Провадження № 2/200/49/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2017 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді - Єлісєєвої Т.Ю.

при секретарі - Кузьминій С.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Бабушкінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Гойняк Ганни Василівни, приватного підприємства «Спеціалізоване підприємство «Юстиція», треті особи - Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської міської ради, Дніпропетровський аукціонний центр ДАК «Національна мережа аукціонних центрів», приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко Ірина Анатоліївна, приватне підприємство «Експерт Придніпров'я», Публічне акціонерне товариство Акціонерний комерційний банк «Аркада», про визнання недійсним прилюдних торгів з реалізації арештованого майна, протоколу проведення прилюдних торгів, свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, зобов'язання не чинити перешкоди в користуванні майном та стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача. В обґрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням уточнень від 29.06.2016 року посилається на те, що 05.07.2006 року за результатами проведення прилюдних торгів з реалізації майна ОСОБА_3, а саме: квартири АДРЕСА_1, переможцем визнано ОСОБА_1 За результатами проведення прилюдних торгів складено протокол проведення прилюдних торгів №64 від 05.06.2006 року, затверджений директором філії «Дніпропетровській аукціонний центр».

Спірна квартира перебувала в іпотеці у АКБ «Аркада» на підставі договору Іпотеки, укладеного між банком та ОСОБА_3 ОСОБА_1 погасив борг ОСОБА_3 перед іпотекодержателем з метою звільнення квартири з іпотеки. 26.06.2008 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір №94 про відступлення права вимоги щодо стягнення 137 884,46 грн. з ОСОБА_3

14.08.2006 року складено Акт про проведення прилюдних торгів по реалізації арештованого майна, а саме:квартири АДРЕСА_1, затвердженого начальником ДВС у Бабушкінському районі м.Дніпропетровська. На підставі даного Акту позивач звернувся до приватного нотаріуса ДМНО Зайченко І.А., де йому було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 13.09.2006 року, зареєстрованого в реєстрі за №7898.

У зв'язку з придбанням квартири з прилюдних торгів, проведених в межах виконавчого провадження, державним виконавцем 30.08.2006 року було винесено постанову про зняття арешту з квартири та виконавче провадження було закрито.

У 2011 році ОСОБА_1 стало відомо, що спірну квартиру було продано з прилюдних торгів ОСОБА_2, як майно боржника ОСОБА_3 26.07.2011 року приватним нотаріусом ДМНО Гойняк Г.В. на підставі Акта про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна, видано свідоцтво про право власності на квартиру на ім'я ОСОБА_2

Позивач вважає, що його права, як законного власника спірної квартири, порушено, тому він просить суд визнати недійсними прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна боржника ОСОБА_3, а саме: квартири АДРЕСА_1, які проведені Бабушкінським відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції та Дніпропетровською філією ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» 21.07.2011 року; визнати недійсним Протокол №08/096/11/А-03н-1 проведення прилюдних торгів, затверджений заступником директора Дніпропетровської філії ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» та акт про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна, яке належить ОСОБА_3 від 25.07.2011 року, затверджений начальником Бабушкінським відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції; визнати недійсним свідоцтво про право власності від 26.01.2011 року, посвідчене приватним нотаріусом ДМНО Гойняк Г.В., зареєстроване за НОМЕР_3, виданого на ім'я ОСОБА_2; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 квартиру на АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру на АДРЕСА_2 витребувати на користь ОСОБА_1 квартиру на АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_2; зобов'язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні квартирою та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 137 884,46 грн. за Договором про відступлення права вимоги №94 від 26.06.2008 року.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, на їх задоволенні наполягав.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засідання проти задоволення позову заперечував, просив у його задоволенні відмовити. Суду пояснив, що придбав спірну квартиру правомірно та відповідно до вимог чинного законодавства України.

Відповідач ОСОБА_3, представник Бабушкінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління, представник ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція», представник КП ДМБІ ДМР, представник Дніпропетровського аукціонного центру ДАК «Національна мережа аукціонних центрів», представник ПП «Експерт Придніпров'я», представник ПАТ АКБ «Аркада», у судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив.

Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Гойняк Г.В. у судове засідання не з'явилася, суду надала письмові пояснення (Т.3 а.с.33-34).

Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. у судове засідання не з'явилася, суду надала письмові пояснення (Т.1 а.с.81).

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню частково.

Порядок реалізації майна, на яке звернено стягнення, передбачений Законом України «Про виконавче провадження», Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», Законом України «Про іпотеку», Інструкцією про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №74/5 від 15.12.1999 р. та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.12.1999 р. за № 865/4158, Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012 р. та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 р. за № 489/20802, Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.10.99 N 68/5. зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.11.99 за № 745/4038, Положенням про умови і порядок проведення тендерів (конкурсів) з визначення спеціалізованих організацій для реалізації арештованого державними виконавцями майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №136/5 від 11.11.2003 р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11.11.2003 р. №1036/8357, які були чинні на момент проведення прилюдних торгів.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі протоколу № 64 від 05.07.2006 проведення прилюдних торгів з реалізації об'єкта арештованої нерухомості боржника ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 визнано переможцем ОСОБА_1 (Т3 а.с.7)

30.08.2006 року Державним виконавцем Бабушкінського ВДВС ДМУЮ було знято арешт зі спірної квартири у звязку з проведення прилюдних торгів та визначенням переможця, яким став ОСОБА_1 (Т3 а.с.9).

13.09.2006 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І.А., відповідно до Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомою майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.10.1999 №68/5, на підставі акту про проведення прилюдних торгів по реалізації арештованого майна від 14.08.2006, видано свідоцтво. Вказане свідоцтво підлягало державній реєстрації в КП ДМБТІ (Т3 а.с.8, 10). ОСОБА_1 не зареєстрував своє право власності на спірну квартиру, оскільки матеріали інвентаризаційної справи даної квартири були вилучені з КП ДМБТІ прокуратурою.

26.06.2008 року між ОСОБА_1 та АКБ «Аркада» укладено договір № 94 про відступлення права вимоги, відповідно до якого він прийняв на себе зобов'язання із сплати базового активу, сума компенсації якої становить 137 884 гривень 46 коп. Базовий актив складається з зобов'язань боржника ОСОБА_3 за іпотечним кредитом № А593 від 07.04.2005 року щодо нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Того ж дня ОСОБА_1 сплатив вказану суму базового активу, що підтверджується квитанціями, які містяться в матеріалах справи(Т1 а.с.140-141, 142, 143, 144, 145-147).

Відповідно до п.1.3. договору №94 про відступлення права вимоги від 26.06.2008 року зазначено, що іпотечний кредит № А593 від 07.04.2005 року забезпечений іпотекою нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Разом з передачею зобов'язань боржника ОСОБА_3 АКБ «Аркада» передає ОСОБА_1 у власність також всі права, що забезпечують виконання зобов'язань, які зазначені в Додатку №1 до договору № 94 про відступлення права вимоги, який є невід'ємною його частиною.

Відповідно до Протоколу №08/096/11/А-03н-1 про проведення прилюдних торгів (а.с.36 Т3) Дніпропетровською філією ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» було виставлено під лотом №1 на продаж квартиру АДРЕСА_1

Відповідно акту про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна, яке належить ОСОБА_3 від 25.07.2011 року, переможцем аукціону став ОСОБА_2

26.07.2011 року приватним нотаріусом ДМНО Гойняк Г.В., на підставі акта про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого Бабушкінським ВДВС ДМУЮ 25.07.2011 року, видано свідоцтво на ім'я ОСОБА_2 про придбання арештованого майна та визнання за ОСОБА_2 права власності на це майно(Т.3 а.с. 11, 37).

Відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав КП ДМБТІ №34739632 від 06.07.2012 року, за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на спірну квартиру (Т.3 а.с.12).

Прилюдні торги є спеціальною процедурою, за результатами якої укладається договір купівлі-продажу. Такий договір, як правочин, можна визнати недійсним в судовому порядку і з підстав недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 зазначеного Кодексу).

Підставами недійсності укладеного на торгах договору, виходячи зі змісту ст. 215 ЦК є недодержання вимог закону в момент його укладання. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий і правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України ).

Торги визнаються недійсними коли під час їх підготовки і проведення були допущені порушення, що могли вплинути на результати торгів.

Відповідно до ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого нерухомого майна здійснюється виключно на прилюдних торгах та передається на реалізацію за ціною та в порядку, визначеним ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до п. 4.2 Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.10.1999 року №68/5 лот виставляється на торги за наявності не менше двох покупців. За відсутності покупців або за наявності тільки одного покупця прилюдні торги вважаються такими, що не відбулися (п.7.1 цього Положення).

З урахуванням норм частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв'язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

Правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів, передбачених Тимчасовим положенням.

Згідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 346 ЦК України підставою припинення права власності є звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника. Статтею 650 ЦК України закріплений такий спосіб реалізації майна, як укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах, та ця норма закону відсилає до інших нормативних актів, якими повинні встановлюватись особливості укладення цих договорів. До цього зводиться і норма ч.4 ст.656 цього Кодексу, згідно з якою до таких договорів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Відповідно до ст. 32 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб є заходом примусового виконання рішення в межах виконавчого провадження.

Згідно ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до ст.62 Закону України "Про виконавче провадження" реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах. Рухоме майно, вартість якого не перевищує сто п'ятдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, товари побутового вжитку, а також інше рухоме майно (у разі якщо стягував не заперечує проти цього) реалізуються на комісійних умовах. Нерухоме майно, транспортні засоби, повітряні, морські та річкові судна реалізуються виключно на прилюдних торгах (аукціонах).

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 24 жовтня 2012 року розглянув справу № 6-116 цс 12, предметом якої був спір про визнання прилюдних торгів недійсними. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, що, виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак є правочином. Таким чином, враховуючи, те що відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину (ст. ст. 203, 215 ЦК України).

Відповідно до ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.2 цієї статті особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно до ч.3, 4, 5, 6 цієї ж статті волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей.

У відповідності до ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Разом із тим слід зазначити, що оскільки виходячи зі змісту ч.1 ст. 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів.

Відповідно до ст. 650 ЦК України та п.4.5.3 Інструкції з примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, реалізація арештованого державними виконавцями майна здійснюється відповідно до Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 15.07.99 № 42/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.07.99 за № 480/3773 (із змінами), Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.10.99 № 68/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.11.99 за № 745/4038 (із змінами), Правил комісійної торгівлі непродовольчими товарами, затверджених наказом Міністерства зовнішніх економічних зв'язків України від 13.03.95 № 37, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 22.03.95 за № 79/615 (із змінами).

Порядком реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 15.07.99 № 42/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.07.99 за № 480/3773 (далі Порядок реалізації арештованого майна) визначено, що аукціон (прилюдні торги) є спеціальною процедурою продажу майна, за результатами якої власником майна стає покупець, який у ході торгів запропонував за нього найвищу ціну (п. 2.3 Порядку реалізації арештованого майна), та передбачені певні правила проведення цих торгів, а саме: по-перше, правила, які визначають процедуру підготовки, проведення торгів (укладення договору між органом ДВС та організатором аукціону, опублікування інформаційного повідомлення певного змісту про реалізацію майна; подання державним виконавцем організатору аукціону заявки на реалізацію майна, складання акту передачі арештованого майна та ін.) (розд. 3); по-друге, правила, які регулюють сам порядок проведення торгів (розд. 4) і, по-третє, ті правила, які стосуються оформлення кінцевих результатів торгів (розд. 4, 6).

В п. 4.9 та п. 7.1 Порядку реалізації арештованого майна визначено, що після повного розрахунку за придбане майно, на підставі протоколу державний виконавець складає акт про проведений аукціон і подає його на затвердження начальнику відповідного органу державної виконавчої служби. Право власності на майно переходить до переможця аукціону після повного розрахунку за придбане майно.

Таким чином, суд приходить до висновку, що при реалізації арештованого майна, де переможцем став ОСОБА_2 було проведено аукціон, який повністю відповідав порядку проведення прилюдних торгів. Після повного розрахунку ОСОБА_2 за придбану квартиру йому видано свідоцтво про право власності на дану квартиру, що відповідало даному порядку та право власності на спірну квартиру ОСОБА_2 було зареєстровано у встановленому законом порядку. Тому у суду немає підстав вважати прилюдні торги, проведені 21.07.2011 року, такими, що не відбулись і тому недійсними, та протокол №08/096/11/А-03н-1 від 25.07.2011 року і акт про проведення прилюдних торгів від 25.07.2011 року недійсними.

Що стосується вимог про витребування майна - квартири АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння, суд вважає, що в цій частині слід відмовити виходячи з такого.

Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Момент виникнення права власності на річ (майно) визначається законом.

При визначенні моменту набуття права власності слід враховувати як особливості самого майна, так і особливості оформлення права власності, які теж суттєво впливають на визначення моменту виникнення (набуття) права власності.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 Цивільного кодексу України, зокрема із правочинів.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна); якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації ? з моменту прийняття його до експлуатації; коли ж право власності на нерухоме відповідно до закону підлягає державній реєстрації з моменту такої реєстрації. Важливість визначення моменту переходу права власності.

Відповідно до ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод, Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення не применшують права держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів чи штрафів.

Перша та найважливіша вимога ст.1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»). Втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові ст.1 Першого протоколу, включно з другим реченням, яке необхідно розуміти у світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (див. рішення у справі «Прессос компанія Навєра А.О.» та інші проти Бельгії»). Вирішуючи, чи було дотримано цієї вимоги, Суд виходить із того, що держава має широку свободу розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи виправдані наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети певного закону. Суд обов'язково визначає, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом особи на «мирне володіння майном» у розумінні першого речення ст.1 Першого протоколу (див. рішення у справі «Звольський та Звольська проти Республіки Чехія»).

ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право власності від 13.09.2006 року, яке було нотаріально посвідчене та яке обов'язково підлягало державній реєстрації в органах БТІ, як це було передбачено законодавством України на момент придбання ним спірного майна з прилюдних торгів. Проте, вказане свідоцтво на спірну квартиру він не зареєстрував у встановленому законом порядку, а тому право власності на спірну квартиру у позивача не виникло.

Натомість, ОСОБА_2, отримавши таке свідоцтво про право власності на квартиру, зареєстрував своє право власності на спірну квартиру та з моменту державної реєстрації квартири на ім'я ОСОБА_2 у останнього виникло законне право володіти, користуватися та розпоряджатися даним майном, що позбавляє позивача вимагати витребування спірного майна у ОСОБА_2, як у законного власника майна.

Вимоги щодо скасування свідоцтва про право власності від 26.07.2011 року, виданого на ім'я ОСОБА_2 та державної реєстрації його права власності на спірну квартиру також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від законного набуття права власності ОСОБА_2 на спірне майно.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦПК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст.514 ЦПК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошової суми у розмірі 137 884,46 грн. підлягають задоволенню, оскільки останній сплатив суму боргу за ОСОБА_3 перед кредитною установою і до нього, як до нового кредитора, перейшли права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, що підтверджується доказами, доданими до матеріалів справи.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_3 слід стягнути судовий збір на користь ОСОБА_1 у розмірі 1378 грн. 84 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.3, 10, 11, 57-61, 88, 179, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_2, грошові кошти у розмірі 137 884 грн. 46 коп. та судовий збір у розмірі 1 378 грн. 84 коп., а всього - 139 263 грн. 30 коп.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги на протязі десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Бабушкінський районний суд м.Дніпропетровська.

Суддя Єлісєєва Т.Ю.