Ухвала

іменем україни

22 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І., Мостової Г.І., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Управління справами Верховної Ради України до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Управління житловими будинками Управління справами Верховної Ради України, Служба у справах дітей Дарницької районної м. Києва державної адміністрації, про виселення без надання іншого жилого приміщення, за касаційною скаргою Управління справами Верховної Ради України на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 21 червня 2016року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року Управління справами Верховної Ради України(далі - УС ВРУ) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення без надання іншого жилого приміщення, посилаючись на те, що відповідачі неправомірно займають службову квартиру АДРЕСА_1.

Враховуючи те, що строк депутатських повноважень ОСОБА_2 закінчився, на вимогу позивача відповідачі добровільно відмовляються звільнити службове приміщення та в зв'язку з тим, що мирним шляхом вирішити спір не можливо, УС ВРУ просило суд виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з займаного службового приміщення без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 21 червня 2016 року відмовлено в задоволенні позову.

У касаційній скарзі УС ВРУпросить оскаржувані рішення скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам ухвалені в справі судові рішення не відповідають.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_2 є пенсіонером за віком та інвалідом 2 групи довічно, а ОСОБА_3 - одинокою матір'ю, тобто відповідачі відносяться до категорії осіб, які не підлягають виселенню із службового приміщення без надання іншого жилого приміщення відповідно до ст. 125 ЖК Української РСР.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 47 Конституції Україниніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до вимог ст. 6 ЖК Української РСР житлові будинки і житлові приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Так ч. 2 ст. 118 ЖК Української РСР передбачено, що жилі приміщення, що надаються народним депутатам України на період їх роботи на постійній основі у Верховній Раді України, включаються до числа службових і виключаються з їх числа за рішенням Верховної Ради України за поданням Комісії Верховної Ради України з питань Регламенту, депутатської етики та забезпечення діяльності депутатів.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 був обраний народним депутатом України VIскликання з 23 листопада 2007 року по 12 грудня 2012 року.

Рішенням комітету з питань Регламенту, депутатської етики та забезпечення діяльності Верховної Ради України від 09 липня 2009 року (протокол № 39), ОСОБА_2, як народному депутату України, на склад сім'ї з трьох осіб: ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4видано ордер на право зайняття службового жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1.

Оспорювана квартира має статус службового житла, оскільки була включена до числа службових жилих приміщень на підставі постанови Верховної Ради України «Про деякі питання управління державним майном, що забезпечує діяльність Верховної Ради України» від 21 жовтня 2009 року № 1652-VІ, які відповідно до ст. 35 Закону України «Про статус народного депутата України» можуть надаватися народним депутатам України на строк їх повноважень (в редакції чинній на момент надання квартири для проживання).

Як вбачається з зобов'язання ОСОБА_2 від 02 листопада 2009 року, яке знаходиться в матеріалах справи, він зобов'язався в разі припинення депутатських повноважень або в разі одержання в місті Києві іншого постійного житла звільнити зазначене вище службове приміщення (а.с. 41).

З матеріалів справи, а саме декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру вбачається, що і у ОСОБА_2, і у його дочки ОСОБА_3 у власності крім оспорюваної квартири перебуває інша нерухомість (а.с. 55 - 59).

Відповідно до довідки Форми № 3 Управління житловими будинками Управління справами Верховної Ради України від 24 квітня 2015 року № 251 в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2, його дочка - ОСОБА_3 та онук - ОСОБА_4

12 грудня 2012 року депутатські повноваження ОСОБА_2 припинилися.

Листом № 15/13-577 від 30 березня 2015 року про необхідність звільнення займаного службового жилого приміщення за підписом керівника апарату Верховної ради України, відповідачів було зобов'язано звільнити займане службове приміщення в тридцятиденний строк.

Згідно зі ст. 124 ЖК Української РСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 125 ЖК Української РСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено:пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім'ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; інвалідів праці I і II груп, інвалідів I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України; одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

Статтею 126-1 ЖК Української РСР встановлено, що порядок надання народним депутатам України службових жилих приміщень і користування ними визначається окремим Положенням, затвердженим Верховною Радою України.

Пунктом 14 Положення про порядок надання народним депутатам України службових жилих приміщень і користування ними, затвердженого постановою Верховної Ради України № 286/95-ВР від 11 липня 1995 року (далі - Положення) передбачено, що службове жиле приміщення надається народному депутату України після набуття ним депутатських повноважень. Розподіл жилих приміщень для народних депутатів України провадиться відкрито і гласно комітетом Верховної Ради України, до компетенції якого віднесено зазначене питання.

Народні депутати України, строк депутатських повноважень яких закінчився в тримісячний строк зобов'язані звільнити займане службове жиле приміщення з усіма особами, які з ними проживають, а в разі відмови - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення (п. 28 Положення).

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-215, 303, 304, 315 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули, не з'ясували належним чином усіх фактичних обставин справи, які мають суттєве значення для її вирішення, доводів УС ВРУ про те, що відносини між позивачем та ОСОБА_2 регулюються не ст. 125 ЖК Української РСР, а Положенням про порядок надання народним депутатам України службових жилих приміщень і користування ними, затвердженого постановою Верховної Ради України № 286/95-ВР від 11 липня 1995 року, з якого виключено пункт про надання народним депутатам пільг, стосовно того, хто не може бути виселений із займаного службового приміщення, що виключає можливість застосування положень ст. 125 ЖК Української РСР. Дане Положення прийняте відповідно до вимог ст. 126-1 ЖК Української РСР. Таким чином, суди не врахували наявність правових підстав для виселення відповідачів із службової квартири.

З огляду на викладене погодитись із ухваленими в справі рішеннями неможливо і вони підлягають скасуванню.

Оскільки обставини пов'язані з виселенням відповідачів, судами в порушення норм матеріального права належним чином не з'ясовані, що унеможливлює встановлення фактичних обставин справи, що мають визначальне значення для правильного вирішення справи, то справа підлягає передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді судам необхідно визначитись із суб'єктним складом учасників процесу, звернувши увагу, що позов пред'явлено до ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який не має цивільної процесуальної дієздатності, з врахуванням вимог ст. 29 ЦПК України.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління справами Верховної Ради Українизадовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 21 червня 2016 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Є.П. Євграфова

О.І.Євтушенко

Г.І.Мостова

О.В. Умнова