АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/491/17 Головуючий 1 ін. ОСОБА_1
Справа № 620/400/16-ц
Категорія: сімейні Доповідач - Котелевець А.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Гуцал Л.В., Пономаренко Ю.А.,

за участю секретаря Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 25 жовтня 2016 року,

у с т а н о в и л а:

В червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_3 про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя.

На обґрунтування позивач вказала, що в період з 1982 року перебувала у юридичному шлюбі з відповідачем, який було розірвано 04 жовтня 1983 року Красногвардійським раонним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області за актовим записом 1150.

Після розірвання шлюбу вони фактично проживали однією сімєю.

23 вересня 1984 року у них народились дві доньки-близнюки Олена та Єлизавета.

В 1997 році було прийнято рішення про продаж будинку № 92 по вул. Сибірській в м. Дніпропетровську, який вона отримала у спадок, за 13 000 грн. 00 коп.

19 червня 1997 року укладено договір купівлі-продажу будинку, за умовами якого ОСОБА_4 продала по дорученню, а ОСОБА_3 купив житловий будинок з надвірними будівлями в с. Лебяже Зачепилівського району Харківської області. Договір посвідчено державним нотаріусом Зачепилівської державної нотаріальної контори Харківської області за реєстровим № 1612.

Цей будинок вони газифікували під час шлюбу, який було зареєстровано 20 березня 1998 року Лебязькою сільською радою Зачепилівського району Харківської області за актовим записом № 01.

20 березня 1998 року Лебьязькою сільською радою Зачепилівського району Харківської області за актовим записом № 1 між ними знов було зареєстровано шлюб, який було розірвано в серпні 2015 року за рішенням суду.

Посилаючись на підстави, передбачені статтями 57, 60-62 СК України, просила визнати будинок в с. Лебяже Зачепилівського району Харківської області спільною сумісною власністю, а з метою забезпечення позову накласти арешт на це домоволодіння.

Відповідач позов не визнав, посилаючись на придбання цього житла за гроші, отримані від продажу 30 липня 1997 року квартири № 37 в будинку № 19 ж/м Красний камінь м. Дніпропетровська.

Ухвалою Зачепилівського районного суду Харківської області від 13 червня 2016 року накладено арешт на будинок в с. Лебяже Зачепилівського району Харківської області.

Рішенням Зачепилівського районного суду Харківської області від 25 жовтня 2016 року позов задоволено.

Будинок в с. Лебяже Зачепилівського району Харківської області з надвірними будівлями визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3.

Арешт, накладений на будинок с. Лебяже Зачепилівського району Харківської області з надвірними будівлями, накладений ухвалою Зачепилівського районного суду Харківської області від 13 червня 2016 року, знято.

З ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто 884 грн. 00 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Зокрема зазначає, що факт придбання спірного будинку за спільні кошти не доведено; ступінь участі позивача працею та коштами в придбанні цього будинку не визначено; факт перебування у фактичних шлюбних стосунках без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною стороною.

Позивач рішення суду першої інстанції не оскаржила, своїх заперечень на апеляційну скаргу не надала.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірний житловий будинок було куплено ОСОБА_3 до продажу його квартири № 37 в будинку № 19 ж/м Красний камінь м. Дніпропетровська, на момент спільного проживання сторін ОСОБА_2 продала свою квартиру в м. Дніпропетровську, сторони проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу з 1982 року по день фактичного розірвання шлюбу в серпні 2015 року, спірний будинок істотно збільшився у своїй цінності внаслідок трудових та грошових затрат позивача. Однак погодитись з таким висновком не можна, оскільки суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи; неправильно застосував норми матеріального права.

За статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначені вимоги закону залишились поза увагою суду першої інстанції.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 1982 року перебували у юридичному шлюбі, який було розірвано 04 жовтня 1983 року Красногвардійським раонним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області за актовим записом 1150.

Після розірвання шлюбу сторони фактично проживали однією сімєю.

23 вересня 1984 року у них народились дві доньки-близнюки Олена та Єлизавета.

Під час проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу 19 червня 1997 року було придбано майно, а саме - будинок з надвірними будівлями в с. Лебяже Зачепилівського району Харківської області.

20 березня 1998 року Лебьязькою сільською радою Зачепилівського району Харківської області за актовим записом № 1 між ними знов було зареєстровано шлюб, який було розірвано в серпні 2015 року за рішенням суду.

Згідно зі статтею 17 Закону України від 26 березня 1991 року № 885-ХП (з наступними змінами) «Про власність» (далі Закон № 885-ХП), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Як розяснено в пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, повязані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжя за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», статті 22 КПШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету; 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У звязку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які не проживали однією сімєю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно було встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній із сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Саме такі правові позиції містяться в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-66цс13, від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13, від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс14, які відповідно до статті 360-7 ЦПК України є обовязковими для судів.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами ті іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 60 ЦПК України).

За вимогами статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 59 ЦПК України).

На підтвердження своїх вимог про визнання будинку з надвірними будівлями в с. Лебяже Зачепилівського району Харківської області спільною сумісною власністю подружжя позивач мала надати докази, із яких можливо було б встановити розмір фактичного внеску у придбання (набуття) цього майна та збільшення майна внаслідок спільної праці.

З метою зясування обставин, що мають значення для справи, суд апеляційної інстанції розяснював ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право заявити клопотання про призначення по справі відповідної експертизи. Однак такого клопотання сторонами заявлено не було.

Поклавши в основу своїх висновків (на спростування доводів відповідача щодо джерела набуття спірного будинку та збільшення майна внаслідок спільної праці) свідчення свідків, суд першої інстанції не оцінив ці покази як доказ у справі за правилами статті 212 ЦПК України на предмет допустимості, достовірності й достатності.

Отже, у силу статті 17 Закону № 885-ХП, чинною на час спірних правовідносин, статті 112 ЦК УРСР, позивач не довела, що спірне майно, а саме - домоволодіння в с. Лебяже Зачепилівського району Харківської області було набуто й за її рахунок, як і свою трудову участь у цьому.

З огляду на це, підстав для задоволення позову та визнання спірного домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 у суду першої інстанції не було.

Крім того апеляційна скарга не містить доводів щодо зняття арешту з домоволодіння в с. Лебяже Зачепилівського району Харківської області.

Разом з тим, за правилами частини 3 статті 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

За правилами частини 6 статті 154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву було залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечсення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції на порушення вимог частини 6 статті 154 ЦПК України вирішив питання про скасування заходів забезпечення позову шляхом ухвалення рішення, а не постановлення ухвали.

Тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. , 309 ч. 1 п. п. 1, 4, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 25 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя та скасування арешту на майно відмовити.

Рішення набирає чинності негайно і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді Л.В.Гуцал

ОСОБА_5