СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/12366/15-ц

пр. № 2/759/4101/17

28 листопада 2017 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Миколаєць І.Ю.

при секретарі Шелудько В.В.

за участю представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що у грудні 2008 року до неї звернувся її рідний брат ОСОБА_6, з проханням позичити кошти для придбання квартири у м. Ірпіні Київської області для проживання з дружиною ОСОБА_5 Зазначала, що 11 грудня 2008 року між нею та ОСОБА_6 було укладено договір позики шляхом отримання від ОСОБА_6 власноруч написаної розписки із зазначенням дати, суми позики, строку позики, умов повернення та відповідальності на випадок порушення зобов'язання повернення. Відповідно до умов даного договору ОСОБА_6 були надані грошові кошти у розмірі 40 000 дол. США зі строком повернення до 11 грудня 2014 року та сплатою у разі затримки повернення коштів штрафу у розмірі 10 % від суми боргу. Проте, відповідачі станом на грудень 2014 року борг не повернули. Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів борг за договором позики у розмірі 40 000 дол. США, штраф у розмірі 4 000 дол. США, відсотки за користування коштами у розмірі 1 304,11 дол. США, інфляційні нарахування у розмірі 15 520 дол. США, а всього 66 355,62 дол. США.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25 січня 2016 року, позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг у розмірі 40 000 дол. США, штраф у розмірі 4 000 дол. США, відсотки за користування коштами у розмірі 1 304,11 дол. США, інфляційні нарахування у розмірі 15 520 дол. США, а всього 66 355,62 дол. США, що у еквіваленті до національної валюти, згідно з курсом НБУ станом на 25 січня 2016 року становить 1 644 955 грн 81 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с.104-106).

08.02.2016 року представником відповідача ОСОБА_5, було подано апеляційну скаргу (а.с.110-112).

21.03.2016 року Апеляційний суд міста ОСОБА_1 постановив ухвалу, якою відхилив апеляційну скаргу ОСОБА_5, а рішення Святошинського районного суду міста ОСОБА_1 від 25 січня 2016 року залишив без змін (а.с.144-147).

18.04.2016 року представником відповідача ОСОБА_5, було подано касаційну скаргу (а.с.174-180).

26.04.2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановив ухвалу, якою скасував ухвалу Апеляційного суду міста ОСОБА_1 від 21.03.2016 року та рішення Святошинського районного суду міста ОСОБА_1 від 25.01.2016 року в частині стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_5 та направлено справу на новий розгляд в цій частині до суду першої інстанції (а.с.226-228).

09.06.2017 року протоколом автоматичному розподілі справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики була зареєстрована за суддею Святошинського районного суду м.Києва Миколаєць І.Ю. та прийнята в провадження.

У судовому засіданні представник позивача вимоги заяви підтримує та просить їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5 у судовому засіданні проти позову заперечує.

Суд дослідивши надані докази, вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що 11 грудня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 що перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_6 були надані грошові кошти у розмірі 40 000 дол. США з терміном повернення до 11 грудня 2014 року та сплатою у разі затримки повернення коштів штрафу у розмірі 10 % від суми боргу. Дані вимоги були відображені у розписці, яка була підписана ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Якщо інше не встановлено договором або законом (наприклад, якщо договір позики відповідає ознакам безпроцентного договору), позикодавець має право на одержання ще і процентів від суми позики. У разі коли договором не встановлено їх розмір, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно з ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

Зазначена позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року № 6-163цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

З тексту вищевказаної розписки вбачається, що ОСОБА_6 отримав у борг від ОСОБА_4 40 тис. дол. США. У розписці про отримання грошей, не зазначено, що відповідач ОСОБА_5 як дружина позичальника надала згоду на її отримання.

Враховуючи те, що під час розгляду справи відповідач ОСОБА_6 позовні вимоги щодо стягнення з нього суми боргу за договором розписки визнав, рішення судів в цій частині залишено без змін ухвалою від 26.04.2017 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

12 грудня 2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 укладено нотаріально посвідчений попередній договір, відповідно до умов якого ОСОБА_6 затвердив свій намір у придбанні частини житлового будинку/квартири за адресою: Київська область, місто Ірпінь, вулиці Полтавській, 27-В, зі сплатою у день укладення цього договору авансу в розмірі 300 564,00 грн. ОСОБА_5 надала нотаріально завірену згоду на укладення цього договору та в подальшому основного договору купівлі-продажу вказаного вище житлового приміщення.

ОСОБА_6 не виконав свої зобовязання до 11.12.2014 року не повернув грошові кошти, у звязку з чим утворилася заборгованість. За цих підстав, ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом про солідарне стягнення боргу на свою користь із ОСОБА_6 та ОСОБА_5

Однак, ОСОБА_5 не є солідарним боржником у даних правовідносинах, враховуючи той факт, що про існування вищевказаної розписки їй стало відомо лише через рік після розірвання шлюбу із ОСОБА_6, зокрема після предявлення даного позову до суду.

Відповідно до змісту ч. 3 ст. 65 СК України (у редакції на 11.12.2008 року), для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

На укладення договору позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, ОСОБА_5 не надавала своєї згоди, як усної, так і письмової. За таких обставин, невиконання ОСОБА_6 зобов'язань за договором позики є підставою для стягнення саме з останього суми боргу. Даним договором позики не покладається обов'язок виконання на ОСОБА_5, а тому ОСОБА_5 не може відповідати за зобов'язаннями ОСОБА_6 перед ОСОБА_4

Позовна заява та додані до неї матеріали не містять доказів того, що ОСОБА_5 знала про укладання між позивачем та ОСОБА_6 вищевказаного договору позики.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Пунктом 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. В той же час, на момент укладення договору позики ОСОБА_6 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5, про що як позивачу, так і ОСОБА_6 було достеменно відомо, і вказаний факт даними особами жодним чином не оспорюється. За таких обставин можна стверджувати про те, що при укладенні договору позики, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 діяли недобросовісно по відношенню до ОСОБА_5, яка на той час була дружиною ОСОБА_6 Аналогічна правова позиція закріплена в постанові Верховного суду України від 30.03.2016 року у справі № 6-533цс16.

Згідно із ч. 2 ст. 73 СК України, стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

Аналогічна позиція закріплена у постанові Верховного суду України від 18.11.2015 року у справі № 6-388цс15 та ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.02.2015 року у справі № 6-43866св14.

Посилання позивача у змісті позовної заяви на те, що у змісті розписки вказано проте, що грошові кошти отриманні ОСОБА_6 від позивача у борг для купівлі квартири та укладення попереднього договору купівлі такої квартири, як на доказ того, що ОСОБА_5, нібито було відомо про сам факт укладення даного договору позики, є неналежним доказом у розумінні ст. 58 ЦПК України.

Напротивагу вищезазначеного, представник відповідача пояснив, що грошові кошти на купівлю квартири у м. Ірпінь та укладення попереднього договору купівлі квартири із ОСОБА_7 були взяті ОСОБА_5 у своїх батьків, так як останні моли можливість допомогти молодому подружжю в купівлі власного житла та будівництві нової молодої сімї.

У свою чергу, нотаріально завірена згода ОСОБА_5 на укладення ОСОБА_6 вищевказаного попереднього договору купівлі квартири із ОСОБА_7 є доказом того, що згода була надана ОСОБА_5 виключно на укладення даного договору. Та в подальшому на укладення основного договору купівлі-продажу квартири.

За таких обставин, у ОСОБА_5 є припущення щодо фіктивності дати укладення договору позики між позивачем та ОСОБА_6, Адже, про існування розписки ОСОБА_5 стало відомо лише після того, як остання звернулася до ОСОБА_6 із позовом про поділ спільно нажитого майна, який розглядається в Ірпінському міському суді Київської області, рішення по суті ще не прийнято. Враховуючи той факт, що під час перебування у шлюбі ОСОБА_5 не було нічого відомо про існування вказаної розписки та грошового зобовязання ОСОБА_6 перед позивачем, ОСОБА_5 допускає той факт, що розписка фактично була укладена після розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Водночас, матеріали справи не містять доказів зі сторони позивача стосовно того, що грошові кошти, які, нібито, були отриманні ОСОБА_6 у борг були використанні саме на купівлі квартири у м. Ірпінь, тобто використанні в інтересах сімї.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу.

Окрім того слід зазначити і щодо розрахунку заборгованості, який наведений позивачем у змісті позовної заяви. Відповідач ОСОБА_5 з ним не погоджується, оскільки, відповідно до ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до ч. 1 ст. 192 ЦК України, гривня є законним платіжним засобом на території України.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим, вимоги ч. 2 ст. 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України.

Аналогічного висновку дійшов Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалах від 17 жовтня 2012 року у справі № 6-20441св12 та від 03 жовтня 2012 року у справі № 6-20919св12, а також Верховний суд України у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд вирішуючи даний позов зазначає, що один лише факт отримання чоловіком грошових коштів у борг, доказом чого є розписка, не підтверджує факту укладення такого договору позики в інтересах сімї без підтвердження дружиною обізнаності про мету позики та обовязок повернення грошових коштів.

Отже у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики відмовити в повному обсязі

Керуючись ст.ст. 10, 57, 60, 88, 213, 215, 292, 294 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя І.Ю.Миколаєць