АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 640/5098/14-ц Головуючий суддя І інстанції Чередник В. Є.
Провадження № 22-ц/790/1760/17 Суддя доповідач Піддубний Р.М.
Категорія: договірні правовідносини
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.

суддів: Пилипчук Н.П., Пономаренко Ю.А.,

за участю секретаря: Пашнєвої Ю.Є. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та відшкодування моральної шкоди,-

встановила:

У квітні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 07 лютого 2012 року між нею та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до умов якого останній отримав у власність 30 000 доларів США та зобовязався повернути вказану суму протягом 6 місяців від дня складення відповідної розписки. Посилаючись на те, що відповідач взятих на себе зобовязань не виконав, ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_1 суму боргу у національній валюті за курсом Національного банку України на дату ухвалення рішення, а також стягнути на її користь 5 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2014 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 388 470 грн. боргу за договором позики та 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування скарги зазначив, що грошових коштів від позивача не отримував, розписка була підписана ним в якості гарантії поділу коштів від майбутнього продажу належного йому житлового будинку, допомогу в оформленні права власності в порядку спадкування на який, йому надавала позивач.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами було укладено договір позики, на підтвердження укладення якого відповідачем було підписано розписку, якої підтверджується факт отримання ним від ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 30 000 дол. США, а тому на підставі статей 1046, 1047 та 1049 ЦК України ОСОБА_1 зобовязаний повернути ОСОБА_2 отримані у борг кошти, а також відшкодувати завдану моральну шкоду.

Проте повністю погодитись з такими висновками не можна з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають на підставах, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів.

З наданого позивачем оригіналу розписки, складеної 07 лютого 2012 року, вбачається, що ОСОБА_1 отримано від ОСОБА_2 30 000 доларів США, які позичальник зобовязався повернути протягом шести місяців від дати складання розписки.

Факт підпису розписки відповідачем не заперечується.

Встановивши, що взятих на себе за договорами позики зобовязань щодо повернення боргу відповідач не виконав, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу у розмірі 388 470 грн.

Ухвалюючи рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходи з того, що порушенням зобовязань за договором позики позивачці було завдано моральної шкоди

Проте погодитися з цим висновком не можна з огляду на таке.

За загальним правилом особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України, або у випадках, передбачених нормами ЦК, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Відповідно до ст. 611 ЦК у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.

Наслідки порушення договору позичальником встановлені ст. 1050 ЦК України, якою не передбачено такого виду відповідальності, як відшкодування моральної шкоди.

Укладений між сторонами у справі договір позики також не містить цього виду цивільної відповідальності.

З огляду на викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 000 грн. на відшкодування моральної шкоди - скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволення позову в цій частині.

В іншій частині рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи, а тому підлягає залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 000 грн. на відшкодування моральної шкоди скасувати, у задоволення позову ОСОБА_2 в цій частині відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді