Справа № 184/591/15-ц
Номер провадження 2/184/2/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2017м. Покров

Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Томаш В.І.,

при секретарі Михайловій Т.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5,

представника третьої особи ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Покров цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7, третя особа Виконавчий комітет Покровської міської ради Дніпропетровської області «про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням» та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа - Виконавчий комітет Покровської міської ради Дніпропетровської області «про вселення»,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав вимоги, висловлені в своєму позові, які уточнив в ході судового засідання та просить суд визнати ОСОБА_3, ОСОБА_4 та її малолітню дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1. Проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечує.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги позивача ОСОБА_1 підтримав та просив їх задовольнити, проти зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 та її представника заперечував та просив відмовити в їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_3 судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог позивача та надала суду зустрічну позовну заяву, в якій просить вселити її в квартиру № 99 жилого будинку № 23 по вул. Шатохіна в м. Покров (м. Орджонікідзе) Дніпропетровської області, яку підтримала в судовому засіданні, а також надала письмові заперечення, в якому позов ОСОБА_1 повністю не визнає, просить відмовити йому в задоволенні його позовних вимог до неї та до її доньки, вважає позов необґрунтованим, таким, що не відповідає вимогам закону і спрямованим тільки на те, щоб без будь - яких правових підстав незаконно позбавити їх житла.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог позивача та просила відмовити в їх задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримала зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 та просила її задовольнити, проти позову ОСОБА_1 та його представника заперечувала та просила відмовити в їх задоволенні.

В судовому засіданні представник третьої особи ОСОБА_6 підтримала наданий виконкомом висновок, згідно до якого малолітня ОСОБА_4 Кристіна, ІНФОРМАЦІЯ_1 не може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, про що просить позивач ОСОБА_1.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснив, що він є братом дружини ОСОБА_1, вони довго, більше шести років, проживали ІНФОРМАЦІЯ_2.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив, що з ОСОБА_4 він раніше зустрічався, коли ще навчався у школі. ОСОБА_1 вітчим ОСОБА_4 Він сім разів був в її квартирі. Зі слів ОСОБА_4 йому відомо, що ОСОБА_1 її побив. Вони зустрічались довго. Йому відомо, що ОСОБА_4 разом з матірю пізніше переїхали з вул. Шатохіна, наймали житло. Вони переїхали, тому що ОСОБА_1 їх ображав.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснив, що ОСОБА_4 його дружина, він її знає ще зі школи. Раніше ОСОБА_4 проживала разом з ОСОБА_1 по вул. Г.Тикви. Між ними були постійні сварки, скандали, пізніше вони переїхали на нову адресу, де ОСОБА_1 продовжував ображати його тещу ОСОБА_3 та його дружину ОСОБА_4, бив їх і вони пішли з квартири. З ОСОБА_4 він в шлюбі з 2007 року. З ОСОБА_4 він жив ще до шлюбу. Квартира, де вони на даний час мешкають, його квартира. Дружина права власності на цю квартиру не має. Все вищесказане йому відомо зі слів дружини.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем ОСОБА_1 позовні вимоги необґрунтовані, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та не підлягають задоволенню в повному обсязі, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовані, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач ОСОБА_1 посилається на те, що 12 вересня 1994 року згідно ордеру № 149 він отримав квартиру АДРЕСА_1, яка і по цей час знаходиться на балансі виконкому Орджонікідзевської міської ради Дніпропетровської області. ОСОБА_1 є основним квартиронаймачем вищезазначеної квартири. В цій квартирі разом з ним проживали його дружина ОСОБА_3 та її діти від попереднього шлюбу: дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, а також син ОСОБА_11, 1983 року. В січні 1997 року позивач з ОСОБА_3 припинили шлюбні відносини і вона вирішила разом з дітьми проживати окремо від нього. ОСОБА_3, забравши своїх дітей та особисті речі, виїхала на інше постійне місце проживання. В жовтні 1997 року сторони розірвали шлюб. З 1997 року ОСОБА_3 разом з дітьми проживає окремо від позивача. Син відповідачки знявся з реєстрації з квартири АДРЕСА_1 приблизно у 2001 році і проживає за новою адресою, а тому до нього позивач не має будь-яких претензій. В липні 2007 року відповідачка ОСОБА_4 без згоди позивача за місцем його проживання зареєструвала ще й свою малолітню дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Станом на сьогоднішній час в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані: позивач та відповідачі: його колишня дружина ОСОБА_3, її дочка від попереднього шлюбу ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 та онука колишньої дружини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідачка ОСОБА_3 весь час та постійно проживає ІНФОРМАЦІЯ_4 в цивільному шлюбі. Відповідачка ОСОБА_4 одружилась та разом з дитиною ОСОБА_7 весь час проживає в квартирі свого чоловіка за адресою: АДРЕСА_3. Зі сторони позивача будь-яких перешкод на протязі майже 18 років щодо користування житловою площею в квартирі відповідачам він не чинив. Відповідачі самі вирішили це питання шляхом виселення та залишення місця своєї реєстрації.

Згідно ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні від 11 грудня 2003 року № 1382-IV, громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

Згідно ст. 5 (Реєстрація місця проживання внутрішньо переміщеної особи) Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб 20 жовтня 2014 року № 1706-VII» ч.1, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Згідно ч. 3 цієї статті, у випадку зміни фактичного місця проживання внутрішньо переміщена особа повідомляє про це у найближчий територіальний підрозділ центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), протягом 10 днів.

Згідно ст. 7 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Згідно ст. 107 ЖК України, у випадку вибуття наймача і членів його сім'ї до постійного місця мешкання в інше житлове приміщення, договір найму приміщення вважається розірваним дня вибуття.

Згідно ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-ІV3, споживач зобов'язаний:

1) укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору;

4) за власний рахунок ремонтувати та міняти санітарно-технічні прилади і пристрої, обладнання, що вийшли з ладу з його вини;

5) оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом;

9) своєчасно проводити підготовку жилого будинку, помешкання (в якому він проживає або яке належить йому на праві власності) та його технічного обладнання до експлуатації в осінньо-зимовий період.

Відповідачі після того, як за власним бажанням разом зі своїми речами покинули квартиру АДРЕСА_1 та стали проживати за новими адресами, перестали приймати участь в сплаті комунальних послуг та виконувати свої обов'язки відповідно до законодавства. Весь час позивач вимушений за відповідачів сплачувати всі комунальні послуги, які нараховуються у зв'язку з їх реєстрацією, а також за них сплачувати кошти як за утримання квартири, так і будинку. Це свідчить, що відповідачі не бажали проживати в цій квартирі і фактично відмовились від свого права на проживання.

Відповідачі не бажають знятись з реєстрації в добровільному порядку та не виконують свого обов'язку з реєстрації за своїм фактичним місцем проживання, а тому позивач і вимушений звернутись до суду з цією позовною заявою. Факт того, що відповідачі не проживають в ІНФОРМАЦІЯ_5, підтверджений актом МКП «ЖЕО» від 06.03.2015 року.

З доводами позивача ОСОБА_1 та його представника, викладених в позовній заяві та в судовому засіданні, суд погодитись не може, оскільки вони є голослівними, безпідставними, недоведеними, нічим не підтвердженими, не відповідають вимогам Житлового та Цивільного законодавства України і спростовуються стабільними поясненнями відповідачів та їх представника, наданими ними письмовими доказами, поясненнями свідків, матеріалами справи в їх сукупності.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України позивачем не подано жодного належного доказу на підтвердження законності та обґрунтованості його позовних вимог. Позивач навмисно з метою введення суду в оману перекручую фактичні обставини справи та приховує деякі обставини по справі, які мають суттєво значення. Фактичні обставини вказаної справи є зовсім іншими.

В судовому засіданні встановлено, що з ОСОБА_1 ОСОБА_3 перебувала в зареєстрованому шлюбі з серпня 1991 року по жовтень 1997 року. На час реєстрації їхнього шлюбу у неї вже було двоє неповнолітніх дітей: дочка ІНФОРМАЦІЯ_6 та син ІНФОРМАЦІЯ_7. Їхня сімя перебувала на квартирному обліку і на підставі ордеру від 12.09.1994 року їхній сім'ї у складі чотирьох її членів була надана двохкімнатна квартира АДРЕСА_4. Вказана двокімнатна квартира була надана на усю сім'ю і кожен з них мав і до сих пір має рівні з позивачем права на вказану квартиру. Однак, не звертаючи увагу на те, що вказана квартира була одержана ними на усю сім'ю позивач ОСОБА_1 у своєму позові безпідставно посилається на те, що вказану квартиру нібито отримала не сім'я, а він сам.

В обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 посилається на те, що позивач відносно усіх фактичних обставин справи намагається ввести суд в оману, а також приховує деякі фактичні обставини справи відносно своїй поведінки та свого образу життя, внаслідок яких він фактично під загрозою здоров'я та життя її дітей вижив їх з квартири, вселив в нею без їхньої згоди свою співмешканку, з якою на даний час вже зареєстрував шлюб. І на даний час вони вирішили поліпшити за їх рахунок свої житлові умови шляхом незаконного позбавлення їх права користування квартирою з надуманих підстав, після ОСОБА_1 вже без їхньої згоди має намір зареєструвати в їхній квартирі свою нову дружину і в подальшому без їхньої участі вже тільки на себе приватизувати квартиру, яка була надана державою і на неї, і на двох її неповнолітніх дітей. ОСОБА_3 зазначає про те, що її з позивачем шлюб видався невдалим внаслідок того, що ОСОБА_1 виявився справжнім домашнім тираном і вкрай невживчивою людиною. Він почав дуже агресивно відноситися не тільки по відношенню до неї, а і по відношенню до її неповнолітніх дітей. По відношенню до її неповнолітніх дітей він вів себе як справжній деспот. Діти йому постійно заважали у квартирі і він постійно їх фактично тиранів: оскорбляв самими нецензурними словами, особливо доньку, дорікав їх тим, що він їх нібито утримує та годує за свій рахунок і що вони нібито знаходилися на його утриманні, що не відповідало дійсності. Він постійно заявляв їй про те, що їхні відносини стануть набагато краще тільки тоді, коли її діти будуть жити окремо від неї, що вони йому тут в квартирі заважають і не потрібні. З кожним роком його відношення до її дітей ставало все більш нетерпимим і справа дійшла вже до того, що він почав допускати рукоприкладство по відношенню до них, внаслідок чого донька зі струсом головного мозку опинилася на лікуванні і перебувала там з 10.05.1996 року і по 17.05.1996 року, що підтверджується медичними документами. Сина позивач теж намагався виховувати таким чином, що брав його за одну руку і за одну ногу і в такому положенні держав за балконом на висоті їхнього другого поверху. Неодноразово внаслідок такого відношення позивача до її дітей вона мала намір розірвати з ним шлюб та припините сумісне життя, але кожного разу він запевняв її у тому, що таке більше не повториться. Однак через деякий час він знов починав вести себе також нестерпно. Внаслідок чого 31.12.1996 року вона, турбуючись за життя та здоровя своїх дітей, змушена була залишити позивача та піти з дому. На той час у неї були усі підстави вважати, що подальше сумісне проживання з позивачем реально загрожує життю та здоровю її дітей, яких позивач вирішив, таким чином, вижити з квартири. В своєму позові позивач приховує вказані обставини і, намагаючись ввести суд в оману, посилається на те, що нібито вона добровільно забрала тільки дітей та свої особисті речі і виїхала до іншого постійного місця проживання. І, таким чином, як вважає позивач, вона нібито «добровільно» залишила йому квартиру, яка була надана на усю сімю, у тому числі і на дітей, і усе спільне нажите майно. Однак, позивач ніде у своєму позові не зазначає адресу того нібито іншого постійного місця проживання, до якого вона вибула, забравши своїх неповнолітніх дітей. Вказана обставина має суттєве значення для з'ясування питання про те, чи дійсно вона «добровільно» залишила своє житло і виїхала разом з дітьми невідомо куди. Другого житла у їхньої сімї не було і до сих пір немає, тому яких не будь підстав нібито переїжджати до іншого постійного проживання разом з дітьми у неї не було. Вона та діти не змінювали своє постійне місце проживання, а вибували з нього тимчасово, намагаючись врятуватися від неправомірних дій позивача, яким була загроза життю та здоров'ю її дітей до вирішення питання про розірвання шлюбу та розподіл житла. Відповідач спочатку обіцяв знайти будь - який варіант обміну їхньої квартири на дві окремі, у тому числі і на квартири в будинках для малосімейних осіб, але пізніше відмовився від своїх слів. Вона запропонувала йому тоді приватизувати їхню квартиру, продати її, щоб кожен з них мав можливість придбати своє окремо житло навіть з доплатою, але і від вказаної пропозиції позивач теж відмовляється. Він безпідставно стверджує, що тільки він один має право на вказану двокімнатну квартиру, яка була надана на усю сім'ю. Ніякого спільно майна, яке було нажито за час сумісного проживання, вона з квартири не забирала. Вона продовжувала користуватися вказаною квартирою у той час, коли позивач знаходився на роботі: прала речі свої та дітей, змінювала одяг та взуття, відпочивала у квартирі. Перед поверненням позивача з роботи вона залишала квартиру для того, щоб уникнути подальших конфліктів та агресії з його боку. Але через деякий час позивач подзвонив їй на роботу і повідомив, що йому не подобається, що вона продовжує користуватися квартирою, що він вважає себе «основним квартиронаймачем», так він себе зазначає і в позовній заяві, що це тільки його квартира, тому що ордер на неї виданий на його ім'я, а щоб її з дітьми там більше не було, він змінив замок на вхідній двері. Коли вона в черговий раз прийшла до квартири, то переконалася у тому, що він дійсно змінив замок на вхідній двері. Вказана обставина свідчить про поважність причин неможливості користуватися нею цією квартирою. Вона почала заперечувати проти таких дій позивача і наполягала на тому, що він сам обіцяв вирішити питання з обміном квартири, у відповідь на її вимоги позивач заявив їй, що він «надає їй дозвіл» тільки на те, щоб вона забрала свої особисті речі та речі дітей, що залишилися у квартирі. Коли вона з дітьми була змушена залишити свою квартиру внаслідок вказаних агресивних дій з боку позивача по відношенню до своїх дітей, вони спочатку протягом нетривалого часу проживали як тимчасові мешканці в квартирі однієї її подруги, а потім в квартирі іншої подруги. Після чого їм довелося звільняти їх квартири і тимчасово вони проживали то в ІНФОРМАЦІЯ_8, потім в с. Чортомлик, а всього змінили за цей час більше семи місць свого тимчасового перебування. На даний час вона теж тимчасово перебуває (проживає) в чужій квартирі, яку теж доведеться звільнити внаслідок того, що вона не має матеріальної можливості оплачувати і оренду житла і комунальні платежі. Тобто протягом вже тривалого часу з боку позивача мало місце постійне порушення її житлових прав та житлових прав її дітей. Але з точки зору позивача це є нібито «добровільне» залишення житла в зв'язку з виїздом нібито до іншого місця постійного проживання. Спочатку у своєму первинному позові він не зазначав вказаного іншого нібито постійного місця її проживання, до якого вона вибула разом з дітьми нібито без будь-яких причин залишивши йому свою квартиру. Пізніше у своєму уточненому позові він почав посилатися на те, що вона весь цей час нібито постійно проживає в ІНФОРМАЦІЯ_9, в яку нібито і вибула на постійне місце проживання. В цій частині позивач теж намагається ввести суд в оману тому це вже сьоме місце її тимчасового проживання за цей час. Також ОСОБА_1 намагається ввести суд в оману і в тій частині, що нібито добровільне вибуття ОСОБА_3 зі своєї квартири було пов'язано з тим, що вона перебуває в цивільному шлюбі з іншим чоловіком і тому нібито добровільно залишила свою двокімнатну квартиру йому. Однак, фактично ніякого цивільного чоловіка у неї не було і ні з яким цивільним чоловіком не вибувала до іншого чужого житла, а навпаки позивач вселив в їхню квартиру свою співмешканку, з якою зараз зареєстрував шлюб і яку має намір зареєструвати в їхній квартирі без їхньої згоди. Весь зміст його уточненої позовної заяви не відповідає фактичним обставинам справи і не підтверджується ніякими доказами, є повністю надуманим та брехливим тільки для того, щоб за їхній рахунок поліпшити свої житлові умови. Позивач не надав жодного доказу на підтвердження того, що вона разом з дітьми нібито виїхала до іншого постійного місця проживання. Обставини, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, не мали місце і тому він не надав суду ніяких належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Згідно зі ст. 64 Житлового кодексу України члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сімї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сімї.

Згідно ст. 107 Житлового кодексу України у разі вибуття наймача та членів його сімї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття.

В п. 11 Постанови №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу» Пленум Верховного суду роз'яснив, що відповідно до ст. 107 ЖК України, наймач або член його сімї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Жодного з вказаних доказів у позивача не має.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до 2.1 ст. 57 ЦПК України, ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Як встановлено судом, вказана спірна квартира перебуває на балансі МКП «ЖЕО» м. Покров. Наданий позивачем ОСОБА_12 від 06.03.2015 року про перевірку паспортного обліку та про не проживання ОСОБА_3, її доньки та онука у спірній квартирі з січня 1997 року не містить причин їхнього не проживання, а тому цей акт не може бути доказом того, вони вибули на інше постійне місце проживання із спірної квартири.

Судова практика під час розгляду аналогічних справ звертає увагу на те, що вказані ОСОБА_8 не містять причин не проживання відповідачів і тому не можуть прийматися як докази вибуття позивачів на інше постійне місце проживання. За той час, коли позивач разом з дітьми вижив її з квартири і, таким чином, позбавив права проживання в квартирі та користування житлово-комунальними послугами, він сам користувався житлово-комунальними послугами та оплачував їх. З його вини ОСОБА_3 та ОСОБА_7 не мали можливості користуватися житлово-комунальними послугами в цій квартирі і не користувалася ними. ОСОБА_3 не оспорює того факту, що вона не оплачувала тих житлово-комунальних послуг, якими вона не користувалася, але посилається на це теж як на підставу для позбавлення її права на житло.

ОСОБА_3 згодна на оплачувати комунальні послуги після того, як буде мати можливість користуватись нею. Однак позивач вважає, що після того, як він позбавив її та дітей свого житла, вона ще повинна оплачувати використані ним та його дружиною житлово-комунальні послуги в квартирі, до якої вона з дітьми не має доступу.

Суд вважає, що у позивача ОСОБА_1 відсутні законні підстави для визнання ОСОБА_3 її доньки ОСОБА_4 та тем більше малолітньої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право користування цим житловим приміщенням згідно зі ст. 107 Житлового кодексу України.

Орган опіки та піклування виконкому Покровської (Орджонікідзевської) міської ради Дніпропетровської області перевірив усі доводи позивача і теж надійшов до обґрунтованого висновку про незаконність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині позбавлення житла неповнолітньої дитини доньки ОСОБА_3 ОСОБА_4. Іншого житла у них теж немає і вони мають право прийняти участь у приватизації своєї частки спірної квартири, однак позивач має намір позбавити їх такої можливості. Діти не мають право на приватне майно своїх батьків за час їх життя і тому її; малолітня онука не має ніяких прав на квартиру свого батька, однак вона має право отримати у свою приватну власність шляхом приватизації частину квартири, на яку позивач має намір позбавити її такого права.

Доведеними суд вважає твердження відповідача ОСОБА_4 щодо невизнання позовних вимог ОСОБА_1, викладених і судовому засіданні, зокрема в письмових дебатах.

Згідно ст. 65 Житлового кодексу України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сімї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Проживання в спірній квартирі позивача із його дружиною унеможливлює проживання в ній них і є однією з основних причин їхнього не проживання в спірній квартирі. Протягом того часу, коли вони з вини позивача не мали можливості проживати квартирі та користуватися нею внаслідок того, що він спочатку створив умови, при яких було неможливо сумісне проживання в квартирі, а потім змінив замок на вхідних дверях квартири та вселив в квартиру без нашої згоди свою співмешканку, вони не мали можливості отримувати житлово-комунальні послуги.

Позивач спочатку сам, а пізніше зі своєю співмешканкою використовував надані житлово-комунальні послуги та здійснював оплату за них.

З вини позивача ОСОБА_4 не мала можливості користуватися квартирою та відповідними житлово-комунальними послугами в цій квартирі, фактично не користувалася ними і позивач не оспорює вказаного факту. Позивач спочатку позбавив ОСОБА_4 такої можливості користуватися вказаними житлово-комунальними послугами, а потім у своєму позові посилається на це, як на підставу позбавлення її права на житлове приміщення.

ОСОБА_4 згодна на те, щоб позивач звільнів їхню квартиру і протягом того часу, коли вона буде користуватися нею, а він не буде в ній проживати, оплачувати усі комунальні послуги. Але він вважає, що після того, як він позбавив її свого житла, вона ще повинна оплачувати ще ті житлово-комунальні послуги, якими користувався тільки він зі своєю співмешканкою.

Суд вважає, що відсутні законні підстави для визнання ОСОБА_4 та її малолітньої доньки такими, що втратили право користування цим житловим приміщенням згідно зі ст. 107 ЖК України.

Орган опіки та піклування виконкому Покровської (колишньої Орджонікідзевської) міської ради Дніпропетровської області у своєму висновку від 14.07.2015 року зазначив, що вказана вище квартира є державною і у разі приватизації житла малолітня ОСОБА_4 Кристіна має право на приватизацію 1/4 частини вказаної квартири, а визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням позбавить її права на приватизацію цього житла. Тому Орган опіки та піклування виконкому Покровської (колишньої Орджонікідзевської) міської ради Дніпропетровської області категорично заперечує проти порушення житлових прав її малолітньої дитини та задоволення вказаного позову.

Малолітня донька ОСОБА_4 за життя свого батька не має ніяких прав власності на квартиру, що належить на праві власності її чоловіку відповідно до вимог ст. 173 Сімейного кодексу України.

Відповідно до ст. 173 Сімейного кодексу України, яка передбачає роздільність майна батьків і дітей, при вирішенні спору між батьками та малолітніми, неповнолітніми дітьми, які спільно проживають, щодо належності їм майна вважається, що воно є власністю батьків, якщо інше не встановлено судом.

Ніякого іншого житла, окрім вказаної спірної квартири, у ОСОБА_4 з донькою немає і вона з нею мають право і намір прийняти участь у приватизації своїй частки спірної квартири, однак позивач має намір незаконно позбавити їх такої можливості для того, щоб отримати усю квартиру тільки у свою особисту приватну власність.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Конвенції "Про права дитини від 20 листопада 1989 року", підписаною Україною 21 лютого 1990 року - Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім'ї.

За ч. 1 ст. 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до Преамбули Закону України "Про охорону дитинства" цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що заявлені позивачем ОСОБА_1 позовні вимоги цілком є необґрунтованими, безпідставними, недоведеними, ґрунтуються на доказах, наданих позивачем та які не відповідають дійсності та обставинам справи і є недостовірними і спростовуються стабільними поясненнями відповідача та її представника, наданими ними письмовими належними та допустимими доказами, поясненнями допитаних збоку відповідача свідків, матеріалами справи в їх сукупності, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 є обґрунтованими та такими,, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

За таких обставин суд, вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7, третя особа Виконавчий комітет Покровської міської ради Дніпропетровської області «про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням». Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа - Виконавчий комітет Покровської міської ради Дніпропетровської області «про вселення» задовольнити та вселити ОСОБА_3 в квартиру № 99 житлового будинку № 23 по вул. Шатохіна в м. Покров Дніпропетровської області. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп..

Керуючись ст.ст. 64, 107 Житлового Кодексу України, ст.ст. 6, 10, 11, 57, 60, 209 213 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7, третя особа Виконавчий комітет Покровської міської ради Дніпропетровської області «про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням».

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа - Виконавчий комітет Покровської міської ради Дніпропетровської області «про вселення» задовольнити.

Вселити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_10 в квартиру № 99 житлового будинку № 23 по вулиці Шатохіна в місті Покров (м. Орджонікідзе) Дніпропетровської області.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп..

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня проголошення рішення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Орджонікідзевський міський суд.

Суддя Орджонікідзевського міського суду ОСОБА_13