною заявою; 473,45 за подання апеляційної скарги; 659,66 грн. за подання касаційної скарги., витрати на проведення судової експертизи у розмірі 9 850,56 грн.

Свої вимоги мотивували тим, що 05.02.013 року по вул. Сєрова у м. Одесі відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю ОСОБА_3, який керував автомобілем «ВАЗ- 2121» д.р.н. НОМЕР_2, та не надав перевагу в русі автомобілю «Кіа Sportage» д.р.н. НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_5, у зв'язку з якою було пошкоджено автомобіль, який належить ПСП «Зоря». Під час ДТП в автомобілі були пасажири, а саме ОСОБА_7 та малолітній син позивачів ОСОБА_6, які отримали тілесні ушкодження.

Водій ОСОБА_3 постановою Київського районного суду м. Одеси від 22.04.2013 року був визнаний винним у скоєнні ДТП.

Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження автомобілю був спричинений матеріальний збиток у розмірі 17 746,32 грн.

Між ПСП «Заря» та позивачем ОСОБА_5 31.03.2014р. був укладений договір відступки права вимоги (цесії) шкоди, завданої цим ДТП.

Згідно полісу цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_3 у вказаний період часу була застрахована в СТЗДВ «Гарантія».

Оскільки позивач вважає себе потерпілим, то 18.02.2013 року повідомив СТДВ «Гарантія» про настання страхового випадку.

24.07.2013 року власник автомобіля ПСП «Заря» звернулось до СТЗДВ «Гарантія» з заявою про виплату страхового відшкодування. Після чого СТДВ «Гарантія» було повідомлено ОСОБА_5, що розмір збитків згідно звіту №02550 про вартість матеріального збитку склав 17 746,32 грн., за винятком франшизи 1000 грн., таким чином крайній строк виплати припадав на 22.10.2013 року.

Посилаючись на те, що оскільки виплата не була здійснена, тобто таким чином СТЗДВ «Гарантія» допустив прострочення грошового зобов'язання, відповідно є підстави для застосування відповідальності щодо стягнення пені, позивачі просили їх вимоги задовольнити.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 травня 2015 року (т.1, а.с.220-227), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15.07.2015 року (т.1, а.с.273-280), у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Ухвалою судді ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2015 року у відкритті касаційного провадження було відмовлено (т.1, а.с.294).

Разом з тим, постановою Верховного Суду України від 20 січня 2016 року всі вищевказані судові рішення були скасовані і справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т.1, а.с.321-324).

За наслідками нового судового розгляду Приморським районним судом м. Одеси від 26 червня 2017 року було ухвалено рішення, яким збільшені позовні вимоги (т.2, а.с.111-113) позовні вимоги були задоволені частково.

Стягнуто зі СТЗДВ «Гарантія» на користь ОСОБА_5 (НОМЕР_1) суму страхового відшкодування у розмірі 31 627,12 грн.

Стягнуто зі СТЗДВ «Гарантія» () на користь ОСОБА_5 (НОМЕР_1) суму пені у розмірі 1 610,79 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 (НОМЕР_1) матеріальну шкоду у розмірі 1 000,00 грн. (одна тисяча гривень 00 коп.).

Стягнуто ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 (НОМЕР_1) моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Стягнуто ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 (НОМЕР_1) моральну шкоду у розмірі 15 000,00 грн.

Стягнуто ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_1), в особі ОСОБА_5 (НОМЕР_1) моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн.

Стягнуто в рівних частках зі СТЗДВ «Гарантія» (), ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_1), в особі ОСОБА_5 судові витрати, а саме: витрати на правову допомогу у розмірі 16 000,00 грн.

Стягнуто в рівних частках зі СТЗДВ «Гарантія» (), ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 витрати на оплату судового збору в розмірі 946,89 грн. - за звернення до суду із позовною заявою; судового збору у розмірі 473,45 грн. - за подання апеляційної скарги; судового збору у розмірі 659,66 грн. - за подання касаційної скарги.

Стягнуто в рівних частках зі СТЗДВ «Гарантія» (), ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 витрати на проведення судової експертизи у розмірі 9 850,56 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування даного судового рішення із ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Що стосується ДТП та винних дій у її виникненні з боку відповідача ОСОБА_3, то дані обставини визнані сторонами та підтверджуються матеріалми справи, а тому у відповідності до ч.1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Спірним в даному випадку є питання стосовно відповідальності відповідача ОСОБА_3 перед позивачами, як матеріальної, так і моральної, а також щодо розміру судових витрат.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на час ДТП цивільно-правова відповідальність автомобіля - «ВАЗ-2121» д.р.н.НОМЕР_2, яким керував ОСОБА_8, згідно полісу АЕ/2186229 була застрахована в СТЗДВ «Гарантія», з лімітом відповідальності 50 000 грн.

18.02.2013 року ОСОБА_5 звернувся до СТДВ «Гарантія» з повідомленням про настання страхового випадку по договору страхування, в якому зазначив також страхувальником ПСП «Зоря».

У відповідності до ст.512-519 ЦК України 31.03.2013 року між ПСП «ЗОРЯ» (Цедент) та ОСОБА_5 (Цесонарій) було укладено Договір відступки права вимоги (цесії), згідно п.1 якого Цедент передав Цесіонарієві, а Цесіонарій набув право вимоги відшкодування шкоди завданої ДТП Цеденту.

За змістом ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов'язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

Як було вказано вище, постановою Київського районного суду м.Одеси від 22.04.2013р. ОСОБА_3 був визнаний винний у скоєнні вказаного ДТП та притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, проте провадження по справі було закрито у зв'язку з закінченням строків розгляду передбачених ст.38 КУпАП (т.1, а.с.26).

24.07.2013р. ПСП «Зоря» звернулося з письмовою заявою до СТЗДВ «Гарантія» про виплату страхового відшкодовування у зв'язку з ДТП.

На підтвердження завданої шкоди представником позивачів суду було надано три звіти про вартість матеріального збитку за вданого власнику ТЗ «Кіа Sportage» д.р.н. НОМЕР_3, а саме:

звіт №02550 від 12.03.2013р. аварійного комісара відповідно до заяви СТЗДВ «Гарантія» згідно висновку якого вартість матеріального збитку складає 16 445,66 грн.;

звіт №02550 від 18.06.2013р. аварійного комісара відповідно до заяви СТЗДВ «Гарантія», згідно якого вартість матеріального збитку складає 17 746,32 грн.;

висновок спеціаліста №28/01/15-1 по визначенню вартості відновлюваного ремонту та матеріальної шкоди, спричиненої власнику автомобіля в результаті ДТП станом на 28.01.2015р. виконаний ТОВ «ФЕМІДА ТА НЕМЕЗІДА» за заказом ПСП «ЗОРЯ», згідно висновку якого вартість відновлюваного ремонту автомобіля без врахування коефіцієнта фізичного зносу з НДС на запчастини складає станом на 28.01.2015р. 48 657,77 грн., значення коефіцієнта фізичного зносу складає 0,35, вартість відновлюваного ремонту автомобіля з НДС на запчастини з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складає 31 627,12 грн.

У відповідності до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з абзацом третім пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору/

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування, а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

У відповідності до ст. 988 ЦК України, що також дублюється п. 3 ст. 20 Закону України «Про страхування» - страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.

Уразі зміни власника забезпеченого транспортного засобу (відчуження, спадкування, правонаступництво) договір страхування зберігає чинність до закінчення строку його дії.

Відповідно до п.35.1. ст. 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику (у випадках передбачених ст. 41 цього Закону, МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Частина 2 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зобов'язує страховика протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування, прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Таким чином, СТЗДВ «Гарантія» мала сплатити страхове відшкодування до 22.10.2013 року.

Згідно п.36.6 ст.36 Закону України № 1961-IV страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.

Оскільки відповідачем СТЗДВ «Гарантія» не виконано свої зобов'язання відповідно договору добровільного страхування, та відповідачем ОСОБА_3 не сплачено матеріальну шкоду у розмірі передбаченому договором/полісом №АГ/2186229 франшизу у розмірі 1000 грн., позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів суми страхового відшкодування та матеріальної шкоди підлягають задоволенню.

Крім того, відповідно до положень п.36.5 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, який діє протягом періоду, за яким нараховується пеня.

З підстав викладеного, суд дійшов правильного висновку про те, що з відповідача СТЗДВ «Гарантія» на користь позивача ОСОБА_5 підлягає стягненню страхове відшкодування, що складає 31 627,12 грн., пеня в сумі 1 610,79 грн. та з відповідача ОСОБА_3 - матеріальна шкода у розмірі 1000,00 грн. (франшиза).

Доводи заявника апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що суд незаконно стягнув з нього суму франшизи, є безпідставною, оскільки її стягнення з винної особі передбачена п.36.6 ст.36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Що стосується стягнення на користь позивачів моральної шкоди, то суд обґрунтовано не стягнув її з СТЗДВ «Гарантія», оскільки ні нормами ЦК України, ні Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ні договором страхування не передбачено відшкодування моральної шкоди в даних правовідносинах.

З підстав викладеного, доводи заявника апеляційної скарги про те, що моральна шкода також підлягала стягненню з СТЗДВ «Гарантія» є незаконними і безпідставними.

У зв'язку з цим, суд стягнув моральну шкоду на користь позивачів лише з відповідача ОСОБА_3, з чим повністю погоджується колегія суддів.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що суд незаконно визначив розміри моральної шкоди, яка була спричинена кожному із позивачів, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до висновку судової психологічної експертизи № 4708 від 01.03.2017 року у ОСОБА_4 та ОСОБА_6 мають місце зміни в емоційному стані та індивідуально-психологічних проявах, які деякий час перешкоджали їх активному соціальному функціонуванню як особистостей та виникли внаслідок впливу протиправних дій відповідача ОСОБА_3 у вигляді скоєння ДТП. У ОСОБА_5 мають місце зміни в емоційному стані та індивідуально-психологічних проявах, які виникли внаслідок впливу протиправних дій відповідача ОСОБА_3 у вигляді скоєння ДТП та протиправних дій відповідача СТЗДВ «Гарантія» у вигляді невиплати суми страхового відшкодування.

Таким чином, експерт дійшов висновку про те, що ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 завдані страждання (моральна шкода) внаслідок протиправних дій відповідачів по справі.

При цьому експерт зазначив, що можливий розмір грошової компенсації за завдані ОСОБА_6 моральні страждання складає від 20 000 грн. до 30 000 грн. Можливий розмір грошової компенсації за завдані ОСОБА_4 моральні страждання приблизно відповідає позовним вимогам та складає біля 25 000 грн. Можливий розмір грошової компенсації за завдані ОСОБА_5 моральні страждання приблизно відповідає позовним вимогам та складає біля 1 500 доларів США у гривневому еквіваленті.

Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_3 на користь позивачів, суд правильно виходив із того, що відповідно до п.п. 3,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати не майнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. З'ясуванню підлягають обставини, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Таким чином, при прийнятті рішення про відшкодування моральної шкоди, необхідно встановити наявність трьох елементів:

шкода була завдана внаслідок неправомірних дій особи, які призвели до моральних страждань;

наявність причинно-наслідкового зв'язку між діями винного та наслідками;

вина такої особи.

Виходячи з викладеного, суд дійшов правильного висновку, що позивачу заподіяно моральної шкоди, яка полягає в стражданнях внаслідок травм, зміни звичного способу життя тощо.

При цьому, визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, взяв до уваги, що немає і не може бути точних критеріїв душевного болю, страждань, а будь-яка компенсація моральної шкоди не може відповідати дійсним стражданням позивача і може мати тільки умовний вираз, врахоував характер і глибину фізичних та моральних страждань, яких зазнали позивачі, їх тривалість, а також обставини, за яких відбулась ДТП.

Саме виходячи із вищевикладених обставин, суд дійшов висновку, що вимоги позивачів про стягнення компенсації моральної шкоди з відповідача ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню а саме: на користь ОСОБА_5 - у розмірі 10 000 грн., на користь ОСОБА_4 - у розмірі 15 000 грн., на користь ОСОБА_6 - у розмірі 20 000 грн.

З цих підстав, та враховуючи вищевказаний висновок судового експерта з приводу завдання позивачам моральної шкоди, доводи заявника апеляційної скарги про необгрунтованість і незаконність висновку суду щодо визначення моральної шкоди, завданої потерпілим, є безпідставними і необґрунтованими.

Оскаржуючи судове рішення, заявник апеляційної скарги також не погодився з висновком суду стосовно стягнення з нього на користь позивачів витрат на правову допомогу.

Згідно оскаржуваного рішення суду з відповідачів вказані витрати стягнуті в рівних частках, у зв'язку з чим з ОСОБА_3 на користь позивачів стягнуто витрати на правову допомогу у розмірі 8 000 грн., інші 8 000 грн. стягнуті з СТЗДВ «Гарантія».

Не погоджуючись з даним висновком суду, ОСОБА_3 вказав, що витрати на правову допомогу в даному випадку відшкодуванню не підлягають, оскільки представники позивачів приймали участь у справі на підставі довіреностей.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, оскільки 14.03.2014 року між позивачем ОСОБА_5 і адвокатським бюро «Федяєва Сергія Володимировича» був укладений договір саме про надання правової допомоги (т.1, а.с.33-34)

В цей же день ОСОБА_5 сплатив вказаному адвокатському бюро 6000 грн. (т.1, а.с.37).

Аналогічний договір був укладений ОСОБА_5, в інтересах ОСОБА_6 08.04.2014 року і в цей же день вказаному бюро було сплачено 4000 грн. (т.1, а.с.41-45).

Крім того, 08.04.2014 року аналогічний договір про надання правової допомоги з адвокатським бюро «Федяєва Сергія Володимировича» був укладений позивачем ОСОБА_4 та сплачено 6000 грн. (т.1,а.с.46-50).

В свою чергу вказане адвокатське бюро видавало довіреності фізичним особам на представлення інтересів бюро в судах (т.1, а.с.38, 53, 143, 228).

Вказаним адвокатським бюро було надано суду розрахунки правової допомоги представників бюро (т.1, а.с.77, 82, 87, 173, 181, т.2, а.с.11, 15, 19).

Таким чином, адвокатське бюро «Федяєва Сергія Володимировича» надавало правову допомогу позивачам саме на підставі договорів про надання правової допомоги, а тому понесені ними витрати, підлягають відшкодуванню з відповідачів в рівних частках, що і було здійснено судом першої інстанції.

Колегія суддів також вважає, що дані розрахунки правової допомоги відповідають обставинам справи, оскільки адвокатське бюро «Федяєва Сергія Володимировича» здійснювало заходи по складанню позовної заяви, неодноразових уточнень до неї, поданню клопотання у справі, апеляційної та касаційної скарг, а також скарги до Верховного Суду України, що в свою чергу призвело до ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги були задоволені частково.

З цих підстав, суд стягнув з відповідачів понесені позивачами судові витрати.

Щодо пропорційності стягнення судових витрат, то колегія суддів зазначає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів матеріальної шкоди, були задоволені у повному обсязі. Зменшені були тільки вимоги щодо стягнення моральної шкоди, за які судовий збір був сплачений і стягнутий в мінімальному розмірі.

При цьому, суд не стягнув з відповідачів на користь позивачів судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у сумі 120 грн. (т.1, а.с.2).

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

РішенняПриморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко

Т.В. Цюра