Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2017 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого судді Фазикош О.В., за участю секретаря Рабош А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Ужгород, цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність АТ «Дельта Банк»,-

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулось до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність АТ «Дельта Банк».

Позовні вимоги мотивує тим, що 14 червня 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №100/СВ-06, згідно з умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 20000,0 дол. США з розрахунку 13,5 % річних на строк до 13.06.2021 року. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором Іпотекодавець ОСОБА_1 за договором іпотеки №100/Z-квіп-06-01 від 14.06.2006 року передав в іпотеку нерухоме майно: приватний будинок, заг. площею 93,0 кв.м., що належить Позичальнику і розташований за адресою Закарпатська область, Ужгородський район, с.Минай, площа Жовтнева, 4.

30.06.2010 року між ТОВ «Український промисловий банк» та АТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, ТОВ «Укрпромбанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює ТОВ «Укрпромбанк», як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від ТОВ «Укрпромбанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимагати (замість ТОВ «Укрпромбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Посилаючись на порушення зобов'язань за Кредитним договором АТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом, відповідно до якого просить в рахунок погашення заборгованості в сумі 201059,72 грн., з яких: тіло кредиту 186687,69 грн.; відсотки 14372,03 грн. за кредитним договором №100/СВ-06 від 14.06.2006 року звернути стягнення на предмет іпотеки з ОСОБА_1, а саме: приватний будинок, заг. площею 93,0 кв.м., що належить Позичальнику і розташований за адресою Закарпатська область, Ужгородський район, с.Минай, площа Жовтнева, 4, відповідно до відомостей, викладених у ОСОБА_2 з реєстру прав власності на нерухоме майно №10852775 від 06.06.2006 року, виданого Ужгородським районним державним підприємством технічної інвентаризації. Визнати за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» () право власності на приватний будинок, заг. площею 93,0 кв.м., що належить Позичальнику і розташований за адресою Закарпатська область, Ужгородський район, с.Минай, площа Жовтнева, 4. Всі судові витрати по справі покласти на відповідача.

Представник позивача АТ «Дельта Банк» в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив слухати справу провести за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник в судове засідання не зявились, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені. Представник відповідача ОСОБА_2 подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, проти позову заперечує та просить відмовити в його задоволенні.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності письмові докази у справі, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

14 червня 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №100/СВ-06, згідно з умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 20000,0 дол. США, із сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 13,5 річних, платою за надання та управління кредитом в розмірі 2,1% від суми кредиту, на строк 180 місяців, з кінцевим терміном повернення - 13.06.2021 року.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним Договором, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (Іпотекодержавтель) та ОСОБА_1 (Іпотекодавець) було укладено нотаріально посвідчений Іпотечний договір №100/Z-квіп-06-01 від 14.06.2006 року, згідно якого Іпотекодавець передав в іпотеку Іпотекодержателю нерухоме майно: приватний будинок, заг. площею 93,0 кв.м., що належить Позичальнику, розташований за адресою Закарпатська область, Ужгородський район, с.Минай, площа Жовтнева, 4. Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського РНО ОСОБА_3, за реєстраційним №1326 від 01.06.2006 року та зареєстрованого в Ужгородському районному державному підприємстві технічної інвентаризації № запису 211, в книзі №1, реєстраційний 10166822.

З довідки про наявність заборгованості, долученої до матеріалів позовної заяви, вбачається, що станом на 28.07.2015 року заборгованість за Кредитним договором №100/СВ-06 становить 9113,28 дол.США, що згідно курсу НБУ складає 201059,72 грн., з яких: тіло кредиту 8461,85 дол.США, що згідно курсу НБУ складає 186687,69 грн.; відсотки 651,43 дол.США, що згідно курсу НБУ складає 14372,03 грн.

Слід зазначити, що в обґрунтування свого права звернення до суду позивач посилається на Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 30.06.2010 р., укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк».

Разом з тим, в якості доказу реальності операції з відступлення права вимоги до позовної заяви АТ «Дельта Банк» такого договору не додано. До позовної заяви надано лише неповну копію Договору про передачу Активів та Кредитних зобовязань Укрпромбанку на користь ОСОБА_4 від 30.06.2010 р., що не дає можливість встановити чи відступлення прав вимоги відбулося саме за Кредитним договором, що був укладений з відповідачем, а також не містить всіх умов переходу права вимоги до АТ «Дельта Банк».

Згідно ст.3 Закону України «Про іпотеку» взаємні права і обовязки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

У відповідності до положень ст.25 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Відступлення прав за іпотечним договором підлягає державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Таким чином, для виникнення у позивача права звернення стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором №100/Z-квіп-06-01 від 14.06.2006 року, відступлення йому Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» прав іпотекодержателя підлягало відповідній державній реєстрації. В той же час, позивачем не було надано до суду жодного доказу про проведення такої реєстрації.

Статтею 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Аналогічна норма міститься і в ст.60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами.

Оскільки в ході розгляду справи не було доведено факту державної реєстрації відступлення від ТОВ «Український промисловий банк» до АТ «Дельта Банк» прав за іпотечним договором, посилання останнього на наявність у нього прав іпотекодержателя не знайшли свого підтвердження, відтак не можуть бути прийняті судом, що зумовлює відсутність підстав для задоволення позову.

Крім того, суд не бере до уваги копію наявного в матеріалах справи лист-вимогу «про дострокове повернення кредиту» адресоване відповідачу та підписане представником позивача ОСОБА_5, оскільки відсутні належні докази його відправлення та отримання відповідачем.

Пунктом 4.3.4 Кредитного договору передбачене право ОСОБА_4 вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів за фактичний термін користування ним та штрафних санкцій (за наявності), а також передбачені наслідки невиконання вимог про дострокове виконання зобовязання за договором кредиту.

Згідно ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до п.4.2 Іпотечного договору №100/Z-квіп-06-01 від 14.06.2006 року у випадку порушення Іпотекодавцем (Позичальником) обовязків за цим та/або Кредитним договором Іпотекодаржатель надсилає Іпотекодавцю (та Позичальнику) письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначається стислий зміст порушених зобовязань, вимога про виконання порушеного зобовязання у тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержавтеля залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно вимог ч.1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» У разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 35 даного Закону положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Разом з тим, згідно вимог ч. 3 ст. 35 вказаного Закону вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки.

Жодного доказу на підтвердження про отримання відповідачем такого повідомлення до матеріалів справи не додано.

Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже суд вважає, що позивач у даній справі не повідомив ОСОБА_1 про необхідність дострокової сплати суми заборгованості за Договором в передбаченому порядку ст.35 Закону України «Про іпотеку», та не попередив про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги, а доказів, що без попереднього повідомлення іпотекодавця, така затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки, тобто в порядку ч.3 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» не наведено.

Окрім того, відповідно до ч.3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із ч.3 ст.36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

У відповідності із ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Отже, визначення суб'єктом оціночної діяльності вартості предмета іпотеки є обов'язковою умовою набуття права власності на нього іпотекодержателем, а відтак і обставиною, яка підлягає встановленю судом для задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на нього.

Крім того, згідно з ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Положеннями ч.1 ст.39 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до ч.2 ст.43 Закону України «Про іпотеку» початкова ціна продажу предмета іпотеки встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки.

Виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо та аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», слід дійти висновку, що у розумінні норми статті 39 цього Закону встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Вказана правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 27 травня 2015 року (справа № 6-61цс15), в постанові від 07 жовтня 2015 року (справа № 6-1935цс15), в постанові від 21 жовтня 2015 року (справа № 6-1561цс15) та в постанові від 08 червня 2016 року (справа № 6-1239цс16), яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

В даному випадку, позивачем не надано суду початкову ціну предмету іпотеки в грошовому вираженні, визначеною за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Змагальність сторін та диспозитивність визначені ЦПК України, як основні принципи цивільного судочинства.

Так, ч.ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (таке ж положення закріплено у ч. 1 ст. 60 цього Кодексу).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином, виходячи зі змісту цих процесуальних норм та встановленого ст. 5 ЦПК України принципу рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом, а також положень ч. 3 ст. ч. 3 ст. 37 Закону «Про іпотеку» у спорах про звернення стягнення на предмет іпотеки саме позивачу належить право на визначення вартості предмета іпотеки на підставі його оцінки суб'єктом оціночної діяльності і відповідний йому обов'язок доведення цієї обставини належними і допустимими доказами. Разом з тим, позивачем не доведені вказані обставини.

Статтею 8 ЦПК України передбачено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Згідно статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, враховуючи норми ст. ст. 27, 31 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

Враховуючи вищенаведене суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача не підлягають до задоволення.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 6, 526, 527, 530, 627, 1050, 1054 Цивільного кодексу України, ст.ст.33, 35, 37 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 5, 6, 7, 8, 10, 11, 15, 57, 58, 59, 60, 62, 64, 88, 195, 196, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218, 293, 294 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність АТ «Дельта Банк» - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів після проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_6