Справа №477/1656/16-ц 26.09.2017 260917 26.09.2017
Провадження №22-ц/784/1532/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий по першій інстанції Козаченко Р.В.
Категорія 48 Доповідач апеляційного суду Яворська Ж.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 вересня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Гавор В.Б.,

за участю позивача - ОСОБА_3 та її представників ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідача - ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за

апеляційними скаргами

ОСОБА_3 та ОСОБА_6

на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 26 травня 2017 року

за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання садового будинку спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину садового будинку як спільного майна, набутого за час спільного проживання,

В с т а н о в и л а :

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя.

В обґрунтування позову зазначала, що з 19 листопада 2009 року по 01 жовтня 2013 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час шлюбу ними за спільні кошти було придбано садовий будинок НОМЕР_1, який розташовано в садово-виноградарському товаристві «Горизонт» Жовтневого району Миколаївської області.

Оскільки вказане нерухоме майно є спільним майном подружжя, позивач просила визнати за нею право власності на ? частку садового будинку за вищевказаної адресою в порядку поділу майна подружжя.

У березні 2017 року позивач змінила підставу та обґрунтування позову і відповідно до нових вимог просила встановити факт спільного проживання з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 1 січня 2004 року по 18 листопада 2009 року, визнати садовий будинок з господарськими будівлями спільною сумісною власністю та визнати за нею право власності на 1/2 частину цього будинку як майна набутого під час спільного проживання.

В подальшому вимоги щодо встановлення строку проживання однією сім'єю уточнила та просила встановити факт спільного проживання з відповідачем з 30 травня 2006 року по 18 листопада 2009 року. При цьому зазначала, що проживаючи з відповідачем у вказаний період однією сім'єю вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом відпочивали, вона в нього працювала барменом і всі кошти віддавала йому.

За час спільного проживання вони разом вибрали та купили земельну ділянку НОМЕР_1 у СТ «Горизонт», де потім за власні кошти побудували садовий будинок, право власності на який зареєстровано за відповідачем.

Посилаючись на вищевикладені обставини, позивач остаточно просила встановити факт спільного проживання з відповідачем однією сім'єю з 30 травня 2006 року по 18 листопада 2009 року, визнати садовий будинок НОМЕР_1, який розташовано в садово-виноградарському товаристві «Горизонт» Жовтневого району Миколаївської області спільною сумісною власністю, визнати за нею право власності на ? частку даного будинку.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 26 травня 2017 року позов задоволено частково. Встановлено факт спільного проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_6 без реєстрації шлюбу з 30 травня 2006 року по 18 листопада 2009 року. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішення цього ж суду від 18 серпня 2017 року з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 стягнуто судовий збір у розмірі 320 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування усіх обставин справи, не дослідження і ненадання належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяння повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду, просила рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог щодо визнання садового будинку спільною сумісною власністю та визнання за нею права власності на ? частку цього будинку скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення цих вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення по справі, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог щодо встановлення факту спільного проживання скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову у їх задоволенні, а в решті рішення суду залишити без змін.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3 - ОСОБА_6, зазначає про обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, просив його залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та її представників, відповідача та його представника, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід відхилити, а апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити з наступних підстав.

У відповідності до вимог ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не встановлено іншого порядку їх встановлення.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" від 31 березня 1995 року № 5, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Таким чином, встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу без виникнення, зміни або припинення юридичних наслідків чинним законодавством не передбачено.

Європейський суд з прав людини у справі "Суомінен проти Фінляндії" вказує, що хоча національний суд користується певним правом розсуду, обираючи аргументи і приймаючи докази, він зобов'язаний обґрунтувати свої дії підставами для винесення рішень.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просила встановити факт спільного проживання однією сім'єю з відповідачем з 30 травня 2006 року по 18 листопада 2009 року. Встановлення факту проживання позивача та відповідача однією сім'єю без реєстрації шлюбу стосується вирішення спору щодо визнання права спільної сумісної власності на садовий будинок НОМЕР_1, що розташований в садово-виноградарському товаристві «Горизонт» Жовтневого району Миколаївської області спільною сумісною власністю та його поділу.

Задовольняючи позовні вимоги в частині вимог щодо встановлення факту спільного проживання однією сім'єю, суд першої інстанції виходив з його доведеності, що підтверджено показаннями свідків.

Проте з таким висновком суду погодитися у повній мірі не можна.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 з 20 липня 1994 року по 29 травня 2006 року перебував у шлюбі з ОСОБА_8, який розірвано 29 травня 2006 року ( т.1 а.с.112,146).

19 листопада 2009 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, який розірвано 01 жовтня 2013 року( т.1 а.с.8,20).

Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 20 своєї Постанови від 21.12.2007 р. N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач просила, встановити факт спільного проживання однією сім'єю з відповідачем з 01 січня 2004 року по 18 листопада 2009 року, а потім уточнивши період - з 30 травня 2006 року до 18 листопада 2009 року, тобто до реєстрації шлюбу 19 листопада 2009 року.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За правилами ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року № 6-2253цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України.

Так на підтвердження факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, а також ведення спільного господарства та придбання спірного майна, позивач просила взяти до уваги показання допитаних в судовому засіданні свідків, письмові докази та фотокартки.

Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вимогами ст.58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалася на покази свідків, однак колегія суддів не бере до уваги такі свідчення, так як жодним свідком не наведено належних та допустимих доказів та як такі, що вказують на ту обставину, що сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з огляду на наступне.

Відповідно до ст.63 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

На підтвердження доводів проживання однією сім'єю позивач надала письмові документи, проте їх не можна вважати належними доказами, оскільки містять суперечливі відомості та не доводять факт проживання однією сім'ю.

Так, із акту про проживання від 20 березня 2007 року, складеного головою ОССБ «Вимпел» ОСОБА_9, вбачається, що за адресою АДРЕСА_1, ОСОБА_6 проживав з 01 січня 2004 року ( рік містить виправлення) по серпень 2013 року, а ОСОБА_3 з 19 квітня 1991 року по 20 травня 2015 року( т.1 а.с.103). Між тим, згодом надано лист від 18 травня 2017 року, з якого вбачається, що ОСОБА_6 за вищевказаною адресою проживав в період з 30 травня 2006 року по 01 жовтня 2013 року ( т.1 а.с.242)

Допитані у суді першої інстанції як свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, які підписували дані акти не змогли підтвердили факт проживання сторін однією сім'єю, ведення спільного господарства. Їх свідчення базуються на припущеннях та опираються на слова ОСОБА_5, матері позивача.

Покази свідків ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_12 є неналежними доказами оскільки зазначені особи є родичами позивачки, а тому зацікавлені у розгляді справи на її користь.

Колегія суддів критично ставиться і до показань ОСОБА_13, ОСОБА_14, які так і не підтвердили спільного проживання та усталених сімейних відносин між сторонами. Пояснення ОСОБА_14 взагалі стосується вже періоду коли особи перебували в шлюбі.

Також колегія суддів критично ставиться до наявних в матеріалах справи фотокарток, ( т. 1 а.с. 150-154, 261-276), одні зі спільним зображенням позивача та відповідача, на деяких в певній обстановці, на відпочинку надані в підтвердження про спільне проживання і ведення особистого господарства сторін з 22 травня 2004 року по жовтень 2005 року, деякі взагалі без дати, так, як вказані фотокартки стосуються періоду коли відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_15 Крім того, фотокартки не є доказом проживання сторін однією сім'єю як чоловіка та дружини за зазначений у позові період.

ОСОБА_6 заперечував факт спільного проживання з позивачем у вказаний у позові період та зазначав, що після розірвання шлюбу він продовжував проживав зі своєю колишньою дружиною та дітьми за адресою АДРЕСА_2 Крім того, винаймав житло за іншою адресою. Належних та допустимих доказів на спростування вказаного позивачем не надано.

За такого колегія суддів зазначає, що достатніх доказів того, що в період вказаний позивачем вони вели з відповідачем спільне господарство, мали єдиний бюджет, взаємні права та обов'язки, разом працювали, отримували спільні доходи та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, матеріали справи не містять.

За такого у суду першої інстанції не було підстав для задоволення вимог для встановлення факту проживання однією сім'єю сторін без реєстрації шлюбу.

З врахуванням викладеного рішення суду в цій частині в силу п. 2 ч.1 ст.309 ЦПК України слід скасувати та ухвалити нове про відмову ОСОБА_3 у задоволенні цих вимог.

Крім того, розглядаючи даний спір, суд першої інстанції залишив поза увагою, що саме по собі встановлення факту проживання однією сім'єю без відповідного правового наслідку чинним законодавством не передбачено.

На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Аналіз вказаних норм закону, дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Тоді як ст. 60 СК України презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності.

У відповідності до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.

Так, у позові позивач зазначає, що вони разом із відповідачем придбали земельну ділянку СВТ «Горизонт» для будівництва житлового будинку для спільного проживання. Вона своєю працею та коштами приймала участь у будівництві спірного будинку, а відтак вважає його спільною сумісною власністю та він підлягає поділу.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову в цій частині вважав недоведеними такі вимоги.

Колегія суддів погоджується з таким висновком виходячи з такого.

Як вбачається із матеріалів справи, з 14 лютого 2001 року відповідач є приватним підприємцем

ОСОБА_6 з 12 листопада 2005 року є членом СВТ « Горизонт», що підтверджується матеріалами справи. Йому в користування надано земельну ділянку НОМЕР_1 площею 0.04 га ( т.1 а.с.118,119 175).

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2, виданого 18 грудня 2007 року, ОСОБА_6 є власником земельної ділянки НОМЕР_1 площею 0.04 га, яка розташована в СТ «Горизонт» Вітовського ( раніше Жовтневого) району Миколаївської області( т.1 а.с.120).

Будівельною організацією ТОВ «Газ-Сервіс-Буд» у жовтні 2007 року розпочато будівництво садового будинку за вищевказаною адресою, яке було закінчено у грудні 2008 року, що підтверджується матеріалами справи. Доказів на спростування такого позивачем не надано.

12 листопада 2011 року виконавчим комітетом Галицинівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на нерухоме мано, а саме садовий будинок НОМЕР_1 літ. А загальною площею 159.50 кв.м. з господарськими будівлями, огорожами та спорудами, що знаходиться за адресою Миколаївська область, Жовтневий район, с. Галицинове, СВТ «Горизонт». Право власності останнього зареєстровано у Миколаївському МБТІ ( т.1 а.с.142,143,170).

Відповідно до копії трудової книжки, позивач з 01 грудня 2012 року по 01 листопада 2015 року працювала у ПП Скалій спочатку продавцем, а потім барменом ( а.с.104 т.1).

Відповідно до наданих до суду копій видаткових касових ордерів за 2006-2008 року ОСОБА_16 отримувала заробітну плату, а відтак спростовує її доводи передачі всієї заробітної плати до спільного з відповідачем бюджету.

Той факт, що деякі будівельні матеріали були надані відповідачеві матір'ю позивача, які вона отримала в рахунок заборгованості по заробітній платі за своїм місцем роботи, також не є підтвердженням участі позивача в будівництві садового будинку.

Інших належних та допустимих доказів позивачем до суду не надано.

За такого, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимог про визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю, його поділ та визнання права власності, оскільки він є повним та відповідає фактичним обставинам справи, представленим доказам надана належна правова оцінка, а ухвалене в цій частині рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

За таких обставин апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції в цій частині залишити без змін.

Враховуючи, що рішення суду в частині задоволених вимог ОСОБА_3 необхідно скасувати, то підлягає скасуванню і додаткове рішення цього ж суду від 18 серпня 2017 року, яким вирішено питання про розподіл судових витрат.

В силу ст.88 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 належить стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 3502 грн.90 коп.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 26 травня 2017 року в частині вимог щодо встановлення факту спільного проживання та додаткове рішення цього ж суду від 18 серпня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу- відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 3502 грн.90 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова