АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва

в складі: головуючого-судді Шебуєвої В.А.,

суддів Оніщука М.І., Українець Л.Д.,

секретар Майданець К.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_2, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», третя особа: ОСОБА_3, про визнання кредитного договору недійсним,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра»), третя особа: ОСОБА_3, про визнання кредитного договору недійсним.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить скасувати вказане рішення суду, визнати недійсним кредитний договір №324/П/99/2008-840 від 14 квітня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра». Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суду безпідставно вважав доведеним той факт, що при укладенні кредитного договору ОСОБА_2 була надана інформація про сукупну вартість кредиту.

В апеляційній інстанції представник ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

В судове засідання представник ПАТ "КБ "Надра" не з'явився, повідомлений про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у його відсутність.

Вислухавши пояснення представника ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14 квітня 2008 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 324/П/99/2008-840. Відповідно до умов договору позивачу було надано кредит в розмірі 109 585 доларів США з метою придбання квартири на первинному ринку нерухомості для особистого проживання, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,69 % річних, строком до 14 квітня 2033 року (а. с. 6-10). В подальшому сторонами неодноразово вносилися зміни та доповнення до договору (а. с. 61, 62-63, 64-65).

Посилаючись на те, що кредитний договір був укладений банком з використанням нечесної підприємницької практики, є несправедливим, 07 квітня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «КБ «Надра» про визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_2 зазначив, що всупереч вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» він не був ознайомлений з інформацією про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Жодних додатків до кредитного договору, які б зазначали сукупну вартість кредиту він не отримував.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст. 1054 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

У статтях 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики.

Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами визначений у ч. 3 ст. 18 Закону. Відповідно до ч. 4 зазначеної статті цей перелік не є вичерпним.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Поняття «нечесна підприємницька практика» означає будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 19, ч. 2 ст. 19 цього Закону нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика може бути такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

В силу вимог ч. 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Розділу 2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ №168 від 10 травня 2007 року, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до анкети-заяви клієнта на оформлення кредитного пакету «Житлові рішення» від 25 березня 2008 року та пам'ятки клієнту за умовами оформлення кредитного пакету «Житлові рішення» від 14 квітня 2008 року, ОСОБА_2 своїм підписом засвідчив, що ознайомлений з умовами кредитування споживчої нерухомості, мету та ціль, для яких кредит буде витрачений, наявні форми кредитування та відмінності між ними (а. с. 21-23).

Крім того, відповідно до положень ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі ненадання інформації, зазначеної цією статтею суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, що не передбачає, як наслідок, визнання договору недійсним.

В оспорюваному ОСОБА_2 кредитному договорі визначені всі умови кредитування, зокрема, розмір наданого кредиту, строк, на який наданий кредит, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов'язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін.

Питання про визнання недійсним кредитного договору від 14 квітня 2008 року ОСОБА_2 порушив лише в квітні 2017 року. В матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до банку з приводу надання інформації, роз'яснень положень договору.

ОСОБА_2 не довів факту укладення кредитного договору на умовах, що обмежують його права як споживача, та того, що договір був укладений з використанням банком нечесної підприємницької практики.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_2, відхилити, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді