Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №321/813/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Олійник М.Ю.
Провадження №22-ц/778/2346/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючий Кримська О.М.,

Судді Гончар М.С.

ОСОБА_2

при секретарі Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 14 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи приватний нотаріус Михайлівського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_5, державний нотаріус Пятої Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про встановлення нікчемності заповіту,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, який під час судового розгляду уточнила і остаточно просила суд встановити нікчемність заповіту ОСОБА_9 на користь ОСОБА_4 від 21 лютого 2005 року.

В обґрунтування позову зазначала, що 21 травня 2011 року померла її бабуся - ОСОБА_9, після смерті якої залишилось спадкове майно: житловий будинок № 110 по вул. Запорізькій в смт. Михайлівка Запорізької області з надвірними спорудами та право на земельну ділянку під вказаним домоволодіння. Позивач вказує, що вона є спадкоємцем померлої за правом представлення внаслідок спадкової трансмісії після батька - ОСОБА_10, померлого 09 серпня 1998 року. При зверненні до нотаріальної контори для оформлення спадщини їй стало відомо, що в лютому 2005 року спадкодавець ОСОБА_9 склала заповіт на користь свого онука - ОСОБА_4, яким заповідала йому все належне їй майно. Іншими спадкоємцями померлої ОСОБА_9 є її дочка ОСОБА_7 та онука ОСОБА_8, які свої спадкові права у встановлені законом строки не реалізували. Після ознайомлення із заповітом у позивача виникли сумніви щодо особистого виконання підпису тексту ОСОБА_9, так як рукописний текст виконано без жодної помилки, каліграфічним почерком, який не був властивий померлій.

У звязку з порушенням вимог щодо форми заповіту, а саме: відсутності особистого підпису спадкодавця, позивач просить суд встановити, що заповіт ОСОБА_9 на користь ОСОБА_4 є нікчемним.

Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 14 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Особи, що беруть участь у справі повідомлені про місце та час розгляду справи у відповідності до вимог ст.ст. 74, 76 ЦПК України, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (судової повістки) та розпискою про одержання судової повістки про виклик у суд ( т.5 а.с.43-45; 51-53;55-56).

Державний нотаріус Пятої Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_6 до суду апеляційної інстанції не прибула, надійслала клопотання про розгляд справи за її відсутності ( т.5 а.с.49-50).

Від ОСОБА_4 надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу ( т.4 а.с.213-215).

Приватний нотаріус Михайлівського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 не зявилися до апеляційного суду, причин неявки в судове засідання не повідомили, будь яких письмових клопотань від них не надходило.

З огляду на вищевикладене та у відповідності до ст.ст. 303-1, 305 ЦПК України, судова колегія ухвалила розглядати справу за відсутності учасників апеляційного розгляду, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що 21 травня 2011 року померла ОСОБА_9, після смерті якої відкрилася спадщина на належне їй майно: житловий будинок № 110 по вул. Запорізька в смт. Михайлівка Михайлівського району Запорізької області, земельна ділянка площею 0,60 га, розташована на території смт. Михайлівка Михайлівського району Запорізької області по вул. Запорізька, 110, а також земельна ділянка площею 5,50 га, розташована на території Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені і статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадщину виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до вимог ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно із ч.1.ч.2 ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю; право на заповіт здійснюється особисто; вчинення заповіту через представника не допускається .

Відповідно до ч.1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

ОСОБА_9 за життя було складено заповіт, посвідчений 21 лютого 2005 року нотаріусом Пятої Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_6 та зареєстрований у реєстрі за № 3-58.

Згідно вказаного заповіту померла все належне їй майно заповіла ОСОБА_4.

ОСОБА_4 у встановлений ст.1270 ЦК України строк після смерті спадкодавця ОСОБА_9 звернувся до приватного нотаріуса Михайлівського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_5 із заявою про прийняття спадщини за заповітом, на підставі якої 04 листопада 2011 року було відкрито спадкову справу № 169/2011 (т.1 а.с.190-236).

14 листопада 2011 року позивачем ОСОБА_3 у нотаріуса м. Запоріжжя ОСОБА_11 складена заява про прийняття спадщини за правом представлення на майно, що залишилось після смерті ОСОБА_9, яка була направлена на адресу приватного нотаріуса Михайлівського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_5

22 грудня 2011 року ОСОБА_3 звернулась до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину, що залишилась після смерті ОСОБА_9, в задоволенні якої було відмовлено постановою приватного нотаріуса ОСОБА_5 від 29 грудня 2011 року в звязку зі складенням спадкодавцем заповіту не на користь ОСОБА_3

Ст. 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту, згідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначених у ст. ст. 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Положеннями ст. 1248 ЦК України передбачено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (недійсним в силу закону).

У пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" судам розяснено, що заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із ч. 1 ст. 1257 ЦК України є нікчемним, тому на підставі ст. 215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

За змістом п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може предявлятися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Судом першої інстанції повно та всебічно досліджено обставини справи та правильно встановлено, що заповіт ОСОБА_9 від 21 лютого 2005 року, посвідчений нотаріусом Пятої Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за №3-58, відповідає як загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину (ст.203 ЦК України), так і загальним вимогам щодо форми заповіту, які визначені ст. 1247 ЦК України, а саме: цей заповіт складено у письмовій формі, зазначені місце та час його складання, на ньому мається підпис заповідача ОСОБА_9

Із заповіту вбачається, що його текст записаний нотаріусом зі слів заповідача ОСОБА_9 за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, та до підписання прочитаний заповідачем ОСОБА_9 вголос у присутності нотаріуса та підписаний, що також відповідає вимогам ст. 1248 ЦК України.

Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи № 1794-14 від 11 серпня 2014 року рукописний запис «Приступа» в графі «Підпис заповіту» Заповіту від 21 лютого 2005 року, що знаходиться на аркуші № 90 Наряду нотаріально-посвідчених заповітів Пятої державної нотаріальної контори за 2005 рік виконаний самою ОСОБА_9; підпис від імені ОСОБА_9 в графі «Розписка в одержанні нотаріально оформленого документа» запис № 58 (сторінка 17) Реєстру нотаріальних дій Пятої держаної нотаріальної контори за 2005 рік - виконаний самою ОСОБА_9 (т.2 а.с.84-91),

Згідно з висновком повторної судово-почеркознавчої експертизи № 9460/10890 від 20 грудня 2016 року підпис від імені ОСОБА_9 в реєстрі № 3-1 для реєстрації нотаріальних дій Пятої Запорізької державної нотаріальної контори на 2005 рік («Номер нотаріальної дії» 58 від 21.02.2005 року), в графі «Розписка в одержанні нотаріально оформленого документа», - виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів ОСОБА_9 (т.4 ст.93-105).

Згідно із ч. 6 ст. 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обовязковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Отже, належним чином проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції правильно дійшов до переконання, що посилання позивача на ту обставину, що ОСОБА_9 особисто не підписувала заповіт від 21.02.2005 року належними і допустимими доказами у суді першої інстанції не були підтверджені.

При цьому, оцінюючий наданий позивачем в якості доказу висновок спеціаліста ОСОБА_12 № 165 від 22 лютого 2013 року, відповідно до якого: підпис у графі підпис в копії заповіту ОСОБА_9 від 21 лютого 2005 року посвідченого нотаріусом пятої Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі №3-58 виконаний не ОСОБА_9, а іншою особою, обґрунтовано визнав його недопустимим доказом, навівши відповідне правове обґрунтування, з яким погоджується і колегія суддів.

Відмовляючи у задоволенні позову. суд першої інстанції, керувався ст. ст. 203-204, 1217, 1223, 1233-1234, 1257 ЦК України, ст. ст. 10-11, 60-61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України та виходив із необґрунтованості, недоведеності, позовних вимог позивача у цій справі, а при посвідченні заповіту від імені ОСОБА_9 були дотримані вимоги щодо форми заповіту, а саме заповіт було складено у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт особисто підписаний заповідачем ОСОБА_9 та посвідчений нотаріусом. Заповіт до підписання прочитаний ОСОБА_9 і власноруч підписаний у присутності нотаріуса ОСОБА_6

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки обґрунтовані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Посилання апелянта на відсутність правової оцінки доказам відсутності у тексті заповіту особистого підпису померлої ОСОБА_9 (графеми її підпису) не заслуговують на увагу, оскільки, як вірно встановлено судом, заповіт було підписано власноруч спадкодавцем обраним ним способом - шляхом написання прізвища, що законом не заборонено і не свідчить про недотримання форми правочину.

Твердження ОСОБА_3 про те, що підпис в заповіті не збігається з підписами, які мали місце раніше не є підставою для визнання заповіту нікчемним.

Приведені в апеляційній скарзі доводи не вказують на порушення судом норм матеріального або процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи. Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_9 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Справа розглянута судом у відповідності з вимогами ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів для спростування висновків суду першої інстанції, передбачених статтями 57,58,59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст.309 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.

З мотивів, викладених вище, колегія вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують його законність, підстав для скасування або зміни судового рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 317 ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 14 квітня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: О.М. Кримська

Судді: М.С. Гончар

ОСОБА_2