Справа № 574/820/17
Провадження № 2/574/446/2017
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2017 року

Буринський районний суд Сумської області в складі:

головуючого судді: Воронкова Д.В.,

при секретарі: Лігерко Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Буринь цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, стягнення плати за користування житлом та земельної ділянки, стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

11.07.2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з, уточненим під час судового розгляду, позовом, на обґрунтування позовних вимог зазначивши, що в м. Буринь по вул. Свободи, 63 знаходиться житловий будинок, 1/2 частина якого на праві спільної часткової власності належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину від 23.02.1999 року. Інша 1/2 частина будинку раніше належала її брату - ОСОБА_4, а після його смерті, в порядку спадкування - ОСОБА_2 Відповідно до нотаріально посвідченій угоди від 02.03.1999 року про розподіл часток будинку, укладеної між нею та ОСОБА_4, їй в користування надані: кімната 1-5 площею 20,6 кв.м. та кухня, відповідні господарські будівлі, в користуванні ОСОБА_4 - кімната 1-3, (кухня) та відповідні будівлі. Останнім часом вона не має можливості користуватись своєю частиною будинку, так як замінено замок на вхідних дверях, в будинку без її згоди, як власника, проживає ОСОБА_3І, якому будинок продала ОСОБА_2 ОСОБА_3 фактично користується всім будинком, у тому числі і приміщеннями, право на користування якими, відповідно до угоди, належать їй. Просила ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у здійсненні її права користування та розпорядження майном, вселивши її та виселити ОСОБА_3 із вказаного будинку

Після цього позивачка звернулася до суду з уточненими позовними вимогами, в яких вказала, що ОСОБА_3 користувався і користується її частиною власності, за що повинен сплатити за останні 3 роки плату, яку вона оцінюю в 600 грн. щомісячно, а загалом за 36 місяців = 21600 грн. Стягненню підлягає також і плата за його користування належній їй 1/2 частини земельної ділянки, яку вона оцінює загалом 5000 грн. за останні 3 роки. Своїми діями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спричинили їй моральної шкоди, завдали душевних страждань, вона позбавлена можливості користуватись будинком та земельною ділянкою. Свої моральні страждання вона оцінює в 5000 грн.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_5 підтримала позовні вимоги, просила суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, та вказала, що після укладання угоди про розподіл часток будинку вона дозволила своєму братові ОСОБА_4 користуватися цілком усім будинком. Вона мешкає у Київській області та рідко приїжджала до м. Буринь. Останні роки її брат жив у дружини. 01.05.2014 році ОСОБА_4 помер. 13.12.2011 року, коли вона приїхала до м. Буринь та прийшла до свого будинку, вона побачила, що у будинку живе сторонній чоловік ОСОБА_3, з пояснень якого вона дізналася, що останній придбав вказаний будинок за 5000 доларів США.

Вказала, що при житті її брата ОСОБА_4 у неї не було ключа від спірного будинку, оскільки він їй був не потрібен. Після смерті брата вона з приводу отримання ключів від будинку та від калитки ні до кого не зверталася. Літом 2017 року вона з ОСОБА_2 обмінялися ключами від будинку, щоб зробити дублікати, але вона (позивачка) дублікат ключа не зробила, оскільки не вважала це своїм обовязком. Вказала, що літом 2017 року вона бачила, як на територію будинку заходив невідомий чоловік з косою. Право власності на земельну ділянку вона не оформлювала. Користуватися будинком їй заважають речі, залишені там ОСОБА_3, але з вимогою про виселення з будинку вона до ОСОБА_3 не зверталася. Також зазначила, що речі ОСОБА_3, які знаходяться у будинку, описані працівниками поліції та вона забороняє ОСОБА_3 їх забрати, доки він не сплатить їй гроші за користування будинком. У судовому засіданні три рази відмовилася отримати ключі від будинковолодіння.

Відповідачка ОСОБА_2 у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, просила у їх задоволенні відмовити та вказала, що у 1999 році її мати уклала шлюб з ОСОБА_4, який був братом ОСОБА_1 Остання мешкала у іншій області, приїжджала до брата рідко. Після укладання угоди про порядок користування будинком ОСОБА_1 дозволила ОСОБА_4 користуватися усім будинком. Також вона, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 домовилися про продаж будинку при наявності задовільної ціни. ОСОБА_3 виявив бажання придбати будинок та літом 2011 року передав ОСОБА_4 частину грошей - 3000 доларів та з дозволу останнього вїхав до будинку. Після цього ОСОБА_3 двічі передавав по 2500 доларів США. Про факт продажу будинку вона повідомила ОСОБА_1, але останню не влаштувала ціна. Коли у 2011 році ОСОБА_1 приїхала до м. Буринь, вона побачила, що у будинку перебуває ОСОБА_3. З цього приводу ОСОБА_1І прийшла до неї на роботу, скаржилася, відмовилася від своєї частини грошей та від продажу будинку взагалі, але вирішити це питання з ОСОБА_4 відмовлялася. Вказала, що питання про продаж будинку вирішував ОСОБА_4, який і надав ОСОБА_3 ключ та дозвіл на вселення до будинку. Пояснила, що вона була обізнана про усі справи, що стосуються спірного будинку та його продажу, оскільки ОСОБА_4, в силу похилого віку, не мав можливості самостійно це робити та довірив їй ці питання, але остаточне рішення приймав сам. ОСОБА_1 ніколи не вимагала від неї або від ОСОБА_3 звільнити будинок. Підтвердила, що у 2015 році вона повісила замок на хвіртку, а ОСОБА_3 поміняв замки у самому будинку. Вони це зробили з метою захисту майна, оскільки будинок двічі обкрадали, виламували двері. ОСОБА_1 з питання отримання дублікату ключів від хвіртки чи будинку до неї або до ОСОБА_3 не зверталася. Зазначила, що на момент розгляду справи у ОСОБА_1 вже є ключ від будинку. Тричі у судовому засіданні пропонувала ОСОБА_1 отримати ключ від хвіртки.

Представник відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_6 у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, просив суд у їх задоволені відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, просив у їх задоволенні відмовити та вказав, що у 2011 році йому запропонували придбати спірний будинок за 8000 доларів. Питання про продаж будинку він обговорював з ОСОБА_4, оскільки вважав його єдиним власником, ключі отримав від нього ж, гроші передавав ОСОБА_2 за згодою з останнім. Про існування іншого володаря ОСОБА_1 його не повідомили. У вказаному будинку він не мешкав, використовував його для зберігання старих речей та інколи зустрічався там з друзями. Зимою 2011 року, коли він перебував у будинку, приїхала ОСОБА_1 та повідомила його, що вона власниця спірного будинку. З приводу звільнення будинку або отримання ключів ОСОБА_1 до нього ні коли не зверталася. Підтвердив, що він декілька років тому замінив замки на дверях будинку, оскільки будинок двічі обкрадали, виламували двері. Земельною ділянкою він не користувався, доглядав за будинком, прибирався у дворі, косив буряни.

Також вказав, що на момент розгляду справи він звільнив будинок від своїх речей, ключ віддав ОСОБА_2 Він бажав зробити це раніше, але не мав можливості, оскільки ОСОБА_1 стверджувала, що речі були внесені до акту опису працівниками поліції, що на справді не відповідало дійсності.

Опитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показав, що у травні 2017 року він разом з ОСОБА_1 ходив до спірного будинку, де остання зустрічалася з ОСОБА_3 У ході зустрічі вони розмовляли про гроші, ОСОБА_3 пообіцяв ОСОБА_1 передати 2500 доларів США, на що вона погодилася.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні вказав, що він чув, як весною 2017 року ОСОБА_3 казав, що заплатив дружині ОСОБА_4 за будинок 8000 доларів США.

Вислухавши думку осіб, що беруть участь по справ, показання свідків, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) установив наступне.

На підставі свідоцтва про право на спадщину від 23.02.1999 року, виданого Буринською районною державною нотаріальною конторою Сумської області та зареєстрованого у реєстрі за № 306, ОСОБА_1 є власницею 1/2 частини будинку, розташованого за адресою: м. Буринь по вул. Свободи, 63 (а.с. 6)

На підставі свідоцтва про право на спадщину від 23.02.1999 року, виданою Буринською районною державною нотаріальною конторою Сумської області та зареєстрованого у реєстрі за № 306, власником іншої 1/2 частини вказаного будинку був ОСОБА_4 (а.с. 7)

Відповідно до угоди про розподіл часток будинку, укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та посвідченої нотаріусом Буринської держнотконтори від 02.03.1999 року, ОСОБА_1 в користування надані: кімната 1-5 площею 20,6 кв.м. та кухня, відповідні господарські будівлі, в користуванні ОСОБА_4 - кімната 1-3, (кухня) та відповідні будівлі (а.с. 38).

05.05.2014 року ОСОБА_4 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть ОСОБА_9 1-БП № 216146 (а.с. 38)

Як вбачається з копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 76033583 від 16.12.2016 року, власником майна у вигляді ? частики вказаного будинку після смерті ОСОБА_4 стала ОСОБА_2 (а.с. 40)

Вказані обставини сторонами не заперечуються.

Як встановлено у судовому засіданні, та цей факт також не заперечується сторонами, у 2011 році ОСОБА_3, без згоди ОСОБА_1, як другого власника, вселився до спірного будинку, завіз у будинок свої речі, що також вбачається з протоколу огляду міста події від 20.06.2017 року, що міститься у матеріалах справи.

Проте, суд вважає недоведеним посилання ОСОБА_1 на той факт, що на момент вселення до будинку ОСОБА_3 знав про її існування, як другого власника будинку, а також і той факт, що спірний будинок ОСОБА_3 продала ОСОБА_2

Судом встановлено, що ОСОБА_3 у 2014 та у 2015 році змінив замки на вхідних дверях спірного будинку, а ОСОБА_2 у 2015 році повісила замок на калитку. Вказані дії також відбулися без згоди ОСОБА_1,

Правовідносини, що виникли, врегульовані наступними нормами закону.

Ст. 317 ЦК України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна дії, які не суперечать закону.

Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений у цьому праві.

Згідно ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною власністю.

Ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім»ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджено.

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого майнового або немайнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, припинення дії, що порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення права, та інші способи захисту.

Згідно ст.3 ЦПК України особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.4 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, визначений законами України.

Згідно ч.1 ст.15 ЦПК України - до компетенції суду під час розгляду цивільної справи віднесено захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод та інтересів, що виникають з цивільних, житлових та інших правовідносин.

Ст. 10 ЦПК передбачає ,що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.60 ЦПК сторони зобов'язані довести ті обставини, на які вони посилаються. Зокрема, обов'язок по доказуванню позовних вимог покладається за законом на позивача, і не може перекладатись на відповідача у вигляді покладення на нього обов'язку доказувати відсутність обставин, на які посилається позивач.

Згідно п.3 ч.1 ст. 215 ЦПК України, - суд, приймаючи рішення, повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулась до суду, і якщо були порушені, то ким.

Тобто, судовому захисту (захисту у спосіб ухвалення відповідного судового рішення, в тому числі про покладення на відповідача певного зобов'язання чи обмеження) підлягає лише порушене, невизнане чи оспорюване право.

На неодноразові розяснення судом вимог ст. 60 ЦПК України ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 не надали суду жодного належного доказу на підтвердження позовних вимог, та взагалі, на підтвердження існування факту порушення прав та інтересів позивачки.

Крім того, позивачкою та її представником у позовній заяві та у судовому засіданні не наведено жодної норми закону на обґрунтування позовних вимог.

Ніяких належних доказів (крім своїх слів) на підтвердження позовних вимог позивачка суду не надала, відповідачі обставини позовних вимог заперечували. В межах заявлених позовних вимог, в межах наданих доказів, на момент розгляду справи, судом не встановлено вчинення відповідачами будь-яких дій, які б могли бути визнані судом такими, що порушують права позивачки (є неправомірними), чи такими, що створюють для неї перешкоди у здійсненні права власності, в тому числі у здійсненні права користування та володіння майном, не встановлено перешкод з боку відповідачів щодо проживання позивачки в спірному будинку.

Набуваючи такого висновку, враховуючи загальну недоведеність позовних вимог, суд також приймав до уваги наступні обставини:

По-перше: ОСОБА_1 посилається на вчинення перешкод відповідачами у користуванні будинком, зокрема в доступі до подвіря та будинку. Разом з тим, суду не представлено жодного доказу на підтвердження того, що відповідачі чинили такі перешкоди безпосередньо позивачці, і що позивачка взагалі хоча б один раз намагалась потрапити до будинку, а її туди відповідачі не впустили чи у інший спосіб перешкодили цьому.

Навпаки, як вбачається з пояснень самої ОСОБА_1, за життя її брата ОСОБА_4 ключа від будинку у неї не було, він їй не був потрібен. Після смерті брата з приводу отримання ключів вона до відповідачів не зверталася. Після звернення до суду, у серпні 2017 року, ОСОБА_2 надала їй ключ від будинку, але вона відмовилася робити дублікат. Після цього ОСОБА_1 у судовому засіданні тричі відмовилася отримати ключі від будинковолодіння. Слід звернути увагу, що згідно пояснень відповідачів вони вимушені були замінити замки з метою збереження майна, яке двічі розкрадалося невідомими особами.

По друге: з пояснень самої ОСОБА_1, а також пояснень відповідачів установлено, що позивачка з вимогою виселитися та звільнити будинку від речей до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не зверталася.

До того ж, аналізом показань свідка ОСОБА_7 вбачається, що ОСОБА_1 у травні 2017 року не вимагала від ОСОБА_3 звільнити будинок або надати їй ключі, а навпаки, показання свідчать про те, що між останніми була досягнута згода щодо умов купівлі-продажу будинку.

У судовому засіданні позивачка забороняла ОСОБА_3 вивозити речі, вказуючи, що речі знаходяться під описом, та вона надасть таку згоду лише після передачі останнім їй грошей за користування житлом. Заслуговують на увагу пояснення ОСОБА_3, що станом на 07.12.2017 року він звільнив будинок від своїх речей, ключ віддав ОСОБА_2

По-третє: позивачем не надано жодного підтвердження факту порушення її прав з боку відповідачів щодо незаконного користування земельною ділянкою, так саме, як і доказів, що підтверджують майнові права ОСОБА_1 на цю землю. У судовому засіданні ОСОБА_1 вказала, що правовстановлюючі документи на земельну ділянку вона не оформлювала.

Таким чином, враховуючи встановлені у судовому засіданні конкретні обставини і факти, межі розгляду даної справи, суд дійшов висновку, що за позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом, виселення та про вселення - у позові слід відмовити за необґрунтованістю і відсутністю підстав.

Позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди у вигляді плати за користування житлом у сумі 21600 грн., земельною ділянкою у сумі 5000, а також про відшкодування моральної шкоди у сумі 5000 гр., є похідними від позовних вимог про усунення перешкод у користування житлом, виселення та вселення, а тому, також не підлягають задоволенню через необґрунтованість, недоведеність, та через відсутність факту порушення прав позивачки.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст.5,6,10,15,60,197,212,214-215 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, стягнення плати за користування житлом та земельної ділянки, стягнення моральної шкоди, - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Сумської області через Буринський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час його проголошення, в той же строк з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий:

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2017 року м. Буринь

Буринський районний суд Сумської області в складі:

головуючого судді: Воронкова Д.В.,

при секретарі: Лігерко Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Буринь цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, виселення, стягнення плати за користування житлом та земельною ділянкою, стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

Враховуючи складність справи, керуючись ч 3 ст. 209 ЦПК України, суд оголошує вступну та резолютивну частину рішення

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст.5,6,10,15,60,197,212,214-215 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, стягнення плати за користування житлом та земельної ділянки, стягнення моральної шкоди, - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Сумської області через Буринський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час його проголошення, в той же строк з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий: