Справа № 446/323/16 Головуючий у 1 інстанції: Бакай І.А.
Провадження № 22-ц/783/1057/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Струс Л.Б.

суддів: Левика Я.А., Шандри М.М.

секретаря: Симець В.І.

за участю: представників ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 24 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», Публічного акціонерного товариства «Дельта-Банк» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та договору іпотеки,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Камянка-Бузького районного суду Львівської області від 24 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_4 подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що в договорі про надання споживчого кредиту № 0 від 12 липня 2007 р. відсутня інформація щодо розміру щомісячного платежу чи щодо сукупного здорожчання кредиту, що й складає ціну договору в даному конкретному випадку. З тексту договору неможливо зробити висновок про реальну відсоткову ставку, а отже, на момент підписання договору не була відома справжня ціна угоди. Також вказує, що з тексту оспорюваного договору видно, що сторони не дійшли згоди щодо ціни договору, що є істотною умовою будь-якого договору, згідно ст. 632 ЦК України та що вимагається згідно із ст. 626 ЦК України.

Просить ухвалити рішення, яким скасувати рішення Камянка-Бузького районного суду від 24 листопада 2016 р. та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, представників ОСОБА_2, ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України , під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ч.1 ст..303 ЦПК України під час розгляду в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 12.07.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком УкрСиббанк (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство УкрСиббанк) та ОСОБА_4 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого Банк надав Позивачу в кредит грошові кошти в сумі 14000,00 доларів США строком з 11 липня 2007 року по 11 липня 2017 року включно із сплатою 13,5% річних на споживчі потреби.

11 липня 2007 року між ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та Акціонерним комерційним інноваційним банком УкрСиббанк було укладено договір іпотеки, посвідчений приватим нотаріусом Кам`янка-Бузького районного нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрованого в реєстрі за номером 893, згідно умов якого в іпотеку банку було передано нерухоме майно, квартиру №1, що знаходиться за адресою Львівська обл.., Кам`янка-Бузький район, смт.Добротвір, вул..Енергетична, буд.5.

04 лютого 2009 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком УкрСиббанк (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство УкрСиббанк) та Позивачем було укладено Додаткові угоди №1 та 2 до Договору про надання споживчого кредиту № 0, за умовами яких було змінено кінцевий термін повернення кредиту, а саме до 12.07.2020 року, встановлений реєстраційний номер Договору в системі обліку Банку, а саме №1. змінено схему погашення кредиту (ануїтентними платежами) тощо.

Відповідно до ст..55 Закону України «Про банк і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Згідно із ст..14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Як встановлено що, 08 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством УкрСиббанк та Публічним акціонерним товариством Дельта Банк укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі за №№2949, 2950. Відповідно до вищевказаного договору купівлі-продажу прав вимоги ПАТ «УкрСиббанк» відступив, а AT «Дельта Банк» набув права вимоги до боржників по кредитних та забезпечувальних договорах. Відповідно до Додатку № 1 до Договору до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами AT «Дельта Банк» було передано, в тому числі право вимоги до ОСОБА_4 за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 12.07.2007 року (зміненого на реєстраційний номер 1 від 04.02.2009 року) та ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 за договором іпотеки б/н від 11.07.2007 року, посвідченого ОСОБА_7, приватним нотаріусом Кам'янка-Бузького районного нотаріального округу зареєстрованого в реєстрі за номером 893.

Сторонами договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року є Пат УкрСиббанк та ПАТ Дельта Банк, які догові не оспорюють. Позивач не надала доказів того, що такий договір порушує її права чи законні інтереси.

Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року є правочином, спрямованим на перехід окремих прав та обов`язків від ПАТ УкрСиббанк до ПАТ Дельта Банк, а також набуття сторонами нових прав та обов`язків за вказаними кредитами.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до змісту ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Положеннями статті 639 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом із нарахованими відсотками.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4 районний суд прийшов до висновку що немає підстав вважати договір кредиту недійсним, оскільки договір підписано сторонами, кошти позивачем отримано, також самим позивачем підтверджено проведення часткової оплати на погашення заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України)

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися цим правочином.

У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У п.4 та п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року зазначено, що судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою

вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК України.

ОСОБА_4 на виконання кредитного договору №0 здійснювала платежі щодо погашення кредиту, що нею не заперечується, тим самим визнавала укладений вищенаведений кредитний договір.

Відповідно до ст.. 207 ЦК України правочин вважається таким , що вчинений у письмовій формі, якщо зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким , що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) .

За змістом ст..215,216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Рішенням Конституційного суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 встановлено, що дія Закон України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як і підчас укладення так і виконання договору. З умов спірного договору вбачається, шр кошти були надані в споживчих цілях, а відтак оспорюваний договір являється договором споживчого кредиту.

Колегія суддів не бере до уваги покликання в апеляційній скарзі, що сторони не дослягли згоди щодо ціни угоди, а також що в матеріалах справи відсутні будь-які дані які підтверджують , що сторони досягли згоди з обов`язкових умов договору.

Згідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до п.3.4. розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.

З п.3.2. розділу 3 Правил вбачається, кредитний договір повинен містити графіки платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Слід зазначити, що згідно ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

З моменту укладення договору, а саме 12 липня 2007 р. ОСОБА_4 не відкликала свою згоду на отримання кредиту.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Колегією суддів встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови.

Вищенаведена правова позиція викладена також в постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуваний кредитний договір від 12 липня 2007 року укладено у письмовій формі та відповідав вимогам встановленим ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» через використання нечесної підприємницької практики наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно з ч. 2 ст. підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

З врахуванням того, що в момент укладення спірного кредитного договору з яким погодився позивач та протягом тривалого часу сплачував кошти, судова колегія прийшла до висновку, що з сторони банку для позивача було належно доведено інформацію про сукупну вартість кредиту, а отже не встановлено нечесної підприємницької практики банку, що ввела позивача в оману.

Таким чином на момент укладення зазначених оспорюваних договорів, сторонами були дотримані всі необхідні умови дійсності укладених правочинів, відсутні загальні, передбачені ст.203 ЦК України, та спеціальні (передбачені галузевим законодавством) підстави для визнання зазначеного договору внедійсним, права ОСОБА_4 як споживача, при укладенні та виконанні оспорюваних договірних зобовязань порушені не були, а відтак- позовні вимоги безпідставні.

Отже апелянт не довів наявності умов для визнання такого договору недійсним, а тому судова колегія прийшла до висновку що районний суд прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги.

Колегія суддів аналізуючи спірний Кредитний договір, приходить до висновку, про відповідність його вимогам чинного законодавства. Графіки платежів хоча і є частиною договору, однак виготовляються як самостійний документ і є лише додатком до договору.

Тому не підписання його чи відсутність у кредитному договорі графіків погашення боргу не може свідчити про його незаконність.

Судовою колегією встановлено, що у відповідності до п. 1.2.2. кредитного договору, сторонами обумовлено порядок погашення заборгованості за кредитом Позичальник зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, згідно Додатку №1 до Договору (якщо Сторонами визначено такий графік погашення та укладено Додаток №1 до Договору), але в будь-якому випадку не пізніше 11 липня 2017 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього Договору та/або згідно умов відповідної угоди Сторін. Відповідно до п.3.5.1. кредитного договору Позичальник зобовязується повернути суму кредиту і сплатити плату за кредит й інші грошові платежі на рахунок Банку в порядку та на умовах, передбачених цим Договором, а саме: на рахунок №977 в АКІБ «УкрСиббанк», код Банку (МФО) 351005.У пункті 1.3. кредитного договору, сторонами передбачений порядок нарахування та сплати процентів за користування кредитним коштами, а саме: п. 1.3.3 - нарахування процентів за цим Договором здійснюється щомісяця, в останній робочий день поточного місяця, методом «факт/360» відповідно до вимог чинного законодавства. Період нарахування процентів згідно умов цього Договору, починається з дня фактичного надання кредитних коштів, якщо умовами пунктів 1.3.2., 5.2. Договору не передбачено іншу дату початку нарахування процентів, а в наступному - з першого календарного дня поточного місяця, і закінчується останнім календарним днем поточного місяця. При цьому проценти нараховуються па суму кредитних коштів, що фактично надані Банком Позичальнику і які ще не повернуті останнім у власність Банку відповідно до умов Договору. Для розрахунку процентів день надання та день погашення кредиту вважається одним днем. Пунктом 1.3.4. передбачено, що строк сплати процентів: з 1 по 11 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані Банком такі проценти і т.д. і дані умови договору підписані сторонами.

Пунктом 5 ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Правові норми, які регулюють питання захисту прав споживачів , регулюють відносини споживача і банку до укладення угоди( правочину). З часу укладення угоди здійснюється договірне регулювання правовідносин.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щопри укладанні 11 липня 2007 року іпотечного договору сторонами в повній мірі були дотриманні всі законодавчо встановлені вимоги щодо змісту згаданого правочину, а тому відсутні підстави визнання недійсним договору іпотеки.

Окрім того, звертає увагу що рішенням від 11 жовтня 2013 року Кам`янко-Бузьким районним судом Львівської області за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту стягнуто солідарно з відповідачів борг за договором про надання споживчого кредиту №0 від 12 липня 2007 року на користь АТ «Дельта Банк» в розмірі 124968,00 гривень. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 15.04.2014 року змінено вищевказане рішення лише в частині розміру боргу та щодо одного з відповідачів. В іншій частині рішення не змінено.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак колегія суддів приходить до висновку про те, що підстави для його скасування чи зміни відсутні, оскільки таке ухвалене у відповідності до вимог ст.ст. 213-214 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 24 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді