Апеляційний суд Житомирської області
Справа №287/430/16-ц Головуючий у 1-й інст. Волощук В. В.
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

секретаря Ковальської Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Радовельської сільської ради Олевського району Житомирської області про визнання заповіту недійсним та нікчемним, за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на рішення Олевського районного суду Житомирської області від 09 грудня 2016 року та додаткове рішення цього ж суду від 16 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, Радовельської сільської ради Олевського району Житомирської області про визнання заповіту недійсним. Зазначав, що він є сином ОСОБА_4, який помер 28 липня 2014 року. Він, як рідний син померлого спадкодавця, являється спадкоємцем за законом першої черги на майно, яке належало спадкодавцю. Крім нього спадкоємцями після померлого батька ОСОБА_4, є також його старший брат ОСОБА_2, та його менший брат ОСОБА_5, який у свою чергу про свої спадкові права не заявляє. 06.04.2016 року йому стало відомо, що у його брата відповідача по справі ОСОБА_2, є заповіт, складений батьком ОСОБА_4, за яким старшому брату ОСОБА_2, заповідано все майно батька, у тому числі житловий будинок. На даний час спадкоємець за заповітом вчиняє дії щодо успадкування майна спадкодавця використовуючи при цьому підставу для прийняття спадщини - заповіт батька від 01.07.2009 року. Вважає, що зазначений заповіт підлягає визнанню недійсним у звязку із його нікчемністю, оскільки на момент його складання секретарем Радовельської сільської ради ОСОБА_6, не дотримано загальних вимог щодо до форми заповіту. Враховуючи вищевикладене, просив визнати недійсним заповіт його батька ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, вчинений і посвідчений секретарем Радовельської сільської ради 01 липня 2009 року ОСОБА_6, зареєстрований за № 19, у звязку із його нікчемністю та застосувати правові наслідки недійсності заповіту від 01 липня 2009 року у звязку із його нікчемністю, шляхом встановлення, що ОСОБА_2 має право на спадкування за законом на загальних підставах.

Рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 09 грудня 2016 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову про визнання заповіту недійсним.

Додатковим рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 16 березня 2017 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову про визнання заповіту нікчемним.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, неповного зясування всіх обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Крім того, в поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 просив скасувати додаткове рішення цього ж суду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом 01 липня 2009 року ОСОБА_4 склав заповіт, за яким на випадок своєї смерті, належне йому майно: житловий будинок з надвірними будівлями, земельну ділянку, все своє майно і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він по закону матиме право заповів сину ОСОБА_2 Заповіт посвідчений секретарем Радовельської сільської ради Олевського району Житомирської області.

28 липня 2014 року ОСОБА_4 помер.

Відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В п.3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що ухвалюючи рішення, суд згідно з частиною першою статті 214 ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, що на них посилалися особи, які беруть участь у справі. У звязку із цим посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у даній справі, не є підставою для відмови в задоволенні предявленого позову, оскільки при вирішенні справи суд враховує підставу (обґрунтування) та зміст позовних вимог (стаття 119 ЦПК).

Із змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що позивач просив визнати заповіт складений ОСОБА_4, 01.07.2009 року недійсним та нікчемним.

Згідно вимог ст.203 ЦК України особа яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний об'єм цивільної дієздатності, волевиявлення учасника угоди повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Згідно п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватись на припущеннях.

Так, судом першої інстанції на підставі наданих доказів встановлено, що ОСОБА_4 на час складання заповіту не страждав будь-яким психічним захворюванням, недієздатним не визнавався, його волевиявлення, під час укладання заповіту було вільним і відповідало його волі.

Встановивши зазначені вище обставини та давши належну оцінку доводам сторін, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що підстав, які б свідчили про те, що волевиявлення заповідача ОСОБА_4 не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, не встановлено. Тому суд правильно відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання заповіту недійсним.

Відповідно до ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ст. 1234 ЦК України).

Відповідно до ст.1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч.4 ст.207 цього Кодексу.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Згідно ст.1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчено уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Частиною 1, абзац 2, п.1 Розділу І; ч.ч.8, 10, 11-13, 19 Розділу ІІ; ч.33 Розділу ІІІ Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України» затвердженої наказом Мінюсту України від 25.08.1994 року № 22/5 (зі змінами внесеними згідно з Наказом мінюсту № 111/5 (z 1378-06) від 28.12.2006 року), (в редакції, що була чинною на час вчинення нотаріальних дій), передбачено, що у населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів, вчиняють такі нотаріальні дії посвідчують заповіти; нотаріальні дії вчиняються в приміщенні виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів; при вчиненні нотаріальних дій посадові особи виконавчих комітетів встановлюють особу громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальних дій, яке здійснюється за паспортом або іншими документами, які виключають будь-які сумніви щодо особи громадянина (паспорт громадянина України, посвідчення водія, посвідчення, видане за місцем роботи громадянина та ін.); при посвідченні заповітів перевіряється справжність підпису громадян, які звернулись за вчиненням нотаріальної дії; при посвідченні заповітів з'ясовується дієздатність громадян; нотаріально посвідчувані заповіти підписуються у присутності посадової особи виконавчого комітету, яка вчиняє нотаріальну дію; всі нотаріальні дії, які вчиняються посадовими особами виконавчих комітетів, реєструються в реєстрах для реєстрації нотаріальних дій. Кожній нотаріальній дії присвоюється окремий порядковий номер; заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складання заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем.

Згідно з ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Судом першої інстанції встановлено, що спірний заповіт посвідчений секретарем Радовельської сільської ради Олевського району Житомирської області ОСОБА_6, яка на підставі рішення № 2 цієї ж ради від 17.05.2006 року уповноважена вчиняти нотаріальні дії та містить відмітку про те, що «заповіт підписано в моїй присутності власноручно», а також підписаний заповідачем ОСОБА_4 Заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми, він викладений у вигляді письмового документу, підписаний без свідків безпосередньо заповідачем у присутності секретаря Радовельської сільської ради Олевського району Житомирської області ОСОБА_6, та нею ж посвідчений, яка перевірила дієздатність заповідача і з'ясувала його дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок його смерті.

Дієздатність та особу заповідача ОСОБА_4 перевірено секретарем сільської ради ОСОБА_6, що вбачається з матеріалів справи. Так, із копії журналу для реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету Радовельської сільської Ради Олевського району Житомирської області на 2007 рік, вбачається, що під реєстровим номером № 19 від 01 липня 2009 року, вчинено нотаріальну дію, а саме посвідчено заповіт від імені ОСОБА_4 Документ, що засвідчує особу, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії- Макарчука В.М., є його паспорт громадянина України, серії ВМ № 932087 виданий 06.03.2001 року. Зміст нотаріальної дії вказано посвідчення заповіту, та звільнено заповідача від сплати державного мита на підставі чорнобильського посвідчення категорії «Б» № 484329 виданого 30.10.1993 року, і засвідчено підписом ОСОБА_4, про одержання нотаріально оформленого документа.

Факт підписання заповіту особисто ОСОБА_4, як в суді першої інстанції, так і в апеляційній інстанції підтвердив ОСОБА_1

Помилкове зазначення в заповіті ст.ст.534, 535 ЦК України (1963 року) не є підставою для визнання його недійсним.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що заповіт є недійсним з тих підстав, що відомості про його вчинення внесені до спадкового реєстру через 177 днів з дня його вчинення не грунтуються на вимогах закону.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову про визнання заповіту нікчемним, суд першої інстанції, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, дійшов правильного висновку, що заповіт посвідчений секретарем Радовельської сільської ради Олевського району Житомирської області 01 липня 2009 року відповідає вимогам закону, посвідчений особою, яка мала на це право, а також те, що спірний заповіт підписаний особисто заповідачем ОСОБА_4

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскарженого судового рішення.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законне і обґрунтоване рішення, подані апеляційні скарги необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції у справі - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Олевського районного суду Житомирської області від 09 грудня 2016 року та додаткове рішення цього ж суду від 16 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді