провадження 2/201/2927/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2017 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Пухловій О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та про стягнення аліментів на утримання дружини,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 12 вересня 2017 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та про стягнення аліментів на утримання дружини. Позивач у своєму позові та в ході судового засідання посилалася на те, що вона з відповідачем не перебувають в зареєстрованому шлюбі, мешкали певний час як чоловік і дружина з 2015 року, від цього спільного мешкання мають і виховували одну спільну неповнолітню дитину: сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, їх з відповідачем стосунки не склалися, стало питання про роздільне мешкання, мешкають окремо; стосунки наразі припинені і зараз вони мешкають окремо, позивачка мешкає з сином, але незважаючи на це, відповідач по закону зобовязаний приймати участь в утриманні вказаної неповнолітньої дитини. Відповідач у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини в добровільному порядку участі не приймає, мешкають (позивач з дитиною) окремо. Вона (позивач) зараз офіційно не працює, має низькі доходи, доглядає свою дитину, матеріально позивачка погано забезпечена, несе додаткові витрати на утримання дитини (харчування дітей, лікування та інш.). Дохід відповідача є, він постійний, аліменти на інших дітей не виплачує. Просила стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання їх неповнолітньої дитини до досягнення вказаною дитиною повноліття в розмірі 1/3 частин всіх видів заробітку, доходу відповідача щомісячно, а також просила стягнути з відповідача на її користь щомісячно аліменти в розмірі 2000 грн. на її утримання до досягнення сином трьох років, задовольнивши позов.

Представник відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги визнав частково, вказавши на те, що дійсно з позивачкою не перебувають в шлюбі, мешкали разом і мають одну неповнолітню дитину, він не заперечує проти аліментів на сина, хоче надає та має намір добровільно надавати матеріальну і іншу допомогу на утримання цієї дитини, згоден надавати таку допомогу і за рішенням суду, щоб ці кошти йшли на їх сина, але не згоден з сумою заявлених аліментів, як просить позивачка, оскільки вже виплачує в добровільному порядку ці аліменти, заперечував і проти іншої частини позову, оскільки не в змозі це робити матеріально і загальна сума аліментів буде перевищувати ? його доходу, що заборонено законом; він сам працює і також має тяжке матеріальне становище. Крім того, вони не перебували в шлюбі, а таке стягнення можливе лише на дружину. Не заперечував проти часткового задоволення позову.

Вислухавши пояснення позивача і представника відповідача, зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими частковому задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 не перебувають в зареєстровану шлюбі, мешкали певний час як чоловік і дружина в 2015 року, від цього спільного мешкання мають і виховували одну спільну неповнолітню дитину: сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, їх з відповідачем стосунки не склалися, стало питання про роздільне мешкання, мешкають окремо; стосунки наразі припинені і зараз вони мешкають окремо, позивачка мешкає з сином, але незважаючи на це, відповідач по закону зобовязаний приймати участь в утриманні вказаної неповнолітньої дитини. Відповідач у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини в добровільному порядку участі не приймає, мешкають (позивач з дитиною) окремо. Вона (позивач) зараз офіційно не працює, має низькі доходи, доглядає свою дитину, матеріально позивачка погано забезпечена, несе додаткові витрати на утримання дитини (харчування дітей, лікування та інш.).

Відповідач не позбавлений батьківських прав відносно дітей сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, він не звільняється від обовязку щодо утримання цієї дитини відповідно до ч. 2 ст. 166 Сімейного Кодексу України.

На теперішній час позивач мешкає разом зі своїм неповнолітнім сином, займається його вихованням та утриманням, лікуванням. Відповідач на утримання вказаної дитини матеріальну допомогу надає добровільно, але не регулярно та в різних сумах і проявах та тільки останнім часом, тому мати цієї дитини вимушена була звернутися з позовом до суду.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовні моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав :а виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Відповідно до ч. З ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини заповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Судом встановлено, що сторони є батьками свого неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ця неповнолітня дитина свого постійного доходу не має, знаходиться на утриманні своєї матері, яка на теперішній час не працює, має скрутне матеріальне становище і потребує матеріальної допомоги від відповідача, тому суд вважає можливим стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання вказаної дитини до досягнення нею повноліття, але не в заявленій сумі, заробітку відповідача, а щомісячно в загальній сумі - 1/4 частині всіх видів доходу відповідача. При цьому суд враховує ті обставини, що відповідач офіційно працює, має постійний дохід і певне матеріальне становище, платить аліменти на утримання цієї неповнолітньої дитини в добровільному порядку через роботу в розмірі 1/4 частини заробітку (лише останні три місяці), інших стягнень за виконавчими документами з відповідача не проводиться.

На підставі ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Відповідно до ч. 2 ст. 91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, нім їхньої дитини, відповідно до частин другої-четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу.

Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторони в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним належним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача, повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків відповідачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями позивача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Крім того, відповідно до ст. 7 Закону України про Державний бюджет України на 2017 рік» установлено у 2017 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2017 року 1544 гривні, з 1 травня - 1624 гривні, з 1 грудня - 1700 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2017 року - 1355 гривень, з 1 травня - 1426 гривень, з 1 грудня - 1492 гривні; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2017 року - 1689 гривень, з 1 травня - 1777 гривень, з 1 грудня - 1860 гривень; працездатних осіб: з 1 січня 2017 року - 1600 гривень, з 1 травня - 1684 гривні, з 1 грудня - 1762 гривні; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2017 року - 1247 гривень, з 1 травня - 1312 гривень, з 1 грудня - 1373 гривні.

Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

При таких обставинах суд вважає доведеними обставини позову, а тому можливим їх задоволення частково.

Що стосується позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, то таке стягнення відповідно до ст. 84, 91 СК України можливе лише за умови, що чоловік може надавати таку матеріальну допомогу. Судом встановлено, що відповідач не виплачує аліменти на утримання інших дітей, суд вважає можливим стягнення і за цим позовом на утримання однієї неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частки заробітку відповідача, отже загальна сума аліментів вже майже ? частка заробітку відповідача, стягненням же аліментів на утримання і дружини до досягнення дитиною трьох років загальна сума стягуваних з відповідача аліментів буде перевищувати ? частину його заробітку, що буде порушенням його прав і передбаченого законом загального розміру всіх стягнень з особи.

Відповідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Згідно ч. 2 ст. 191 СК України суд може присудити аліменти і за минулий час.

Враховуючи вимоги ст. 191 СК України, суд вважає необхідним стягувати аліменти з відповідача на користь позивачки на утримання неповнолітньої дитини з 01 грудня 2017 року (дня винесення рішення суду), оскільки аліменти за період з вересня (час подачі позову) по листопада включно відповідачем вже сплачено в добровільному порядку, що підтверджено сторонами в судовому засіданні.

На підставі п. 7 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення.

Зважаючи на те, що позивачка не працює, має скрутне матеріальне становище і важкі сімейні обставини, державну грошову допомогу отримує, інших джерел доходу не має, суд вважає можливим допустити негайне виконання судового рішення.

У відповідності з ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору, не сплатила його, тому з відповідача слід також стягнути судовий збір на користь держави у розмірі 1280 грн..

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно відповідача та дітей по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього та предмета спору, можливе твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобовязань стосовно позовних вимог є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на всіх вимогах позову, а позицію відповідача стосовно не погодження деякими іншими, не всіма положеннями позовних вимог, оскільки вони спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково та стягувати з відповідача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_3, Україна, аліменти на утримання неповнолітньої дитини: сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь матері цієї дитини ОСОБА_1 в розмірі 1/4 частини всіх видів його доходу щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дітей відповідного віку, до досягнення ОСОБА_4 повноліття, починаючи стягнення з 01 грудня 2017 року, стягувати з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_3, Україна, аліменти на користь ОСОБА_1 на її утримання в розмірі 800 грн. щомісячно, до досягнення їх сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, трьох років, тобто до 04 травня 2019 року включно, починаючи стягнення з 01 грудня 2017 року, допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу аліментів за один місяць, стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1280 грн., в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та про стягнення аліментів на утримання дружини слід відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітню дитину та на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, ЦК України, ст. 180, ч. ч. 1, 2 ст. 183, ст. 84, 91, 182, 191, 194 Сімейного кодексу України, ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 76, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_3, Україна, аліменти на утримання неповнолітньої дитини: сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь матері цієї дитини ОСОБА_1 в розмірі 1/4 частини всіх видів його доходу щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дітей відповідного віку, до досягнення ОСОБА_4 повноліття, починаючи стягнення з 01 грудня 2017 року.

Стягувати з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_3, Україна, аліменти на користь ОСОБА_1 на її утримання в розмірі 800 грн. щомісячно, до досягнення їх сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, трьох років, тобто до 04 травня 2019 року включно, починаючи стягнення з 01 грудня 2017 року.

Допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу аліментів за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1280 грн..

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та про стягнення аліментів на утримання дружини відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -