АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/1571/16-ц Номер провадження 22-ц/786/491/17Головуючий у 1-й інстанції Потетій А. Г. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Бутенко С.Б.

Суддів: Обідіної О.І., Прядкіної О.В.

за участю секретаря: Кальник А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_2 -ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 12 грудня 2016 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_4, про визнання кредитного договору недійсним,

зустрічним позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_4, про визнання договору поруки припиненим,

зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_5, про визнання договору поруки припиненим.

Заслухавши суддю-доповідача апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, колегія суддів ,-

В С Т А Н О В И Л А:

В березні 2016 року представник ПАТ «ОТП Банк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4, в якому просив про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором № ML-D00/127/2007 від 10 грудня 2007 року в сумі 53096,17 швейцарських франків, що за офіційним курсом НБУ станом на 28.01.2016 року становить 1299051,05 грн.

14 червня 2016 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічну позовну заяву до ПАТ «ОТП Банк», яку уточнив в жовтні 2016 року, та просив визнати недійсними з моменту вчинення кредитний договір № ML-D00/127/2007 від 10 грудня 2007 року, договори поруки № SR-ML-D00/127/2007, № SR-ML-D00/127/2007/1 від 10 грудня 2007, укладені між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5 і ОСОБА_4, та договори іпотеки № PML-D/127/2007 та № PML-D/127/2007/1 від 10 грудня 2007 року, укладені між ОСОБА_4 та ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 та ПАТ «ОТП Банк». Як на підстави позову посилався на несправедливі, такі, що суперечать принципу добросовісності, умови договору споживчого кредиту, здійснення відповідачем нечесної підприємницької діяльності та введення його в оману стосовно реальної ціни пропонованої фінансової послуги та валюти зобов'язання, видачу кредиту не у валюті договору, а у доларах США, застосування ануїтетної схеми погашення кредиту, спотворення інформації, що призвело до укладення ним, як споживачем, кредитного договору на найбільш невигідних для нього та, водночас, найбільш прибуткових для банку умовах.

Цього ж дня ОСОБА_5 та ОСОБА_4 звернулися до суду із зустрічними позовами до ПАТ «ОТП Банк», в яких просили визнати припиненими договори поруки № SR-ML-D00/127/2007 та № SR-ML-D00/127/2007/1 від 10 грудня 2007 року у зв'язку із зміною, забезпеченого порукою зобов'язання, без згоди поручителів, внаслідок чого збільшився обсяг їх відповідальності.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 12 грудня 2016 року в задоволенні позову ПАТ «ОТП Банк» та зустрічних позовів ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відмовлено повністю.

Судові витрати віднесено за рахунок сторін, які їх понесли.

Не погодившись з вказаним рішенням суду в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 подали апеляційні скарги, в яких посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду першої інстанції в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення зустрічних позовів у повному обсязі.

В іншій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується, тому в силу ст. 303 ЦПК України колегією суддів не переглядається

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення.

По справі судом встановлено та не заперечується сторонами, що 10 грудня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір № ML-D00/127/2007, відповідно до умов якого останньому надано кредит у розмірі 48000 швейцарських франків зі строком повернення до 10 грудня 2037 року.

Того ж дня між сторонами укладено додатковий договір № ML-D00/127/2007/CHF до вказаного кредитного договору, яким внесено зміни до порядку надання кредиту та у застереження стосовно валюти платежів.

За умовами укладеного між сторонами договору (п. 1.7.2. в редакції додаткового договору), видача кредиту здійснюється згідно з кредитною заявкою позичальника у безготівковій формі шляхом перерахування всієї суми кредиту чи траншу, зменшену на утриману комісію банку у розмірі, визначеному тарифами, на поточний рахунок. Для подальшого отримання кредиту готівкою, а також у випадку перерахування кредиту на поточний рахунок продавця, позичальник зобов'язався конвертувати отриману суму кредиту в швейцарських франках в іншу валюту 1-ї групи класифікатора (долари США чи євро) або продати отриману суму кредиту в швейцарських франках за національну валюту (українська гривня) на Міжбанківському валютному ринку України. Позичальник вважається таким, що отримав кредит, після зарахування банком кредитних коштів на поточний рахунок позичальника.

10 грудня 2007 року позичальником ОСОБА_2 подана кредитна заявка на перерахування кредиту у розмірі 48 000 швейцарських франків на його поточний рахунок, відкритий у ЗАТ ОТП Банк.

Пунктом 3 частини № 1 Кредитного договору сторони домовились, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка, яка включає в себе фіксований відсоток - 4,49% річних + FIDR - процентну ставку по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені в Банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору, інформація щодо розміру якої розміщується на сайті банку, а також в приміщенні банку.

Додатковим договором № 2 до Кредитного договору, укладеним між сторонами 12 жовтня 2009 року, було встановлено, що на період з 12 жовтня 2009 року по 10 березня 2010 року для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись фіксована процентна ставка у розмірі 5,50% річних, а з 10 березня 2010 року - плаваюча процентна ставка у розмірі фіксованого відсотка - 4,76% річних + FIDR.

Додатковим договором № 4 від 31 серпня 2010 року сторони домовились внести зміни та доповнення до Кредитного договору, встановивши використання фіксованої процентної ставки для розрахунку процентів за користування кредитом у розмірі 5,50% річних - на період з 10 вересня 2010 року по 10 грудня 2010 року, та 9,39% - на період з 10 грудня 2010 року до 10 червня 2011 року, та плаваючої процентної ставки у розмірі фіксованого відсотка - 4,89% річних + FIDR - на період з 10 червня 2011 року до повного виконання боргових зобов'язань за кредитним договором.

Виконання позичальником ОСОБА_2 свого зобов'язання за кредитним договором було забезпечено: договором поруки № SR-ML-D00/127/2007 від 10 грудня 2007 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником прав якого є ПАТ «ОТП Банк», та поручителем ОСОБА_5; договором поруки № SR ML-D00/127/2007/1 від 10 грудня 2007 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником прав якого є ПАТ «ОТП Банк», та поручителем ОСОБА_4; та договорами іпотеки № PML-D/127/2007 від 10 грудня 2007 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником прав якого є ПАТ «ОТП Банк», та майновим поручителем ОСОБА_4, та № PML-D/127/2007/1 від 10 грудня 2007 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником прав якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2

Як вбачається з договорів поруки № SR-ML-D00/127/2007 та № SR-ML-D00/127/2007/1, поручителі ОСОБА_5 та ОСОБА_4, кожен окремо, зобов'язались відповідати перед кредитором як солідарні боржники з ОСОБА_2

Додатковими договорами № 1, № 3 та № 4 від 12 жовтня 2009 року та 31 серпня 2010 року до договору поруки № SR-ML-D00/127/2007/1 та додатковим договором № 1 від 31 серпня 2010 року до договору поруки № SR-ML-D00/127/2007 поручителі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 погодились забезпечити у повному обсязі боргові зобов'язання за кредитним договором № ML-D00/127/2007, укладеним між кредитором та боржником з усіма існуючими та майбутніми змінами, доповненням та додатками без укладання будь-яких додаткових договорів.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог боржника ОСОБА_2 та поручителів ОСОБА_4 і ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності, з чим погоджується і судова колегія.

Відповідно до ст.ст. 626, 627, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Підстави недійсності правочину встановлено статтею 215 ЦК України, зокрема, правочин є недійсним, якщо в момент його вчинення стороною (сторонами) не було додержано вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Нормою статті 230 ЦК України встановлено правові наслідки оспорюваного правочину, вчиненого під впливом обману.

Так, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (частина 1 статті 230 ЦК).

Як зазначено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Закон України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача (стаття 18 Закону).

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина 6 статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки (частина 5 статті 11 Закону).

Проте, таких обставин по справі не встановлено і суду не доведено.

Частиною 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що недійсними є правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики.

Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною (частина 1 статті 19 Закону).

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України обов'язок доказування та подання доказів покладається на сторони.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204, частина 3 статті 215 ЦК) обов'язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

По справі встановлено і апелянтом не спростовано, що при укладенні кредитного договору та забезпечувальних договорів сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, в установленій законом письмовій формі дійшли згоди з усіх істотних умов договору та визначили валюту зобов'язання - швейцарські франки, що не суперечить вимогам ст.ст. 192, 533, 627, 1054, 1055 ЦК України, ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час укладення договору. Позивач був ознайомлений та погодився з усіма умовами кредитного договору шляхом підписання основного та додаткових договорів, відтак взяв на себе усі валютні ризики, які виникають через конвертацію валюти зобов'язання в іншу валюту - долари США чи євро та застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті обмінного курсу банку, факту вчинення оспорюваного правочину під впливом обману суду не довів, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2

По справі також не встановлено і суду не доведено факту збільшення без їх згоди відповідальності поручителів ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що є обов'язковою умовою припинення поруки.

Згідно положень частини 1 статті 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Як вбачається з матеріалів справи, додатковими договорами від 12 жовтня 2009 року та 31 серпня 2010 року сторони погодили порядок розрахунку процентів за користування кредитом, проте, доказів того, що внаслідок застосування плаваючої або фіксованої процентної ставки збільшилась загальна сума кредиту, а відтак, і відповідальність поручителів, матеріали справи не містять. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування, а отже і рішення суду, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційних скарг зустрічних позивачів посилання на нові обставини та засоби доказування не містять і не дають підстав для висновків про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_2 -ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 12 грудня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: С.Б. Бутенко

Судді: /підписи/ О.І. Обідіна

О.В. Прядкіна

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області С.Б. Бутенко