Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 26 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеної додаткової угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт від 13 червня 2012 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 14 729,12 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Проте відповідач порушив умови зазначеної угоди, а тому станом на 22 травня 2014 року має заборгованість перед банком у розмірі 29 180,73 грн., яка складається з: 14 046,15 грн. заборгованості за кредитом, 3 354,72 грн. заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом, 6 583,38 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором, а також штраф, передбачені п. 1.6.4 додаткової угоди, у розмірі 5 196,48 грн.

Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_3 вказану вище заборгованість.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26 листопада 2015 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за угодою від 13 червня 2012 року у розмірі 29 180,73 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що відповідач не виконав свої зобов'язання за додатковою угодою від 13 червня 2012 року, у зв'язку з чим виникла заборгованість перед банком у розмірі 29 180,73 грн.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Судами встановлено, що відповідно до додаткової угоди про реструктуризацію заборгованості від 13 червня 2012 року до договору про надання банківських послуг від 06 листопада 2007 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 14 729,12 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

За змістом пунктів 1.6.1, 1.6.2 додаткової угоди від 13 червня 2012 року термін повернення кредиту, зазначений у п. 1.2 договору є 31-й день з моменту такого порушення. Вся заборгованість за кредитом, починаючи з наступного дня, який слідує за днем повернення кредиту (32-й день), вважається простроченою.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку станом на 22 травня 2014 року відповідач має заборгованість перед банком у розмірі 29 180,73 грн., яка складається із: 14 046,15 грн. заборгованості за кредитом; 3 354,72 грн. заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом; 6 583,38 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором; 5 196,48 грн. штрафу, передбаченого п. 1.6.4 додаткової угоди.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Вказані вище висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 16 листопада 2016 року № 6-1443цс16, від 02 листопада 2016 року № 6-1907цс16, від 30 вересня 2015 року № 6-1825цс15, яка відповідно до норм ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Так, відповідно до п. 1.6.3 додаткової угоди про реструктуризацію заборгованості від 13 червня 2012 року, починаючи з наступного дня, який слідує за днем повернення кредиту (32-й день), позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом за кожен день прострочення. При цьому відсотки та комісії за користування кредитом не нараховуються і не сплачуються (а. с. 5).

Таким чином, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, суд апеляційної інстанції всупереч вимогам статей 213, 214, 303, 304 ЦПК України на вищенаведені положення закону та обставини справи уваги не звернув, не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, не навів розрахунків, з яких виходив при задоволенні грошових вимог, не дослідив їх обґрунтованості, всупереч п. 1.6.3 додаткової угоди про реструктуризацію заборгованості від 13 червня 2012 року стягнув відсотки за користування кредитом, а тому дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову повністю.

Доводи касаційної скарги, що умови і правила надання банком послуг не підписані відповідачем, не заслуговують на увагу, оскільки ці умови і правила надання банком послуг є невід'ємною частиною укладеного між сторонами договору і відповідно до анкети-заяви про приєднання до умов і правил надання банком послуг (а. с. 4) з ними ОСОБА_3 ознайомлений та погодився.

Крім того, доводи касаційної скарги щодо неналежного повідомлення про розгляд справи в суді апеляційної інстанції не заслуговують на увагу, оскільки про судове засідання на 29 жовтня 2015 року (перше судове засідання) відповідач та його представник були повідомлені особисто (а. с. 166, 168), а про наступне судове засідання, яке відбулося 26 лютого 2015 року, та в якому було постановлену оскаржувану ухвалу, особисто був повідомлений представник відповідача (а. с. 175), тому останній також вважається повідомленим належним чином в силу норми ч. 5 ст. 76 ЦПК України.

За таких обставин ухвала суду апеляційної інстанції не може вважатись законною і обґрунтованою та в силу ст. 342 ЦПК України підлягає скасуванню, з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись статтями 336, 342, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 26 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: М.К. Гримич

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська