Категорія 27Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Сала Т.Б., Копаничук С.Г.,

за участю секретаря Сніжко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «БМ Банк» в особі відділення № 1 про визнання недійсним договору,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 жовтня 2017 року,

встановила:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» в особі відділення №1 про визнання недійсним договору. Посилається на те, що 20 лютого 2008 року між ТОВ «БМ Банк», правонаступником якого є ПАТ «БМ Банк», в особі директора відділення №1 та ним - ОСОБА_2 у м. Вінниці було укладено кредитний договір № 1/21/200208, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати йому з цільовим призначенням - споживчі потреби, кредит у розмірі 99 000 доларів США, зі сплатою 14% річних, з терміном повернення до 19.02.2018 року.

Пунктом 3.2 розділу 3 «Порядок надання кредиту, умови погашення заборгованості по кредиту та сплаті процентів» Договору передбачено, що для вдачі кредиту Банк відкриває Позичальнику позичковий рахунок № НОМЕР_1 та рахунок для нарахування та сплати процентів № НОМЕР_2. Кредит надається шляхом видачі коштів з каси банку.

Позивач вважає, що даний кредитний договір є недійсним, оскільки він є договором споживчого кредиту. Зокрема, в спірному договорі у частині 4 п. 3.4 розділу 3 зазначено, що сплата суми кредиту та процентів здійснюється в валюті отриманого кредиту, у разі отримання кредиту в іноземній валюті позичальник несе валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором. Дану умову договору позивач вважає несправедливою та є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону банк, як суб'єкт підприємницької діяльності, покладає виключно на позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг, що є грубим порушенням ч. 3 ст. 13 ЦК України.

Таким чином, на думку позивача умови договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності їх наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача. Умови договору щодо визначення грошових зобов'язань за договором виключно у доларах США не відповідають ст. 99 Конституції України та ст.ст. 192, 524, 533 ЦК України. Також зазначає, що банк не має права відкривати фізичній особі, навіть позичальнику, за договором споживчого кредитування, рахунки за № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2, оскільки такі рахунки не є поточним або вкладним рахунком, а є лише внутрішньобанківськими рахунками, призначеними для обліку коштів.

Згідно п. 3.3 розділу 3 ««Порядок надання кредиту, умови погашення заборгованості по кредиту та сплаті процентів» Договору встановлено, що датою видачі кредиту вважається день списання коштів з позичкового рахунку (утворення строкової заборгованості по позичковому рахунку).

Також п. 4 глави ІІІ Інструкції «Про касові операції в банках України» передбачено, що видача готівки іноземної валюти з каси банку здійснюється фізичним особам з їх поточних, вкладних (депозитних) рахунків, з чого вбачається, що отримати кредитні кошти у розмірі 99 000 доларів США шляхом їх видачі з каси банку за умовами Договору неможливо за відсутністю умови щодо відкриття поточного рахунку ОСОБА_2

В змісті спірного кредитного договору вказано, що позичальник зобов'язаний без попереднього погодження з банком, не укладати угод з отримання нових кредитів… Дана умова, на думку позивача, обмежує встановлення правовідносин у позичальника з іншими кредитними установами, стримує розвиток споживчого кредитування та конкуренцію кредитних установ, чим суперечить ст. 53 ЗУ «Про банки та банківську діяльність».

Таким чином позивач просив визнати кредитний договір № 1/21/200208, укладений 20.02.2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «БМ Банк» та ОСОБА_2, недійсним.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 жовтня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» в особі відділення №1 про визнання недійсним договору відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та заявленим позовним вимогам, порушення норм матеріального права.

У судовому засіданні представник апелянта позивача у справі ОСОБА_2 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу повністю підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на викладені у ній доводи.

Представник відповідача публічного акціонерного товариства «БМ Банк» - Луньов Б.В. апеляційну скаргу не визнав та заперечив проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, просив рішення залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін у справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч.1-3 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Колегія суддів переконана, що рішення суду першої інстанції у даній справі зазначеним вимогам Закону повністю відповідає.

Судом встановлено, що 20 лютого 2008 року між ТОВ «БМ Банк», правонаступником якого є ПАТ «БМ Банк», в особі директора відділення №1 ТОВ «БМ Банк» Оржеховським О.В., та ОСОБА_2 у м. Вінниці було укладено кредитний договір № 1/21/200208, відповідно до умов якого банк надав останньому кредит у розмірі 99 000 доларів США зі сплатою 14% річних, з цільовим призначенням - споживчі потреби, з терміном повернення до 19.02.2018 року.

Відповідно до ст. 1.2. Статуту ПАТ «БМ Банк» він є правонаступником всіх прав і зобов'язань ВАТ «БМ Банк», яке було правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю «БМ Банк» (а.с. 24-25).

Відповідно до п. 4.1 частини №2 кредитного договору, банк зобов'язався: відкрити позичальнику рахунки для здійснення розрахунків по видачі й поверненню кредиту, нарахуванню та сплаті процентів за користування кредитом; видати позичальнику кредит на умовах, передбачених даним договором; надати позичальнику консультаційні послуги з питань виконання даного договору.

В свою чергу, позичальник зобов'язався своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, повернути кредит у визначені даним договором терміни, а також виконати інші свої зобов'язання згідно даного договору (п. 5.1.1. частини №2 кредитного договору).

Представником відповідача ПАТ «БМ Банк» Іжаковською Л.П. у суді першої інстанції подано заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 32).

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Частина 5 статті 261 ЦК України визначає початок перебігу позовної давності у зобов'язаннях з визначеним або невизначеним строком виконання.

Так, згідно із цією нормою за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Правило цієї норми є спеціальним, тобто застосовується й тоді, коли заінтересована особа не знала і не могла знати про порушення свого права.

Положення частини 5 статті 261 ЦК України застосовуються до вимог про зобов'язання сторін (щодо виконання правочину).

Частиною 1 ст. 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною 1 ст. 268 ЦК України передбачено, що на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав позовна давність не поширюється.

Згідно ст. 269 ЦК України, особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту. Особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. Особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно.

Зміст особистого немайнового права, згідно ст. 271 ЦК України, становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя.

Статтею 270 ЦК України наведений орієнтовний перелік особистих немайнових прав, який не є вичерпним, оскільки ЦК України та іншим законом можуть бути передбачені й інші особисті немайнові права фізичної особи.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ст. 627 ЦК України).

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірний договір за своєю правовою природою, у відповідності до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є договором про надання споживчого кредиту, який укладений між банком та ОСОБА_2, як споживачем, тобто з фізичною особою, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (п.22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Таким чином, право фізичної особи вільне на укладення договору, для задоволення особистих потреб, умови та зміст якого не суперечать ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, є особистим немайновим правом фізичної особи, на захист якого, у відповідності до ч. 1 ст. 268 ЦК України, позовна давність не застосовується, а тому суд першої інстанції вважає, що заява представника відповідача Іжаковської Л.П. про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає.

З таким висновком місцевого суду погоджується і колегія суддів, оскільки він є правильним, обґрунтованим та відповідає матеріалам справи.

Установлено, що відповідно до укладеного між сторонами у справі 20 лютого 2008 року кредитного договору № 1/21/200208 банк надав позивачу кредит у розмірі 99 000 доларів США.

Банк свої зобов'язання за вказаним договором виконав у повному обсязі, зокрема надав ОСОБА_2 кредит в сумі 99 000 доларів США, що підтверджується копією заявки на отримання готівки (а.с. 28).

Згідно статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вбачається зі змісту кредитного договору № 1/21/200208, він підписаний сторонами, отже вони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Місцевий суд вважає, що при отриманні кредиту в доларах США у ОСОБА_2 існувала можливість при належній турботливості, ініціативності та обачності передбачити в момент укладення спірного договору можливої зміни курсу гривні України до іноземної валюти, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, однак позивачем цього зроблено не було. Також ОСОБА_2 мав можливість отримати кредит в національній валюті, проте він обрав іноземну валюту.

Згідно частини 4 п. 3.4 частини №2 кредитного договору, сплата суми кредиту та процентів здійснюється в валюті отриманого кредиту. У разі отримання кредиту в іноземній валюті, позичальник несе валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором. Сплата пені та інших платежів за даним договором здійснюється в національній валюті України за офіційним курсом НБУ, що діє на день здійснення платежу.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Суд першої інстанції також правильно не прийняв до уваги посилання представника позивача на правовий висновок Верховного Суду України про те, що незалежно від валюти боргу валютою платежу і його виконання є національна валюта України - гривня, оскільки в ньому йдеться мова щодо зобов'язання, які виникли між фізичними особами за договором позики.

Разом з тим, згідно іншої правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 10 лютого 2016 року по справі № 6-1680цс15, якщо у кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України) за наявності хоча б у однієї сторони зобов'язання: або у банка-отримувача або у ініціатора платежу індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України ( стаття 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"), то суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

Місцевим судом установлено, що ПАТ «БМ Банк», в установленому законом порядку, володіє генеральною ліцензією № 223 від 14.10.2011 року на право здійснення валютних операцій згідно з додатком до неї (а.с. 26, 27). Таким чином, відповідач має право на виконання зобов'язань позичальником за кредитним договором у доларах США.

У вересні 2011 року до Закону України «Про захист прав споживачів» були внесені зміни щодо встановлення заборони надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті (ч. 1 ст. 11 даного Закону). Однак, судом встановлено, що даний спірний кредитний договір був укладений у 2008 році, тобто до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22.09.2011 № 3795-VI, а тому спірний договір не може бути визнаний недійсним, оскільки банком не була порушена вказана норма закону.

Оскільки ОСОБА_2 добровільно обрав валюту кредитування - долар США, тому згідно п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року, банк попередив споживача про валютні ризики, які він несе під час виконання зобов'язань за кредитним договором. Позивач погодився з цією умовою, що підтверджується його підписом на сторінці четвертій кредитного договору.

Також, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній в постанові від 2 грудня 2015 року по справі № 6-1341цс15, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Отже, погіршення становища позивача у зв'язку з зростанням курсу долара США до гривні не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Щодо посилання представника позивача на інструкцію «Про касові операції в банках України», зокрема, отримання кредитних коштів з каси банку є не можливим за відсутності умов щодо відкриття поточного рахунку, судом встановлено, що ОСОБА_2 було відкрито дані рахунки.

Згідно п. 3.2. частини №2 кредитного договору, для видачі кредиту банк відкрив позичальнику позичковий рахунок № НОМЕР_1 та рахунок для нарахування та сплати процентів № НОМЕР_2. Кредит надається шляхом видачі коштів готівкою з каси банку.

Датою видачі кредиту вважається день списання коштів з позичкового рахунку (утворення строкової заборгованості по позичковому рахунку) (п. 3.3. частини №2 кредитного договору). Заява на видачу готівки № 134812 від 21.02.2008 року підтверджує факт надання позичальнику кредиту і його отримання в сумі 99 000 доларів США.

Місцевим судом правильно звернута увага на те, що ОСОБА_2 впродовж шести з половиною років здійснював погашення кредиту і сплату процентів за його користування в загальному на суму 66 003,02 доларів США. Проте, лише зараз у 2017 році позивач та його представник намагаються переконати суд в тому, що ОСОБА_2 начебто кредитні кошти не отримував.

Крім того, як вбачається з висновку експерта Вінницького відділення КНДІСЕ № 2339/15-21 від 29.11.2016 року, документально підтверджена видача кредитних коштів ОСОБА_2 за кредитним договором № 1/21/200208, укладеного 20.02.2008 року у сумі 99 000,00 доларів США (а.с. 29-30).

Судом також дана вірна оцінка посиланням представника позивача на умови договору (п. 5.1.7) щодо обмеження ОСОБА_2 в можливості мати цивільні права і обов'язки.

Так, пунком 5.1.7. частини №2 кредитного договору визначено, що позичальник зобов'язаний без попереднього погодження з банком:

- не укладати угод з отримання нових кредитів,

- не надавати власне майно в якості забезпечення за кредитами,

- не виступати поручителем за зобов'язаннями третіх осіб.

У даному пункті не йдеться про заборону чи обмеження прав позивача користуватися своїми законними правами і обов'язками, а лише про погодження з банком на укладення інших кредитних угод, договорів забезпечення, що можуть погіршити платоспроможність позичальника та вплинути на виконання зобов'язань за спірним кредитним договором.

Крім того, правочин, умовами якого обмежується цивільна правоздатність фізичної особи, є повністю або частково (в частині положень, які обмежують правоздатність) нікчемним з моменту укладення, тобто визнання такого правочину судом недійсним не вимагається.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Як вбачається з пункту 14 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають врахувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Також згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Судом першої інстанції також встановлено, що рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 5 вересня 2017 року (справа № 127/17613/15-ц) задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_7, ОСОБА_2 Скасовано рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 квітня 2017 року та ухвалено нове. У задоволенні позову ПАТ «БМ Банк» до ОСОБА_7, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовлено.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано не прийняв до уваги дане рішення як доказ визнання недійсним кредитного договору, оскільки відмовляючи банку в задоволенні позову про стягнення заборгованості з позичальника, апеляційний суд зазначив, що судом першої інстанції не з'ясовано, який статус має рахунок, з якого отримані кошти як кредитні в сумі 99 000 доларів США, яким чином його поповнено та за рахунок яких коштів.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Відповідно до вимог статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Таким чином колегія суддів переконана, що місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що при укладенні спірного кредитного договору сторонами було дотримано всі обов'язкові умови при укладенні договору, а позовні вимоги ОСОБА_2 не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов задоволенню не підлягає.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), на яке посилається у своєму рішенні також і місцевий суд, суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Також у зв'язку з відмовою в задоволенні позову ОСОБА_2, судом правильно згідно вимог ст. 88 ЦПК України вирішено залишити понесені позивачем витрати по сплаті судового збору без відшкодування.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають. Достатніх правових підстав для скасування рішення та ухвалення нового про задоволення даного позову колегія суддів не вбачає.

За таких обставин колегія суддів переконана, що оскаржуване відповідачем рішення суду першої інстанції є правильним, законним, обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.09 року «Про судове рішення у цивільній справі», а апеляційна скарга висновків суду не спростовує та підлягає відхиленню.

За таких обставин колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції та переконана, що дане рішення є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги, що наведені на їх обґрунтування, висновків суду належними та допустимими доказами не спростовують і не дають підстав для висновку про неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду у даній справі підлягає залишенню без змін.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ Т.Б. Сало

/підпис/ С.Г. Копаничук

Згідно з оригіналом: