Справа № 606/1812/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2017 року м. Теребовля

Теребовлянський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Марціцкої І.Б.

за участі секретаря Пасько І.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Острівецької сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області, третя особа Теребовлянська державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майно, -

В С Т А Н О В И В:

До суду з позовом звернувся ОСОБА_1 до Острівецької сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області у якому просить визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1. В обґрунтування своїх вимог позивачка вказала, що в 2003 році помер його батько ОСОБА_3, який заповітом від 18.09.2003 року заповів усе своє майно ОСОБА_4 та в 2005 році померла його мати ОСОБА_5, яка заповітом від 19.07.2005 року заповіла усе своє майно позивачу ОСОБА_1 Позивач є спадоємницею усього майна після смерті матері ОСОБА_5 за заповітом. Прийняв спадщину в порядку передбаченому ст. 1269 ЦК України, так як подав заяву в нотаріальну контору про прийняття спадщини. Однак, державний нотаріус відмовив у видачі свідоцтва, у звязку з тим, що житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами належить колгоспному двору. Враховуючи наведене, для реалізації своїх спадкових прав, позивач змушений звертатися до суду щоб визнати право власності на спадщину.

Позивач в судове засідання до суду не з'явився, просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримаа, про що надала до канцелярії суду письмову заяву.

Представник відповідача Острівецької сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області (до складу якої входить с. Гумниськ) просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги визнав та не заперечує проти його задоволення позову, про що надав до канцелярії суду письмову заяву.

Третя особа яка не заявляє самостійних вимог Теребовлянська державна нотаріальна контора в судове засідання до суду не з'явилась, просила розглядати справу за її відсутності, не заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Справа розглянута відповідно до п. 2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги є обгрунтованими, підтвердженими належними доказами та підлягають до задоволення.

Відповідно до Свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок, виданого виконавчим комітетом Теребовлянської районної Ради народних депутатів Тернопільської області Української РСР 10.09.1991 року, житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, дійсно належав колгоспному двору, головою якого був ОСОБА_3 та складається з 3-х членів.

Згідно довідки виданою виконкомом Теребовлянської міської ради від 23.09.2016 року №54 на день смерті ОСОБА_3 який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 проживав в будинку що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, разом з ним проживали і були зареєстровані: дружина - ОСОБА_5, та син - ОСОБА_1.

У довідці виданій виконкомом Теребовлянської міської ради від 02.02.2017 року №09-04/08/74 вказано що на час складення списків при оформленні права власності на житлові будинку у АДРЕСА_1 вкладався з голови двору ОСОБА_3 та двох членів : дружина - ОСОБА_5, та син - ОСОБА_1.

Таким чином, із вищевказаного вбачається, що кожному із членів колишнього колгоспного двору що в АДРЕСА_1, які проживали в ньому належало на праві спільної сумісної власності по 1/3 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Відповідно до пунктів 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності вказаного Закону (до 1 січня 2004 року), застосовуються норми, що діяли раніше.

Так, відповідно до частини 1 статті 17 Закону України "Про власність", майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до підпункту а та б пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", положення статей 17, 18 Закону України "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року).

До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

Відповідно до частини 1 статті 120 Цивільного кодексу України (редакція 1963 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності

Судом встановлено, що 18.09.2003 року ОСОБА_3 склав заповіт, відповідно до якого, все своє майно останній заповів ОСОБА_4, заповіт посвідчений секретарем Острівецької сільської ради, зареєстрований в реєстрі за №78/а/, за життя спадкодавця заповіт не був змінений та відмінений.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 (свідоцтво про смерть видене повторно серії НОМЕР_1 видане Теребовлянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного Територіального управління юстиції у Тернопільській області від 22.09.2016року, актовий запис №25).

ОСОБА_4 прийняв спадщину у встановленому законом порядку, так як подав заяву у нотаріальну контору про прийняття спадщини та отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 2,43 га, яка розташована на території Острівецької сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області та грошові вклади.

Пунктом 1 Постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР.

При спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем, вони успадковують порівну в тій частині, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю (ст.529 ЦК УРСР в редакції 1963 року).

Відповідно до ст.526 ЦК УРСР в редакції 1963 року кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Згідно ст.535 ЦК УРСР в редакції 1963 року неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.

З проаналізованих письмових доказів вбачається, що померлий ОСОБА_3 за життя розпорядився належним йому майном, склавши заповіт в користь ОСОБА_4, однак на час відкриття спадщини дружина померлого ОСОБА_5 досягла пенсійного віку, таким чином, в силу ст.535 ЦК УРСР в редакції 1963 року, що регулює відносини спадкування до 01 січня 2004 року, ОСОБА_5 як дружина спадкодавця, була непрацездатною на день його смерті, а тому має право на отримання обов'язкової частки в спадковому майні.

Таким чином ОСОБА_5 має право на отримання обов'язкової частки після смерті ОСОБА_3 в спадковому майні на 2/27 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, фактично вступивши у володіння спадковим майном, однак не оформила право власності на спадкове майно.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5(свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 видане повторно відділом державної реєстрації актів цивільного стану Теребовлянського районного управління юстиції у Тернопільській області від 14.08.2014 року, актовий запис №19)

19.07.2005 року ОСОБА_5 склала заповіт, відповідно до якого, все своє майно остання заповіла ОСОБА_1, заповіт посвідчений секретарем Острівецької сільської ради, зареєстрований в реєстрі за №17, за життя спадкодавця заповіт не був змінений та відмінений.

Позивач звернувся в Теребовлянську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29.09.2016 року №2011/02-14 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, у АДРЕСА_1 у зв'язку з тим, що житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами належить колгоспному двору, спадкоємцем є також згідно ст.1241 Цивільного кодексу України дружина ОСОБА_5.

У довідці виданій Теребовлянським бюро Технічної інвентаризації від 20.09.2016 року № 319 вказано що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок виданого 30.10.1990 року Теребовлянською районною радою на підставі рішення виконкому №213 від 23.10.1990 року, право власності зареєстроване Тернопільським ОО БТІ 30.10.1990 року.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст.ст. 1216,1217,1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 статті 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1233 ЦК України, заповітом, є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1296 ЦК України, передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

За вказаних вище обставин, суд, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі, беручи до уваги те, що згідно норм матеріального права частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до часткового задоволення. А тому слід визнати за ОСОБА_1 право власності на 20/27 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1, яка складається із 1/3 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 на яку він має право як член колишнього колгоспного двору та на 1/3 і 2/27 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1

як спадкове майно після смерті матері ОСОБА_5 за заповітом.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 174,179 ЦПК України, ст.ст. 120, 526, 529, 535 ЦК Української РСР, п. 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року,392, 1216,1217,1218 1222, 1233, 1296ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Острівецької сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області, третя особа Теребовлянська державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майно - задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 20/27 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Тернопільської області через Теребовлянський районний суд Тернопільської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.Б. Марціцка