Справа № 211/5092/16-ц
Провадження № 2/211/394/17
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

27 березня 2017 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Папариги В.А.,

при секретарі Ручка М.Л.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Бляхарського А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Кривий Ріг цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

07.11.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики. Мотивуючи свої позовні вимоги, тим що він з 18.03.2008 року по 14.02.2011 року перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. До вступу в шлюб ОСОБА_4 взяла кредит в банку для свого бізнесу. Оскільки власноруч вона не змогла погасити кредит, відповідачка запропонувала йому надати їй в тимчасове користування (позику) грошові кошти в сумі 123 000 доларів США. 26.06.2008 року ним були перераховані кошти в розмірі 110 000 доларів США, 30.06.2008 року він перерахував на її рахунок ще 13 000 доларів США. Підставою для здійснення вищеназваних банківських операцій було зазначено «ЗАЕМ» (позика). 27.06.2008 року ОСОБА_4 власноруч заповнила розпорядження на кредитний переказ грошових коштів в Україну, в РАЙФФАЙЗЕНБАНК АВАЛЬ. Одночасно ОСОБА_4 разом з переказом заповнила декларацію на отримання коштів, де власноруч зазначила походження коштів як «ЗАЕМ» (позика). В квітні 2009 року відповідачка повідомила його про бажання розлучитися з ним, в зв'язку з чим він запропонував повернути їй отримані в позику від нього грошові кошти. Але до теперішнього часу відповідачка борг не повернула, що змушує його звернутися до суду. Просив у судовому порядку стягнути з ОСОБА_4 на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 3 147 570 гривень, що відповідно до курсу національного банку України на час звернення з позовом до суду складає 123 000 доларів США.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в повному обсязі та посилаючись на обставини, зазначені в позові просили стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики у розмірі 3 147 570,00 гривень, що відповідно до курсу національного банку України на час звернення з позовом до суду складає 123 000 доларів США, при цьому просили поновити позивачу строк позовної давності, оскільки він раніше звертався з аналогічним позовом до суду, однак ухвалою суду за його заявою позовні вимоги були залишені без розгляду, крім того протягом тривалого часу він звертався до правоохоронних органів з заявами про притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності за шахрайство.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася, будучи присутньою в судовому засіданні 07.02.2017 року проти позовних вимог заперечувала та пояснювала, що ніяких коштів у позивача вона не позичала, вказані ним грошові кошти він переводив у готівку сам, вона не пам'ятає чи підписувала якісь документи в банках Болгарії, однак оскільки вона мови вказаної країни не знає, то можливо і підписувала, однак не розуміла, що саме, наполягала на тому, що ніяких коштів у позивача вона не позичала та їх не отримувала. Просила в задоволені позовних вимог відмовити.

Представник відповідача адвокат Бляхарський А.А. в судовому засіданні проти позову заперечував та посилаючись на те, що позивачем належними доказами не підтверджено того, що ОСОБА_4 позичала в нього якійсь кошти, вона це заперечує, надані ним суду документи не є оригіналами та не містять підписів відповідача, крім того позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, просив в задоволені позову відмовити в повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, з'ясувавши обставини справи, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, приходить висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Вищевикладене узгоджується із правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду України № 6-79цс14 від 02 липня 2014 року,№ 6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року, № 6-1103цс16 від 08 червня 2016 року, за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, які мають враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України).

Відповідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони з 18.03.2008 року по 14.02.2011 рокуперебували у зареєстрованому шлюбі ( а.с. 6 - копія свідоцтва про шлюб, а.с. 7 - копія рішення).

В підтвердження свої позовних вимог в тому числі щодо укладення відповідачем договору позики позивач ОСОБА_1 надав суду наступні доказі:

- копію посвідчення про здійснення перерахунку 26.06.2008 року на ім'я ОСОБА_4 на рахунок НОМЕР_2 коштів в розмірі 110 000 доларів США та 30.06.2008 року на цей же рахунок 13 000 доларів США. Підставою для здійснення вищеназваних банківських операцій у вказаному посвідченні зазначено «ЗАЕМ» ( позика);

- копії декларації від 26.06.2008 року на отримання коштів, де начебто власноруч ОСОБА_4 зазначила походження коштів як «ЗАЕМ» (позика) та розпорядження від 27.06.2008 року на кредитний переказ грошових коштів в Україну в РАЙФФАЙЗЕНБАНК АВАЛЬ, заповнених начебто від імені ОСОБА_4 ( а.с. 9, 10, 11);

- копію ордеру переказу грошей в сумі 13000 доларів США в якому заначено отримувачем ОСОБА_4 та рахунок НОМЕР_2, поручителем ОСОБА_1, підстава перерахунку «ЗАЕМ» (позика), (а.с. 106-17);

- копію договору про кредит «житла» № 31167/23.06.2008 року укладеного між АО «Аліанц Банк Борлгарія» АД (банк) та ОСОБА_8 (позичальник) на суму 155000 доларів США, в забезпечення якого банком прийнято нерухомість , що знаходиться в АДРЕСА_3, що належить ОСОБА_1 на підставі нотаріального акту продажу нерухомого майна від 17.02.2005 року ( а.с. 87-105).

Відповідно до вимог ст. ст. 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

У спорі, пов'язаному із стягненням заборгованості за договором позики підлягають встановленню обставини щодо укладення такого договору та щодо його виконання.

Тобто, позивач належними та допустимими доказами мав, перш за все, довести укладення договору позики, та наявності боргового зобов'язання, і лише після цього вимагати усунень цих порушень від винної особи.

Дослідивши надані позивачем вищевказані докази, суд приходить висновку, що вони не містять підтвердження того, що рахунок на який перераховувалися грошові кошти дійсно належить відповідачу ОСОБА_4, що саме вона отримувала вказані в позові грошові кошти, оскільки всі документи надані без зазначення підпису ОСОБА_4 та в перекладі з Болгарської мови. Таким чином суд вважає, що вказані докази не є беззаперечними та такими, що підтверджують факт укладення між сторонами договору позики.

Крім того, представник відповідача в судовому засіданні заявив клопотання про застосування строків позовної давності до позовних вимог позивача.

Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (наприклад, справа "Стаббігс та інш. проти Великобританії" рішення від 22.10.1996 року, "Девеер проти Бельгії" рішення від 27.02.1980 року).

Відповідно до ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, крім іншого, питання пропущення строку позовної давності.

За змістом ст. ст. 256, 257 ЦК України право особи на звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу обмежується позовною давністю. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом, згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, зазначеними нормами закону початок перебігу позовної давності пов'язується з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. У зв'язку з цим, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусово-судовому порядку.

Як вбачається з наданих позивачем доказів з вимогою про повернення йому грошей до відповідача позивач звернувся в травні 2005 року. Оскільки його вимога не була виконана у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, як того передбачає ч.2 ст.530 ЦК України, саме з цього строку позивачу стало відомо про порушення його права.

В той же час з позовною заявою до суду позивач звернувся лише 07 листопада 2016 року, тобто після закінчення строку передбаченого законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності, який починається саме з моменту коли позивачу стало відомо про порушення його права. Крім того звернення позивача до правоохоронних органів з заявою про притягнення відповідача до кримінальної відповідальності не перешкоджало йому звернутися до суду з позовом в порядку цивільного провадження

Згідно частин 3, 4 ст.267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Зважаючи на те, що позивач звернувся до суду в той час коли вже сплив строк трирічний трок позовної давності, підстав для поновлення йому строку звернення до суду, судом не вбачається, суд вважає, що це є також підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 254, 258, 257, 261, 266, 267, 1047 Цивільного кодексу України, ст.ст.10, 11, 60,88,212 - 215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову застосовані ухвалою Доагинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 20.01.2017 року, якою накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_4 ( НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4), а саме: на 1/4 частину приміщення АДРЕСА_5 ( реєстраційний номер майна 9907111), на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 та на квартиру АДРЕСА_2 ( реєстраційний номер майна 6367333).

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області через Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: В. А. Папарига