Справа № 442/8733/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків Л.І.
Провадження № 22-ц/783/4134/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2017 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Жукровській Х.І.

за участю: апелянта ОСОБА_2 та її представника адвоката ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, за участю третьої особи Дрогобицької міської ради Львівської області, Відділу Держземагентсва в м. Дрогобич про визначення порядку користування земельною ділянкою,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 травня 2017 року позов ОСОБА_6, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, за участю третьої особи Дрогобицької міської ради Львівської області, Відділу Держземагентсва в м. Дрогобич про визначення порядку користування земельною ділянкою задоволено.

Визначено порядок користування земельною ділянкою, яка знаходиться у спільному користуванні двох житлових будинків № 118 та № 120 по вул. Війтівська Гора в м. Дрогобичі Львівської області у відповідності до визначеному варіантом № 1 Додатку № 1 висновку судово - будівельної експертизи № 410/16.

Дане рішення оскаржила відповідач ОСОБА_2

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним, необгрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зокрема зазначає, що позивачі в ході слухання справи у суді першої інстанції не надали суду жодного доказу, який би підтверджував ту обставину, що будинок №118 та будинковолодіння (житловий будинок з господарськими спорудами) №120 по вул. Війтівська Гора в м. Дрогобичі розміщені на одній земельній ділянці. Також в оскаржуваному рішенні суд безпідставно вказує на те, що виділити в окреме користування як позивачам так і відповідачу частину земельної ділянки з окремим заїздом /входом з вулиці неможливо і між сторонами добровільно не вибрано один із запропонованих експертом варіантів згідно висновку № 410/16 проведеної судової будівельно-технічної експертизи, відтак суд погоджується з позицією експерта, вважає її правильною і обґрунтованою, та вважає що позовні вимоги позивачів, слід задовольнити та визначити порядок користування земельною ділянкою , яка знаходиться у спільному користуванні двох житлових будинків № 118 та № 120 по вул. Війтівська Гора в м. Дрогобичі Львівської області у відповідності до визначеному варіантом № 1 Додатку № 1 висновку судово - будівельної експертизи № 410/16. Так, з єдиного письмового доказу, на який посилається суд у своєму рішенні - рішення Дрогобицького виконавчого комітету міської Ради від 22.03.1991 року № 88 « Про наведення порядку в землекористуванні при будинках № 118 та № 120 по вул. Війтівська Гора (колишня Калініна) вбачається, що з метою узаконення для мешканців будинку № 120 виходу (виїзду) на вулицю з однієї сторони та до надвірних будівель, якими користуються мешканці будинку № 118, виконком міської Ради народних депутатів вирішив в п.2 рішення вважати будинки по вул. Війтівська Гора № 118 (комунальний) та № 120 (бувший комунальний - проданий Коваль Г:К - батьку ОСОБА_2Г) такими, що знаходяться на одній земельній ділянці, яка не може бути розділеною !на дві відокремлені ділянки з самостійними виходами на вулицю; в п.З рішення залишено норми земельної ділянки, на яких розташовані будинки №118 та №120 по вул. Війтівська Гора загальною площею 990 кв.м. Крім того, безпідставним є посилання суду у рішенні на висновок експерта, оскільки цей висновок не відповідає зібраним по справі письмовим доказам, зокрема плану земельних ділянок МБТІ від 10.12.1990р., на якому чітко зазначено дві земельні ділянки, які закріплені за будинком №118 площею 295кв.м.; №120 - площею 695кв.м. ; матеріалам інвентарної справи, спадкового договору, від 10.09.2004р., який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького нотаріального округу ОСОБА_7, за реєстровим №2334, за яким відповідачка набула право власності на житловий будинок №120 по вул. Війтівська Гора в м. Дрогобичі, загальною площею 85,1кв.м., познач .на плані А-1, до якого відносяться літня-кухня сарай цегляний літ. Б, сарай цегляний літ. В., вбиральня цегляна літ. Г, сарай цегляний літ .Д, огорожа металева літ.1-3. Абсолютно безпідставно експерт у висновку посилається на ст.89 ч.5 ЗК України, оскільки у сторін відсутня спільна сумісна власність на землю, а відтак просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_2 та її представника адвоката ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення позивача ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обовязок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною ч.1ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно п.11 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

В рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 року в справі №1-10/2004 Конституційний суд України визначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Так, відповідно до ч. 3 п. 21 Постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

Відповідно до п.7 Розділу 10 «Перехідні положення» Земельного Кодексу України громадяни та юридичні особи, що одержали у власність у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше чинним законодавством , зберігають права на ці ділянки.

При переході права власності на будівлі та споруди за цивільно - правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року згідно з положеннями чинної до цієї дати ст.30 Земельного Кодексу України, до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження.

Пунктом 6 Розділу 10 «Перехідні положення» Земельного Кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Проте, Рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 року № 5-рп/ 2005 п.6 Розділу 10 «Перехідні положення» Земельного Кодексу України визнано таким, що не відповідає Конституції України, оскільки суперечить положенням ч.4 ст.13, ч.2 ст.14, ч.3 ст.22, ч.1 ст. 24 , ч.1,2,4 ст.41 Конституції України.

Відповідно до положень ст.30 ЗК України (1990 року) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів.

Стаття 42 ЗК України (1990 року) визначає, що громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об'єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду. Наступні зміни в розмірі часток у спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі, що сталися у зв'язку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін установленого порядку використання та розпорядження земельною ділянкою. Угода про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою є обов'язковою для особи, яка згодом придбала відповідну частку в спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі. Якщо згоди на використання та розпорядження спільною земельною ділянкою не досягнуто, спір вирішується судом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на праві спільної (сумісної) власності, що підтверджується свідоцтвом на право власності на квартиру від 31.05.1995 року, виданого Дрогобицьким міським бюро з приватизації державного житлового фонду.

З плану земельної ділянки, складеного Дрогобицьким МБТІ 12.11.1970 року, вбачається, що земельна ділянка розташована біля житлового будинку по вул. Війтівська Гора, 118 у м. Дрогобич Львівської області мала загальну площу 295 кв.м.

З плану земельної ділянки, складеного Дрогобицьким МБТІ 23.11.1970 року вбачається, що земельна ділянка розташована біля житлового будинку по вул. Війтівська Гора, 120 у м. Дрогобич Львівської області мала загальну площу 907 кв.м.

Рішенням Дрогобицького виконавчого комітету міської Ради від 22.03.1991 року № 88 «Про наведення порядку в землекористуванні при будинках № 118 та № 120 по вул. Війтівська Гора ( колишня Калініна)» з метою узаконення для мешканців будинку № 120 виходу (виїзду) на вулицю з однієї сторони та до надвірних будівель, якими користуються мешканці будинку № 118, виконком міської Ради народних депутатів вирішив: вважати будинки по вул. Війтівська Гора № 118 та № 120 такими, що знаходяться на одній земельній ділянці, яку не може бути розділено на дві відокремлені ділянки з самостійними виходами на вулицю та залишити загальну площу 990 кв.м.

Згідно плану земельної ділянки, складеного Дрогобицьким МБТІ 10.12.1990 року, вбачається, що площа земельної ділянки, на якій розташовані житлові будинки № 118 та № 120 по вул. Війтівська Гора, 118 у м. Дрогобич Львівської області складає 1000 кв.м.

Спільний вхід і заїзд на земельну ділянку відбувається тільки зі сторони проїжджої частини вулиці ОСОБА_8.

Таким чином, рішенням Дрогобицького виконавчого комітету міської Ради від 22.03.1991 року № 88 надано в користування мешканцям будинків №118 та №120 на вул. Війтівська Гора у м.Дрогобич одну земельну ділянку площею 990 кв.м., внаслідок чого попереднє рішення №16 від 12.01.1990 року про закріплення за житловим будинком №120 окремо земельної ділянки площею 600 кв.м. втратило чинність.

Відтак, доводи апеляційної скарги щодо наявності двох окремих земельних ділянок для обслуговування житлових будинків №118 та №120 на вул.. Війтівська Гора у м.Дрогобич площею 295 кв.м. та 695 кв.м., а також відсутність єдиної земельної ділянки не ґрунтуються на наявних в матеріалах справи доказах.

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що позивачам належить на праві власності лише квартира АДРЕСА_2, а не цілий будинок №118, оскільки згідно експлікації внутрішніх площ до плану житлового будинку під літ. А-1 на вул. Війтівська Гора у м.Дрогобич, що є складовою технічного паспорта на цей будинок, в ньому є всього лиш одна квартира, яка належить позивачам на праві власності згідно свідоцтва про право власності від 31.05.1995 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.09.1990 року.

Твердження апелянта про те, що суд першої інстанції належним чином не оцінив докази по справі, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки оцінюючи зібрані по справі докази, суд дотримався встановленого ст.212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та дав їм належну оцінки, внаслідок чого дійшов до правильного висновку про підставність позовних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_4.

Крім того, на думку колегії суддів, суд вірно визначив сторонам порядок користування земельною ділянкою відповідно до варіанту №1 Додатку №1 висновку судової будівельно-технічної експертизи № 410/16 від 16.06.2016 року, оскільки такий варіант є найбільш прийнятним для вирішення спору між співвласниками вищевказаних окремих будинків щодо порядку користування земельною ділянкою, оскільки в окреме користування сторонам по справі припадають земельні ділянки однаковою площею по 385,2 кв.м., а у спільне користування земельна ділянка площею 229,6 кв.м..

Висновки суду достатньо мотивовані і підтверджені доказами, наявними в матеріалах справи.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно зясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального закону, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, п.1 ч.1 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

ОСОБА_9