Справа № 2-108/11
Провадження № 2/456/74/2017
РІШЕННЯ

іменем України

27 березня 2017 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Микитчина І. М. ,

при секретарі Свержинській І.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Стрию справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним та визнання права власності в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовною заявою та, уточнивши позовні вимоги, просить визнати недійсним заповіт, посвідчений 08.05.2003року в Стрілківській сільській раді в користь ОСОБА_2. Визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року на наступне спадкове майно: ? частини житлового будинку і господарських будівель за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею будинку 51,2 кв.м; 1/2 частину земельної частки (паю) розміром 1,37 умовних кадастрових гектарів без контурних визначень меж на місцевості, яка розташована на території Стрілківської сільської ради в ССГ "Прикарпаття"; грошових вкладів, які знаходяться на рахунку № НОМЕР_2 в філії ощадного банку №6311/03 та на рахунку № НОМЕР_1 в філії ощадного банку № 6311/03. Стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що йому належить ? частини житлового будинку з належною до нього частиною господарських будівель, що знаходяться в АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.09.2002 року. Решта ? частини цього будинковолодіння належала його мамі ОСОБА_3 (по чоловікові ОСОБА_1). ІНФОРМАЦІЯ_2 року мати померла. Після її смерті відкрилася спадщина. Він і треті особи по справі - його сестри є спадкоємцями першої черги після смерті матері. Весною 2009 року він звернувся до нотаріуса для оформлення та прийняття спадщини, тоді й дізнався, що за життя, а саме: 08.05.2003 року, мати уклала заповіт, посвідчений у Стрілківській сільській раді, яким заповіла все належне їй на час смерті майно відповідачу ОСОБА_2 Вважає, що цей заповіт є недійсним, тому що мама ОСОБА_3 багато років хворіла психічним захворюванням. З 2002 року вона спостерігалася у лікаря-психіатра з приводу атеросклеротичної деменції, в подальшому була взята на диспансерний облік і неодноразово лікувалася у психіатричних закладах. Мати була неорієнтована у часі і просторі, мала провали у пам'яті, через хворобу вона не могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. Особливо відчутним став хворобливий стан матері після смерті батька, що зафіксовано в епікриз-виписці із стацкарти № 1012/05 психіатричної лікарні «Заклад» від 17.11.2005 року, де вказано, що психічний стан матері погіршився в останні 5 років, тобто з 2000 року, а особливо погіршився в останні роки життя. За таких обставин заповіт від 08.05.2003 року повинен бути визнаний недійсним. Треті особи - його сестри, після смерті матері не зверталися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини у визначений законом термін. До суду також не зверталися із заявами про надання додаткового строку для звернення із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини. Отже, він є єдиний спадкоємець першої черги спадкування, який претендує на спадщину після смерті ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уточнені позовні вимоги підтримали, покликаючись на викладені в уточненій позовній заяві обставини, просять їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, однак подав 16.07.2009 року заперечення проти позову, покликаючись на те, що ОСОБА_3 є його бабцею, яка після своєї смерті заповіла йому ? частини будинковолодіння по АДРЕСА_1. З переліку доданих до позовної заяви документів вбачається, що позивач не надав суду доказів недієздатності спадкодавці ОСОБА_3 на момент укладення заповіту, тобто станом на 08.05.2003 року, а також не надав доказів її тимчасової нездатності усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними на вказаний момент, тому просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представники відповідача ОСОБА_6 та ОСОБА_7, вона ж третя особа по справі, в судовому засіданні позовні вимоги заперечили та пояснили, що на момент укладення заповіту, тобто 08.05.2003 року на психічну хворобу не хворіла. Акт № 886 від 18.12.2009 року посмертної судової-психіатричної експертизи зроблено на підставі амбулаторної карти хворої ОСОБА_3, яка підроблена лікарем психіатром ОСОБА_8, так як останній на момент обстеження ОСОБА_3 в Стрийській ЦРЛ не працював .

В судовому засіданні представник Стрілківської сільської ради Стрийського району Львівської області ОСОБА_9 пояснив, що на 2003 рік не зауважував, щоб ОСОБА_3 була хворою на психічне захворювання. У 2005 році провідував ОСОБА_3 в психіатричній лікарні в с.Заклад.

В судовому засіданні третя особа ОСОБА_10 пояснила, що на момент складання заповіту у 2003 році ОСОБА_3 була здоровою та на жодні психічні захворювання не хворіла. Захворіла в 2004 році.

Заслухавши пояснення представників позивача, представників відповідача, третіх осіб та дослідивши матеріали справи та докази у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за звернення фізичних чи юридичних осіб поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Виходячи з принципу змагальності незалежно від того, доводить відповідач відсутність фактів підстави позову чи ні, загальне правило розподілу доказових обов'язків залишається незмінним, і тягар доказування не переходить від однієї сторони до іншої, і підставу позову повинен довести саме позивач.

За ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснив що в період 2002-2003 року він працював на посаді лікаря психіатра в психлікарні в с. Бережниця Стрийського району. 21.09.2002 року на прохання родичів ОСОБА_3, ним було проведено огляд останньої. Вона скаржилась на страх та переслідування. За результатами огляду встановив діагноз атеросклеротична деменсія, який в подальшому підтвердився. Огляд хворої проводив в Стрийській ЦРЛ., де було заведено на хвору медичну карту. Правомірність його дій неоднозарово перевіралась органами міліції та прокуратури, які в його діях порушень не виявили.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснила, що ОСОБА_3 була на обліку у лікаря-психіатра, не могла усвідомлювати значення своїх дій, перщий раз зверталась 07.09.04р, була збуджена, неусидчива, така хвороба раптово не виникає. Лікар ОСОБА_8 заміщав її на час відпусток.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_12, ОСОБА_13 дали аналогічні пояснення згідно з якими, покійна ОСОБА_3 після смерті чоловіка в 1999 році була дуже збуджена, забувалась була в хворобливому стані, говорила, що ОСОБА_7 хоче забрати в неї будинок для сина ОСОБА_14.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_15 пояснила, що з 1991 року працює секретарем Стрілківської сільської ради. При складанні спірного заповіту ОСОБА_3 була здорова. Приходила з дочкою ОСОБА_7, однак заповіт підписувала в її відсутність.

Згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 07.02.1966 року батьками ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_1 та ОСОБА_16.

Відповідно до заповіту від 08.05.2003 року, посвідченого секретарем виконкому Стрілківської сільської ради ОСОБА_15, ОСОБА_3 все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_2.

Згідно з свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 від ІНФОРМАЦІЯ_2 року, виданого Стрілківською сільською радою, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, про що в Книзі реєстрації смертей зроблено актовий запис за № 32.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 25.01.2002 року ОСОБА_3, яка є дружиною ОСОБА_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року належить право власності на ? частку в спільному сумісному майні, придбаному подружжям за час шлюбу. Спільне сумісне майно, право власності на яке в зазначеній частці посвідчується цим свідоцтвом за ОСОБА_3 складається з житлового будинку разом із належними до нього господарськими спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1, та розташований на землях сільської ради (спадкова справа № 173/2000 року, зареєстровано в реєстрі № 1-323).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.01.2002 року ОСОБА_3 успадкувала після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 року чоловіка ОСОБА_1, ? частину спадкового майна. Інша частина спадкового майна залишається відкритою. Спадкове майно, на яке видане це свідоцтво, складається з ? частини житлового будинку разом із ? частиною належних до нього господарських споруд, що знаходиться по АДРЕСА_1 та розташований на землях сільської ради (спадкова справа № 173/2000 року, зареєстровано в реєстрі за № 1-325).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.09.2002 року позивач ОСОБА_1 успадкував після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 року батька ОСОБА_1, ? частину спадкового майна. На іншу частину спадкового майна свідоцтво про право на спадщину видано ОСОБА_3. Спадкове майно, на яке видане це свідоцтво, складається з ? частини житлового будинку разом із ? частиною належних до нього господарських споруд, що знаходиться по АДРЕСА_1 та розташований на землях сільської ради (спадкова справа № 173/2000 року, зареєстровано в реєстрі за № 1-3773).

Як вбачається з довідки Стрийського міжрайонного бюро технічної інвентаризації № 1385 від 11.06.2009 року інвентаризаційна вартість житлового будинку та господарських споруд в АДРЕСА_1 станом на 13.05.2009 року становить 66409 грн.

Згідно з довідкою № 396 від 10.04.2009 року, виданою виконавчим комітетом Стрілківської сільської ради Стрийського району Львівської області, ОСОБА_1 на день смерті матері ОСОБА_3 був зареєстрований в АДРЕСА_1.

Згідно з довідкою № 397 від 10.04.2009 року, виданою виконавчим комітетом Стрілківської сільської ради Стрийського району Львівської області, ОСОБА_3 на день смерті (ІНФОРМАЦІЯ_2 року) постійно проживала та була зареєстрована в с. Стрілків Стрийського району Львівської області.

Відповідно до листа Стрийської центральної районної лікарні № 370 від 08.04.2009 року ОСОБА_3 знаходилась у диспансерній групі в лікаря-психіатра з діагнозом: атеросклеротична деменція. В подальшому взята офіційно на облік в 2004 році, діагноз - атеросклеротична деменція.

Відповідно до довідки Стрийської ЦРЛ від 19.10.2016 року № 1020 лікар ОСОБА_8 протягом 2002 року не працював на посаді лікаря психіатра поліклінічного відділення, як по основному місцю праці так і по сумісництву.

Згідно з листом комунального закладу Львівської обласної психіатричної лікарні № 859/01-43 від 24.07.2009 року ОСОБА_17 знаходилась двічі на стацлікуванні в КЗ ЛОКПЛ: з 07.09.2004 року по 01.10.2004 року з діагнозом: атеросклеротична деменція із змішаними психотичними розладами; з 24.11.2004 року по 17.01.2005 року з діагнозом: психотичні та поведінкові розлади спричинені ураженням головного мозку атеросклерозом із станами сплутаної свідомості та недоумством.

Відповідно до акту № 886 посмертної судово-психіатричної експертизи від 18.12.2009 року, ОСОБА_3 на момент складання заповіту (08.05.2003 року) хворіла стійким хронічним психічним захворюванням - судинною деменцією і не могла на день складання заповіту (08.05.2003 року) розуміти значення своїх дій та керувати ними.

В судовому засіданні експерт ОСОБА_18 підтримав акт № 886 посмертної судово-психіатричної експертизи від 18.12.2009 року.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття с,падщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені і статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадщину виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до вимог ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту, згідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначених у ст.ст. 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В силу вимог ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Відповідно до ст. 43 Закону України «Про нотаріат», встановлюється особа учасника цивільних відносин, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії. Оскільки право на заповіт відповідно до ч. 1 ст. 1234 ЦК України має фізична особа з повною цивільною дієздатністю, то нотаріус, відповідно до ст. 44 Закону України «Про нотаріат», окрім встановлення особи, що звернулася за вчиненням нотаріальної дії, встановлюється її дієздатність. Встановлення особи здійснюється за паспортом або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (ст. 145 ЦПК України).

На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що лікар-психіатр ОСОБА_8 в приміщенні Стрийської ЦРЛ 21.09.2002 році вперше оглядав хвору ОСОБА_3 із скаргами на страх та переслідування, встановив діагноз атеросклеротична деменція, який в подальшому підтвердився актом № 886 посмертної судово-психіатричної експертизи від 18.12.2009 року, ОСОБА_3, відтак на думку суду на момент складання спірного заповіту, а саме 08.05.2003 року ОСОБА_3 хворіла стійким хронічним психічним захворюванням - судинною деменцією і не могла на день складання заповіту (08.05.2003 року) розуміти значення своїх дій та керувати ними, а тому слід визнати недійсним заповіт посвідчений 08 травня 2003 року в Стрілківській сільській раді, зареєстрований в реєстрі за № 17, відповідно до якого ОСОБА_3 все своє майно, на яке за законом на день її смерті їй буде належати, заповіла ОСОБА_2.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

На підставі вищенаведеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року на ? частини житлового будинку і господарських будівель за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею будинку 51,2 кв.м. на 1/2 частину земельної частки (паю) розміром 1,37 умовних кадастрових гектарів без контурних визначень меж на місцевості, яка розташована на території Стрілківської сільської ради в ССГ "Прикарпаття" на грошові вклади, які знаходяться на рахунку № НОМЕР_2 в філії ощадного банку №6311/03 та на рахунку № НОМЕР_1 в філії ощадного банку № 6311/03. є передчасними, оскільки позивач не звертався в нотаріальну контору із заявою про оформлення права на спадщину і йому в цьому було відмовлено, а тому позовні вимоги в цій частині є безпідставними та до задоволення не підлягають.

Відповідно до ч. 3 ст. 79 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

У відповідності до роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10 право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України. Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (п. 47, 48).

В судовому засіданні встановлено та документально підтверджено (квитанції про оплату в матеріалах справи), що позивач поніс витрати на правову допомогу в сумі 2850,00 гривень, які необхідно стягнути з відповідача в користь позивача.

Керуючись ст., ст. 10, 60, 88, 209, 212, 213, 215 ЦПК України, п. 5 ст. 203, ч. 3 ст. 215 ст.ст. 226, 1216, 1220 Цивільного кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

позов задовольнити частково.

Визнати недійсним заповіт посвідчений 08 травня 2003 року в Стрілківській сільській раді, зареєстрований в реєстрі за № 17, відповідно до якого ОСОБА_3 все своє майно, на яке за законом на день її смерті їй буде належати, заповіла ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 166,02 грн. (сто шістдесят шість гривень 02 копійки) судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 2850 (дві тисячі вісімсот п'ятдесят) гривень витрат на правову допомогу.

В решті позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий-суддя І. М. Микитчин