Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 березня 2017 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Ярмола О. Я. ,

при секретарі Ліщинська О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Біла Церква, в залі суду №5 цивільну справу за позовом Квартирно-експлуатаійного відділу м.Біла Церква до виконавчого комітету Білоцеркіської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа : ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради, свідоцтва на право власності та договору дарування, -

В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до суду з позовною заявою мотивуючи тим, що в КЕВ м.Біла Церква на праві постійного користування, згідно Державного акту від 19.12.1975 року, перебуває земельна ділянка площею 0,583 га, що розташована в м. Біла Церква, на перетині вулиць Ярмаркова - ІІІолом-Алейхема. За результатами проведеної в 2016 році аудиторської перевірки, встановлено, що на вищевказаній земельній ділянці, яка відноситься до категорії земель - землі оборони, знаходяться (збудовані) 2 невідомі гаражі. В подальшому, було з`ясовано, що гараж за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 , відомості про право власності на друге гаражне приміщення в архіві відсутні. Але з`ясувалося, що з 04.10.1999 р. власником другого гаража по АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 , якій подарував цей об`єкт гр. ОСОБА_3 . В зв`язку з тим, що Білоцерківська міська рада надала цю земельну ділянку для будівництва 2-х гаражів за рахунок території Міністерства оборони України, без вилучення її зі складу земель оборони, без погодження Міністерства оборони України, позивач просить суд визнати недійсними та скасувати п. 1.4. Розпорядження Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради №1-3-717 від 06.12.1996 року «Про дозвіл на розробку проектно-кошторисної документації», п. 5.3. Рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради №342 від 24.12.1996 року «Про наділення земельних ділянок та дозвіл підприємствам і організаціям міста на будівництво», Рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради №346 від 24.12.1996, визнати недійсним свідоцтво на право власності від 28.12.1996 року, виданого на підставі рішення №346 від 24.12.1996 року,визнати недійсним договір дарування гаража від 04.10.1999 року посвідчений нотаріально, приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Вельбоєнком А.П., зареєстрований в реєстрі за №206, серія та номер бланку НОМЕР_1 , а також стягнути з відповідачів судові витрати по справі.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала.

Представник відповідача ОСОБА_1 та представник ВК БМР в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, подали письмові заперечення на позов та заяви про застосування строку позовної давності до даних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи були повідомлені належно, заяв чи клопотань не подавали.

Заслухавши пояснення представників сторін по даній справі, оглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що Квартирно експлуатаційний відділ м.Біла Церква є державною установою, яка створена Міністерством оборони України з метою здійснення квартирно-експлуатаційного забезпечення військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій, що дислокуються в межах її відповідальності. В КЕВ м.Біла Церква на праві постійного користування, згідно Державного акту від 19.12.1975 року, перебуває земельна ділянка площею 0,583 га, що розташована в м. Біла Церква, на перетині вулиць Ярмаркова - ІІІолом-Алейхема.

Як зазначила в суді представник позивача, що в результаті проведеної в 2016 році аудиторської перевірки було встановлено, що на вищевказаній земельній ділянці, яка відноситься до категорії земель - землі оборони знаходяться (збудовані) 2 невідомі гаражі. Квартирно-експлуатаційним відділом м. Біла Церква було здійснено запит до Комунального підприємства Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації» для з`ясування власників гаражів.Згідно одержаної відповіді, вих. №2083 від 26.09.2016 року, зареєстровано лише 1 гараж за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 . Згідно вказаної відповіді, інформація про право власності на друге гаражне приміщення в архіві відсутня.

Встановлено, що згідно розпорядження голови Білоцерківської міської Ради Шуліпи Г.В. №1-3-717 від 06.12.1996 року «Про дозвіл на розробку проектно-кошторисної документації» (п. 1.4. якого надано дозвіл ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на будівництво 2-х гаражів по АДРЕСА_1 за рахунок території Міністерства оборони України.

Як було встановлено судом, що рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради за № 342 від 24.12.1996 року «Про затвердження лімітів питної води для промислових підприємств міста Біла Церква на 1997 рік» та рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради №346 від 24.12.1996 року «Про надання земельних ділянок та дозвіл на будівництво підприємствам організаціям міста» ніяким чином не стосується предмету спору та посилання позивача в обґрунтування своїх позовних вимог на дані рішення є безпідставним, оскільки дані рішення не стосуються ні дозволів, ні передачі у власність ОСОБА_4 і ОСОБА_1 будь-яких об`єктів нерухомого майна.

Встановлено, що Квартирно-експлуатаційному відділу м. Біла Церква надано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №711 14358 від 21.10.2016 року, згідно якої за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на гараж, номер запису 66 в книзі: підстава виникнення права власності: свідоцтво на право власності від 28.12.1996 року.

Згідно договору дарування ОСОБА_4 відчужив гараж по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , що стверджується копією договору дарування гаража від 04.10.1999 року посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Вельбоєнком А.П., зареєстрований в реєстрі за №206, серія та номер бланку НОМЕР_1 . З вказаного вище договору випливає, що гараж належить дарителю, тобто ОСОБА_4 на підставі свідоцтва на право власності виданого і зареєстрованого Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації за реєстровим №66 від 28.12.1996 року, реєстрова книга №3.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин. Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

У відповідності до п. 45 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України № 483 від 22.12.1997 р., передача земель оборони місцевим органам влади проводиться за згодою Міністра оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України.

Відповідно до п. 24 додатку до Указу Президента України від 30 грудня 1995 року № 1194/95 до повноважень голови виконкому та очолюваної ним Ради належать делеговані повноваження державної виконавчої влади, а саме щодо видачі у встановленому порядку забудовникам архітектурно-планувальних завдань, технічних умов на будівництво, реконструкцію будинків і споруд, благоустрій територій, дозволів на проведення цих робіт.

Відповідно до розпорядження голови Ради від 06.12.1996 року № 1-3-717 ОСОБА_1 отримала дозвіл на розробку проектно-кошторисної документації на будівництво гаража по АДРЕСА_1 за рахунок території Міністерства оборони України. Рішенням виконкому Білоцерківської міської Ради народних депутатів від 24 грудня 1996 року № 342 «Про виділення земельних ділянок та дозвіл підприємствам і організаціям міста на будівництво» їй було дозволено побудувати гараж по АДРЕСА_1 за рахунок території Міністерства оборони України.

Відповідно ст. 2 Закону України «Про власність» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини по володінню, користуванню та розпорядженню майном. Як наведено вище, ОСОБА_1 володіє нерухомим майном, а саме гаражем по АДРЕСА_1 правомірно на підставі всіх необхідних дозволів, які були передбачені чинним на той час законодавством і отримані нею та проектно-кошторисної документації, що відповідає ст. 49 Закону України «Про власність», а також, ОСОБА_4 правомірно володів нерухомим майном та правомірно відчужив своє майно ОСОБА_2 ..

Відповідно до договорів про компенсацію земельного податку, які укладалися між позивачем та ОСОБА_1 , а також виставлених рахунків, остання сплачувала земельний податок за земельну ділянку по АДРЕСА_1 на якій побудований її гараж, що підтвердила належними письмовими доказами в судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 . Дані квитанції, рахунки приєднані до матеріалів справи.

При переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинного станом на січень 2002року Земельного Кодексу України (ст. 30), до набувача від відчужувача автоматично переходило право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження, з необхідністю подальшого оформлення переходу права власності.

Суд звертає увагу, що Наказ Міністра оборони України від 22.12.1997 року № 483, яким затверджено Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, на який посилається позивач, - був прийнятий після набуття відповідачами спірних об`єктів нерухомості.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України «Про використання земель оборони» розміри земельних ділянок, необхідних для розміщення

військових частин та проведення ними постійної діяльності,

визначаються згідно із потребами на підставі затвердженої в

установленому порядку проектно-технічної документації.

На підставі рішення Білоцерківської міської Ради депутатів трудящих № 647 від 19.12.1975 р. Білоцерківській квартирно-експлуатаційній частині було видано Акт на право користування землею площею 13070 м кв. для військового містечка № НОМЕР_2 .

Відповідно до ст. 70 Земельного кодексу України землями для потреб оборони визнаються землі, надані для розміщення та постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств і організацій Збройних Сил України, інших військових формувань та внутрішніх військ.

Порядок надання земель для потреб оборони визначається законодавством України.

Суд звертає увагу на те, що додана до позовної заяви ксерокопія Акту на право користування землею містить не засвідчені в установленому порядку виправлення щодо площі земельної ділянки яка надавалася в користування позивачеві, та з доданого Плану /схеми/ до вказаного Акту не можливо безперечно стверджувати, що спірна земельна ділянка на якій знаходяться гаражі, перебуває в користуванні позивача. Оскільки не визначені чіткі межі земельної ділянки, яка була відведена в постійне користування під військове містечко АДРЕСА_2 , так-як координати земельної ділянки, як і будь-яка документація із відведення земельної ділянки відсутні, кадастровий номер земельної ділянки не присвоювався.

Отже, Квартирно-експлуатаційним відділом не надано належних письмових доказів, якими б чітко визначались чи підтверджувались змінені межі та розміри земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні.

Як було зазначено вище, рішенням виконкому Білоцерківської міської ради народних депутатів від 26.09.1995 р. № 236 із земель військової частини НОМЕР_3 (військове містечко № 2) було вилучено з користування Міністерства оборони України дві земельні ділянки площею 0,6 га по АДРЕСА_3 , та приєднано їх до земель міськземфонду, на що була згода землекористувача, що стверджується копією архівного витягу з рішення № 236 від 26 вересня 1995 року. Відсутні докази того, що дане рішення було змінено чи доповнено, чи оскаржено.

Позивач не надав належних доказів своїх позовних вимог.

Відповідно до до ч.1ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, надавши належну правову оцінку яким, суд мав би можливість дійти обґрунтованого висновку про задоволення позову. Позивач скористався своїм правом на судовий захист, однак його позиція не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду справи.

Також, відповідачі подали заяви про застосування строків позовної давності до даних позовних вимог.

За ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно приписів ст.261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст.267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, представник позивача зазначає, що, лише, при проведенні в 2016 році аудиторської перевірки, було встановлено, що на земельній ділянці, яка відноситься до категорії земель - землі оборони, знаходяться (збудовані) 2 невідомі гаражі. Однак, аудиторами не визначалися межі земельної ділянки та позивачем визнано факт наявності спірних побудов ще в 1990-х роках, а отже, позивач міг довідатися про порушене своє право. Та, крім того, як зазначено вище, в 1995 році саме за згодою землекористувача із земель військової частини НОМЕР_3 (військове містечко № 2) було вилучено з користування Міністерства оборони України дві земельні ділянки площею 0,6 га по АДРЕСА_3 , та приєднано їх до земель міськземфонду. А отже, дійсно, сплив строк позовної давності щодо позовних вимог по даній справі.

Строки позовної давності підлягають застосуванню до даних правовідносин, вимоги за позовом не належать до переліку тих вимог, на які позовна давність не поширюється відповідно до ст.268 ЦК України.

На підставі вищевикладеного та керуючись 3,70 ЗК України, ст. ст. 257,261,267 ЦК України, Законом України «Про використання земель оборони», 10, 60, 79, 88, 209, 212-215 ЦПК України суд-

В И Р І Ш И В :
В задоволенні позову Квартирно-експлуатаійного відділу м.Біла Церква до виконавчого комітету Білоцеркіської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа : ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради , свідоцтва на право власності та договору дарування - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя О. Я. Ярмола