У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - Ковальчук Н.М.,

суддів - Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання - Демчук Ю.Ю.,

з участю представників позивача - ОСОБА_1 та ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 26 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Дубровицької міської ради Рівненської області про визнання права власності за набувальною давністю,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 26 січня 2017 року у задоволенні вказаного позову відмовлено за недоведеністю.

Вважаючи рішення суду незаконним. Ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що він є співвласником будівлі овочесховища за адресою: АДРЕСА_1, разом із ОСОБА_4 - по ? частині кожен. Додає, що після смерті ОСОБА_4 в ІНФОРМАЦІЯ_1, він продовжував користуватися будівлею, здійснювати підприємницьку діяльність, при цьому утримував її, ніс витрати, сплачуючи комунальні та податкові платежі, що підтверджується копіями рахунків-фактур за червень 2005 - лютий 2016 р.р., податкових повідомлень-рішень за орендну плату та відсутність будь-якої заборгованості. Наголошує, що будівля овочесховища є цілісним об'єктом, частки у якій між власниками не виділялись, а тому всі платежі ним сплачувались за цілий об'єкт нерухомості, а не окремо за частини будівлі. Вказує, що місцевий суд при вирішенні спору не взяв до уваги положень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», не врахував позицію Верховного Суду України щодо набуття права власності за набувальною давністю, викладену в «Аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ». Зазначає, що попри його обізнаність про те, що він не є власником будівлі овочесховища, заволодіння ? його частиною відбулося без порушення норм закону та прав інших осіб, та відбулось внаслідок смерті іншого співвласника, з яким протягом тривалого часу спільно вів бізнес. Доводить, що володіння з його боку було відкритим та очевидним для інших осіб, а також безперервним і на даний час складає понад одинадцять років з моменту смерті іншого співвласника. Поликаючись на хибність висновків суду про недобросовісність набуття частини будівлі, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги та визнати за ним право власності на ? частину овочесховища за адресою: АДРЕСА_1.

____________________________________________________________________________Справа № 560/150/16-ц Головуючий в суді І інстанції - Сидоренко З.С.

Провадження № 22-ц 787/500/2017 Суддя-доповідач - Ковальчук Н.М.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом встановлено, що 09 жовтня 2005 року ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_8 уклали посвідчений нотаріально і зареєстрований в реєстрі за №2225 договір купівлі-продажу будівлі овочесховища в АДРЕСА_1 (а.с.14).

Згідно витягу про реєстрацію права власності, виданого КП «Дубровицьке міське БТІ», на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу 19.10.2005 року зареєстровано право приватної спільної часткової власності на будівлю овочесховища за ОСОБА_4 на 1/2 частку, ОСОБА_3 - на 1/4 частку та ОСОБА_8 - на 1/4 частку.

20.11.2012 року ОСОБА_8 продав ОСОБА_3 належну йому 1/4 частину спірного овочесховища, на підставі посвідченого нотаріально і зареєстрованого в реєстрі за №4149 договору купівлі-продажу (а.с.17).

Згідно витягу про реєстрацію права власності, виданого КП «Дубровицьке міське БТІ» на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу 21.11.2012 року зареєстровано право приватної спільної часткової власності на зазначену частину будівлі овочесховища за ОСОБА_3.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, сформованого 23.03.2016 року (а.с.43).

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності за набувальною давністю, ОСОБА_3 обґрунтовував свої вимоги тим, що він відкрито, одноосібно, безперервно понад десять років володіє та користується будівлею овочесховища частина якого належить йому на праві власності, а право власності на другу частину після смерті іншого співвласника залишається неоформленим.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що право позивачем не було доведено добросовісності заволодіння ? частиною будівлі овочесховища,яка належала померлому ОСОБА_4, а ведення позивачем підприємницької діяльності у спірній будівлі не є підставою для визнання за ними права власності за набувальною давністю.

На підтвердження даних висновків в рішення суду містяться необхідні доводи та обґрунтування, з якими погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває права власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність, відсутність інших осіб, які претендують на це майно, відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності.

Згідно із ч.4 ст.344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

Пунктами 9, 11, 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Вирішуючи даний спір, місцевий суд вірно виходив з того, що визнаючи володіння добросовісним, насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Натомість, як встановлено судом, позивачу було достеменно відомо, що інша частина спірного овочесховища належала померлому ОСОБА_4.

Наведені обставини суперечать роз'ясненням, викладеним в п.6 Узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 28.01.2013 року, котрим передбачено, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позивачем жодним чином не доведено факту відсутності у ОСОБА_4 спадкоємців.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що він ніс тягар утримання будівлі овочесховища, сплачуючи комунальні та податкові платежі, оскільки вони не є належними доказами добросовісності володіння.

Доводи про те, що будівля овочесховища є цілісним об'єктом, частки у якій між власниками не виділялись, колегією суддів оцінюються критично, оскільки вони прямо суперечать вище дослідженим витягам про реєстрацію права власності на частини спірного об'єкта нерухомості, з якого встановлено, що мала місце реєстрація права спільної часткової власності на ? частину будівлі овочесховища.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують законних висновків суду та були предметом дослідження в суді першої інстанції.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка звернулась із апеляційною скаргою, не надано.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 26 січня 2017 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя Ковальчук Н.М.

Судді: Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.