АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

третя особа ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 січня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 про стягнення суми авансу за попереднім договором,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 та просив стягнути з відповідача аванс за попереднім договором від 12.08.2011 у сумі 2 280 000 грн.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 07.09.2015 позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 попередньо оплачену вартість земельної ділянки за попереднім договором від 12.08.2011 у розмірі 2 280 000 грн. та судовий збір у розмірі 3 654 грн.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 02.12.2015 рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.07.2016 рішення Подільського районного суду м. Києва від 07.09.2015 та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 02.12.2015 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 12.01.2017 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Справа № 758/6319/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/3788/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Шаховніна М.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. В обґрунтування своїх доводів вказує на те, що передана відповідачу грошова сума є авансом, яка підлягає поверненню. Представник позивача в суді підтвердив свої позовні вимоги та просив суд апеляційної інстанції їх задовольнити.

Відповідач та його представник не визнали апеляційної скарги та просили її відхилити, вважали, що рішення суду є законним та справедливим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що 12.08.2011 між ОСОБА_5, від імені якої діяла ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Насобіною Г.О. та зареєстрований у реєстрі за № 2104 (т. 1,а. с. 4-7). Відповідно до п. 1 указаного договору сторони домовились до 12.10.2011 укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки 0,0618 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за ціною 2 280 000 грн. У якості гарантійного забезпечення укладення основного договору ОСОБА_4 зі свого боку передав ОСОБА_5 гарантійну суму у розмірі 2 280 000 грн. 29.09.2011 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, від імені якої діяла ОСОБА_3, було укладено основний договір купівлі-продажу земельної ділянки 0,0618 га, кадастровий номер НОМЕР_1 (т. 1, а. с. 221-224). Вартістю земельної ділянки було зазначено вартість, вказану у Висновку про експертну грошову оцінку земельної ділянки, видану комунальним підприємством «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі» від 25.08.2011 № 1279 у сумі 702 851 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції лише виходив з того, що представник позивача у судовому засіданні не навів та не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач відмовлявся або ухилявся від укладення основного договору, а саме договір купівлі-продажу земельної ділянки від 29.09.2011 було укладено на виконання п. 1 попереднього договору від 12.08.2011, у визначений строк, тобто до 12.10.2011.

Разом з тим, скасовуючи рішення суду першої та апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції зазначив про необхідність дослідження при повторному розгляді справи не лише наявності або відсутності доказів про відмову відповідача укладати основний договір купівлі продажу спірної земельної ділянки, а й проведення аналізу двох спірних договорів в частині визначення тотожності або нетотожності їх умов, предмету та ціни договору для визначення чи являється перший договір попереднім або відокремлений договором купівлі-продажу.

Суд першої інстанції на вищезгадані обставини уваги не звернув, в зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідним рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про наступне.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Таким чином, попередній договір, передбачає зобов'язання укласти в майбутньому інший, основний договір, яким сторони мають установити основне цивільне зобов'язання. Саме цей головний договір має привести сторони до досягнення цивільної мети, заради якої виникли юридичні відносини між сторонами.

За правилами ч. 1ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена,- у письмовій формі.

На підставі викладеного можливо зробити висновок про те, що під попереднім договором мається на увазі договір, сторони якого в майбутньому у визначений ними термін зобов'язуються укласти основний договір на умовах, вказаних в такому попередньому договорі.

Попередній договір позначає наміри осіб укласти в майбутньому основний договір. В попередньому договорі вказуються основні умови договору, який буде укладений в майбутньому. До основних умов можна віднести: предмет, ціну і термін договору, так само істотними умовами вважаються усі ті умови, які сторони самостійно визначили для себе як істотні і важливі (наприклад, для договору купівлі-продажу квартири це може бути термін звільнення квартири продавцем).

Таким чином, звертаючись із відповідним позовом, позивач повинен був довести в суді відмінність сторін, предмету та основних умов попереднього договору від 12.08.2011 та договору купівлі-продажу від 29.09.2011.

Відповідно до ч. 1 ст.638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Аналізуючи зміст ч. 2 ст.638 ЦК можна дійти висновку, що істотними умовами договору є умови: про предмет договору; які визначені законом як істотні; які є необхідними для договорів даного виду; щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 635 ЦК України істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються сторонами у порядку, встановленому у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Предмет договору (юридичного факту) складають певні дії, як правовий результат, якого прагнуть досягти сторони.

Розглядаючи предмет попереднього договору, можна зробити висновок про те, що ним є дії сторін, спрямовані на укладення основного договору. Тобто, сторони, формулюючи свої обов'язки щодо укладення у майбутньому основного договору, тим самим відтворюють його предмет.

Виконання попереднього договору обумовлене, в першу чергу, змістом умови про строк укладення основного договору.

Таким чином, приймаючи до уваги зміст ч. 1 ст. 635 ЦК, можна зробити висновок про те, що до істотних умов попереднього договору, що стосуються власне його, необхідно віднести умову про його предмет, тобто дії щодо укладення основного договору та строк, протягом якого останній належить укласти.

Істотні умови основного договору є одночасно і істотними умовами попереднього договору, що є необхідними для даного виду договорів.

Такий висновок ґрунтується знов-таки на змісті ч. 1 ст. 635 ЦК, згідно з якою основний договір має бути укладеним на умовах, встановлених попереднім. Тобто, законодавець включив у визначення поняття попереднього договору цю умову, яка складає ознаку правовідношення з попереднього договору.

Предмет договору дозволяє його певним чином індивідуалізувати, що дозволить пов'язати між собою попередній і основний договір, тобто стверджувати, що певний договір (основний) укладений саме у виконання попереднього договору, оскільки попередній договір не є необхідним елементом юридичного складу, який тягне правові наслідки, породжувані основним договором.

Матеріали справи свідчать про те, що 12.08.2011 ОСОБА_3 від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_4 уклали попередній договір про те, що зобов'язуються до 12.10.2011 укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0618 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 цільове призначення земельної ділянки - для ведення садівництва. Вказана земельна ділянка належить на праві власності ОСОБА_5 на підставі державного акту серії НОМЕР_2, виданого 19.11.2009 (т. 1, а. с. 4).

Також матеріали справи містять дані про те, що 29.09.2011 року між ОСОБА_3, яка діяла від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0618 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення земельної ділянки - для ведення садівництва. Вказана земельна ділянка належить на праві власності ОСОБА_5 на підставі державного акту серії НОМЕР_2, виданого 19.11.2009 (т. 1, а. с. 145-146).

Таким чином, сторони у попередньому договорі від 12.08.2011 та договорі купівлі продажу від 29.09.2011є однаковими.

Також тотожнім у вказаних договорах є і його предмет, а саме земельна ділянки площею 0,0618 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою : АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

У даному випадку попередній договір відповідно до вимог чинного законодавства було укладено в письмовій формі встановленій для основного договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Також виконання попереднього договору було обумовлене змістом умови про строк укладення основного договору до 12.10.2011, а останній було укладено між сторонами 29.09.2011, тобто в строк визначений попереднім договором.

Враховуючи вищевикладене, доводи позивача про те, що попередній договір від 12.08.2011 та договір від 29.09.2011 є двома окремими (самостійними) правочинами, оскільки ціна земельної ділянки зазначена різна є необґрунтованими, оскільки в даному випадку ціна не може вважатися істотною умовою попереднього договору та обов'язковим зв'язком із основним.

Пункт 3 ч. 1 ст. 635 ЦК вказує на те, що не вимагається наявність у попередньому договорі всіх істотних умов основного договору.

Сенс існування попереднього договору полягає у тому, щоб встановити між сторонами певний правовий зв'язок, але не такий явний, сильний, не з такими тяжкими наслідками, як зв'язок із основного договору.

Аналіз законодавства, що регулює спірні правовідносини дає можливість зробити висновок, що необґрунтоване ухилення однієї зі сторін від укладення основного договору, передбаченого попереднім договором, може бути підставою для відшкодування другій стороні збитків, завданих простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства (частина друга статті 635 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 570 ЦК України передбачено, що якщо не буде встановлено, що сума сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Відповідно до частин першої та другої статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Аналіз положень статті 614 ЦК України дає підстави для висновку про те, що, установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов'язання, ЦК України покладає на неї обов'язок довести відсутність своєї вини.

Особа звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов'язання.

Правова позиція Верховного Суду України висловлена в Постанові від 13.02.2013 при розгляді справи № 6-170цс12.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В порушенні вищезгаданих норм права позивач не надав будь-яких доказів на підтвердження факту ухилення відповідача від укладання основного договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки.

Всі вищезгадані обставини в їх сукупності, на думку колегії суддів, дають усі підстави вважати, що позовні вимоги вказані у позові не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, в зв'язку з чим у їх задоволенні слід відмовити.

При цьому, приймаючи таке рішення, колегія суддів враховує, що редакція написання попереднього договору та договору купівлі-продажу земельної ділянки належала саме позивачу по справі.

Посилання представника позивача на різницю ціни вартості земельної ділянки у попередньому договорі та договорі купівлі-продажу, на думку колегії суддів, не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки матеріали справи свідчать про те, що за домовленістю сторін купівля спірної земельної ділянки відбувалася у два етапи зі сплатою сум вказаних як у попередньому договорі, так і договорі купівлі-продажу.

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, в зв'язку з чим на підставі ч. 1 п. 1 ст.309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.303,304,309,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 січня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 про стягнення суми авансу за попереднім договором відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк