Справа № 127/1054/17 Провадження № 22-ц/772/2981/2017Головуючий в суді першої інстанції Король О. П.
Категорія 48Доповідач Якименко М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області у складі:

Головуючого Якименко М.М.,

Суддів: Міхасішина І.В., Войтка Ю.Б.,

За участю секретаря Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2017 року,

встановила:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Зазначав, що за час подружнього життя сторонами за спільні кошти було придбано дві квартири, а саме: квартиру АДРЕСА_1, що підтверджено договором купівлі-продажу від 10.04.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, зареєстровано реєстрі №884 вартістю 393900 грн та квартиру АДРЕСА_2 вартістю 2320 000 грн.

Відповідач не визнає права власності позивача на спільне майно, домовленості щодо розміру часток у спільному майні не досягнуто, а тому він звернувся до суду з таким позовом.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2017 року визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 та ? частину квартири АДРЕСА_4.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

З таким рішенням ОСОБА_3 не погодилась та оскаржила його в апеляційному порядку. Вважаючи його незаконним, посилаючись на неправильність встановлення обставин, які мають значення для справи, необґрунтовану відмову міського суду у прийнятті доказів, неправильне визначення правовідносин, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні його позовних вимог.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, учасників судового розгляду - відповідача, його представника, представника позивача, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, прийшла до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд повинен вирішити, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; які правові норми підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Судом першої інстанції були встановлені наступні обставини по справі.

З 25.12.1982 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу мають двох повнолітніх дітей.

На даний час між сторонами припинено сімейні стосунки, в результаті чого виникають непорозуміння з приводу користування спільним майном.

На час розгляду справи шлюб не розірваний.

За час подружнього життя за спільні кошти було придбано майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 10.04.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Миронюк Н.В., зареєстрованим у реєстрі за №884 та квартиру АДРЕСА_2.

Вказана нерухомість зареєстрована на ім'я відповідача.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Домовленості щодо розміру часток у спільному майні подружжя між сторонами не досягнуто, шлюбний договір не укладено.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка, майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання в зв'язку з припиненням шлюбних відносин.

Позивач, наполягаючи на своїх вимогах, наголошував на презумпції, відповідно до якої, кожна річ, набута за час шлюбу є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідач не визнавала прав позивача на вказану нерухомість, посилаючись на те, що вона була придбана нею за її власні кошти, а тому вона поділу не підлягає.

Суд першої інстанції, задовольняючи такий позов та визнаючи за ОСОБА_2 право власності на1/2 частку кожної з квартир керувався ст.ст. 10, 58, 60 ЦПК України та вказаними вище нормами матеріального права.

Суд прийшов до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, натомість заперечення відповідача не знайшли свого підтвердження, оскільки останньою не було надано відповідних доказів, які б підтверджували факт придбання спірних квартир лише за кошти ОСОБА_3

Колегія з таким висновком міського суду погоджується, оскільки він прийнятий на основі належних та допустимих доказів, при правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права.

При цьому колегія звертає увагу на наступне.

Основним доводом апеляційної скарги є те, що спірні квартири були придбані виключно за особисті кошти ОСОБА_3, а суд першої інстанції неправомірно не прийняв докази, які відповідач надавала в підтвердження своїх заперечень.

Проте скаржник не вказала, які саме докази не були прийняті судом до уваги та не надала їх суду апеляційної інстанції на підтвердження існування таких доказів.

При дослідженні звукозапису судових засідань, які відбувались у суді першої інстанції, колегією було встановлено, що доказів щодо підтвердження походження коштів, які є особистою власністю відповідача, і за які, як вона зазначає, були нею придбані квартири, ОСОБА_3 надано не було.

05 квітня 2017 року у судовому засіданні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи з метою надання їй можливості надати докази на підтвердження її посилань було задоволено.

Тобто суд першої інстанції сприяв відповідачу у здійсненні її процесуальних прав.

30 жовтня 2017 року, вже після початку розгляду справи по суті, відповідач та її представник просили суд оголосити перерву в розгляді справи для надання певних доказів, проте, ними не було зазначено яких саме, скільки часу знадобиться на їх отримання, та причини, по яким такі докази досі не недані (хоча справа, на той час, перебувала в провадженні вже більше, ніж півроку).

Колегією встановлено, що справа неодноразово відкладалась, в тому числі за заявою відповідача, а отже у останньої було достатньо часу для подання доказів, в обґрунтування її позиції.

Особливу увагу, як на підставу для визнання таких посилань безпідставними, колегія звертає на ст. 131 ЦПК України, відповідно до якої сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті.

Відповідачем норма вказаної статті дотримана не була. Порушень процесуального права судом першої інстанції щодо забезпечення права сторони на подання доказів допущено не було.

Таким чином, ані в суді першої інстанції, ані в апеляційному суді ОСОБА_3 не було доведено, що квартири є її особистою власністю.

Крім того судом першої інстанції було роз'яснено відповідачу право звернутись з зустрічним позовом до ОСОБА_2, проте вона ним не скористалась.

Також колегія суддів відхиляє доводи скарги, що борги за оплату житлово-комунальних послуг не були враховані судом при поділі майна і вважає їх безпідставними з огляду на те, що борги, на які посилається відповідач у своїй апеляційній скарзі, не були предметом даного спору, а відтак не могли враховуватись судом при вирішенні питання про поділ майна.

З огляду на те, що ОСОБА_3 . всупереч ст. 60 ЦПК України не довела ті обставини, на які вона посилалась в заперечення позову в суді першої інстанції, не довела це і в суді апеляційної інстанції, підстав для скасування рішення не вбачається.

Отже, при ухваленні рішення Вінницьким міським судом Вінницької області було додержано норми матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду, а тому, згідно ст.308 ЦПК України, його слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України ОСОБА_3 було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі, а тому з неї підлягають стягненню 4400 гривень, які становлять 110 відсотків ставки судового збору, яка підлягала сплаті при поданні позову, що є розміром судового збору при зверненні зі скаргою до апеляційного суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 88, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави 4400 гривень судового збору за подання апеляційної скарги.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: