АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/3279/15-ц Номер провадження 22-ц/786/2350/17Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Хіль Л.М.,

Суддів:Гальонкіна С.А.,Мартєва С.Ю.,

За участю секретаря: Колодюк О.П.,

За участю: позивача - ОСОБА_4,

представника позивача - ОСОБА_5,

представника выдповыдача- ОСОБА_3.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 липня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання заповіту частково недійсним та визнання права власності на частину домоволодіння, реальний розподіл домоволодіння та земельної ділянки, про визнання заповіту недійсним, позовною заявою ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_6 з вище вказаними позовними вимогами, в обґрунтування яких зазначив,що він та його рідний батько ОСОБА_7 вирішили будувати приватний будинок для спільного проживання та домовилися про створення спільної власності, за спільні кошти.

Рішенням №128 від 06.04.1993 року ОСОБА_7 було виділено земельну ділянку площею 1 500 кв.м для будівництва індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_2.

Оскільки будинок будувався для проживання двох сімей, то проект по площі був 191,7 кв.м. та будувався на два поверхи. Даний проект був погоджений з архітектором 18.05.1993 року.

Будівництво будинку почалося ними в 1994 році. Спочатку побудували сарай, літню кухню та гараж. В 1994-1995 роках побудували фундамент для житлового будинку. В 1996 році побудували коробку будинку на два поверхи і дах. Для цих витрат йому прийшлося продати належну йому однокімнатну квартиру та вкласти кошти в будівництво будинку. В 1996 році вони почали робити внутрішні роботи (штукатурка, вікна, двері, стяжка полів). В 1997 році провели будівництво паркана, водогону, газопроводу, опалення, каналізації. Для проживання була пригодна одна кімната, санвузол і кухня. Він посилився в недобудованому будинку 13.01.1997 року. В 1998 році проводив оздоблювальні роботи на першому поверсі.

01.06.1999 року був складений Акт про закінчення будівництва та ввід в експлуатацію.

Даний Акт був затверджений рішенням виконавчого комітету Київської Ради народних депутатів м.Полтава за НОМЕР_2 від 08.06.1999 року. Надалі, було видане Свідоцтво за НОМЕР_1 про право особистої власності на житловий будинок з господарськими будівлями від 20.12.1999 року на ім`я його батька ОСОБА_7, який також 31.07.2002 року отримав Державний акт на право приватної власності на землю розміром 1500 кв.м за адресою: АДРЕСА_2.

На час здачі будинку в експлуатацію роботи по будинку були виконані на 80%. Для проведення в подальшому будівельних робіт не вистачало грошових коштів в зв,язку з чим він вирішив поїхати за кордон, а саме в Італію, на роботу.

По домовленості з батьками, на час від`їзду його та дружини за кордон, з ними в побудованому будинку залишився проживати їх син ОСОБА_9.

Між ним та батьком була домовленість про те, що останній на його ім`я залишить заповіт на все майно, яке йому належить, а саме на домоволодіння, яке вони спільно побудували.

Він працював за кордоном з 2002 року по 2012 рік. Кожен рік він приїздив, привозив гроші і проводив добудови.

В 2012-2013 роках він завершив роботи на другому поверсі, а саме двох кімнат та ванної кімнати.

З часу повернення з Італії, він став проживати з батьками та сином. В подальшому мати стала проживати в належній їй квартирі.

В 2013 році він розлучився з дружиною, так як вона відмовилася повертатися до України, і залишилася в Італії.

З 2013-2014 років батько став зловживати спиртними напоями, в зв`язку з чим виникали сварки та скандали. Восени 2014 року батько перейшов проживати до його матері за адресою: АДРЕСА_1, де і помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Поховання відбулося за його рахунок.

В квітні 2014 року він звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини згідно заповіту. В нотаріальній конторі йому повідомили, що його батько 08.05.2014 року зробив новий заповіт, яким все своє майно, а саме на домоволодіння, яке є їх спільною власністю, заповів його сину, ОСОБА_6. Про те, що його батько змінив заповіт, йому стало відомо тільки після його смерті.

Вважає, що змінюючи заповіт батько порушив його право власності на створене спільне майно, а саме на домоволодіння і розпорядився його власністю на свій розсуд. Під час створення спільної власності вони з батьком досягли домовленості, що йому в будинку буде належати 2/3 частини домоволодіння, а батьку 1/3 частина, оскільки для будівництва будинку, він продав свою однокімнатну квартиру, а кошти вклав в будівництво будинку. Крім того, на добудову будинку були витрачені кошти, які він заробляв за кордоном. Тому вважає, що батько міг заповідати тільки 1/3 частину даного домоволодіння.

З огляду на викладене, прохав суд:

- визнати частково недійсним заповіт, складений 08.05.2014 року ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6, що посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_10;

-визнати за ним, ОСОБА_4 право власності на 2/3 частини житлового будинку з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2;

-визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_2;

-провести реальний розподіл житлового будинку з господарськими спорудами між ним та ОСОБА_6 по 1/2 частині та по 1/3 та 2/3 частині за адресою: АДРЕСА_2;

-визнати частково недійсний Державний акт на право приватної власності від 31.07.2002 року, виданий на ім`я ОСОБА_7 на земельну ділянку розміром 0,10 га за адресою:АДРЕСА_2;

-визнати за ним,ОСОБА_4 право власності на 0,05 га земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2.

3 травня 2016 року ОСОБА_4 звернувся в суд з заявою про уточнення позовних вимог, в якій зазначив, що після проведення судової будівельно-технічної експертизи за №111 від 24.02.2016 року, виникла необхідність в уточненні позовних вимог щодо реального розподілу спірного майна.

Згідно з Варіантом №2 судової будівельно-технічної експертизи №111 від 24.02.2016 року просив суд реально виділити йому в користування: в житловому будинку літера «А-2» приміщення: хол 1-6 площею 23,8 кв.м, кімнату 1-7 площею 11,00 кв.м, санвузол 1-8 площею 11,30 кв.м, кімнату 1-9 площею 18,7 кв.м, кладову 1-10 площею 2,1 кв.м, коридор 1-11 площею 3,3 кв.м. Площа по внутрішнім обмірам складає 70,2 кв.м. У тамбурі літера «а» приміщення: тамбур 4 площею 6,4 кв.м. Загальна площа 76,6 кв.м. По господарським будівлям виділити ОСОБА_4 в користування: гараж літера «Б», сарай літера «Б1», літня кухня літера «Б2», навіс літера «б4», навіс літера «б5», навіс літера «Г», сінник літера «Д2», літній душ літера «Е», ? частина огорожі №1, 1/2 частина огорожі №2 та огорожі №3, частина огорожі №4.

При даному варіанті розподілу частина, яка йому виділяється складатиме 53/100 частин і буде менше 2/3 частин по вартості на 119907 грн.

При даному варіанті йому необхідно влаштувати окремий вихід, а саме передбачається влаштування сходів на 2 поверх. Згідно з висновком експертизи це буде коштувати 19257 грн.

Відповідачу, ОСОБА_6 прохав виділити реально за цим же варіантом експертизи 47/100 частин домоволодіння , зі стягненням з нього різниці вартості часток на його користь.

Прохав встановити порядок користування земельною ділянкою по варіанту №2 за адресою АДРЕСА_2.

В червні 2016 року позивач ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним, посилаючись на те, що підпис, який стоїть на заповіті, зроблений не його батьком.

Просив суд визнати недійсним заповіт від імені ОСОБА_7 на ім`я ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_10 від 08.05.2014 року та зареєстрованого в реєстрі за №2213.

ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про визнання права власності як за спадкоємцем за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 на спадкове майно: житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2, а саме - житловий будинок, який позначений в технічному паспорті під літерою «А-2», житловою площею 47,6 кв.м, загальною площею 190 кв.м, тамбур «а», тераса «а1», гараж «Б», сарай «Б1», літня кухня «Б2», тамбур «б1», сарай «б2», сарай «б3», навіс «б4», навіс «б5», навіс «Г», сінник «Д», літній душ «Е», ворота огорожі №1, огорожа №№2-4. на земельну ділянку площею 1500 кв.м, що розташована за цією ж адресою, цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, 1000 кв.м., для ведення особистого селянського господарства 500 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог посилався, що є спадкоємцем за заповітом після померлого ОСОБА_7, в строк передбачений законом він звернувся ззаявою про прийняття спадщини та 15.01.2015 року була відкрита спадкова справа. Йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, що підтверджено листом нотаріуса від 17.03.2016 року.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 25 липня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6 відмовлено за безпідставністю.

Позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання права власності задоволено.

Визнано за ОСОБА_6, спадкоємцем за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7, право власності на майно: на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, а саме: житловий будинок, який позначений на технічному паспорті під літерою «А-2», житловою площею 47,6 кв.м, загальною площею 190 кв.м, тамбур «а», тераса «а1», гараж «Б», сарай «Б1», літня кухня «Б2», тамбур «б1», сарай «б2», сарай «б3», навіс «б4», навіс «б5», навіс «Г», сінник «Д», літній душ «Е», ворота огорожі №1, огорожа №№2-4.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на земельну ділянку площею 1500 кв.м, що розташована в АДРЕСА_2, цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, 1000 кв.м., для ведення особистого селянського господарства 500 кв.м.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 і задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив із того, що саме померлий ОСОБА_7 був власником спірного домоволодіння та земельної ділянки, що підтверджується належними доказами, та як власник розпорядився своїм правом на розпорядження своїми майновими правами та заповів його своєму онукові - ОСОБА_6

Надані ОСОБА_4 докази на підтвердження того, що він приймав участь у будівництві спірного житлового будинку та вкладав у його побудову свої грошові кошти судом оцінені критично, адже більшість із них не містять імені позивача, а ті які містять, не є доказом того, що саме грошові кошти ОСОБА_4 були вкладені у відповідне будівництво.

Доказів того, що кошти, отримані від продажу ОСОБА_4 квартири були вкладені у побудову спірного домоволодіння останнім також не надані, як і не підтверджено факту продажу такої квартири.

Доказів того, що ОСОБА_4 працював за кордоном та зароблені кошти вкладав у побудову домоволодіння також не надано, а вказані свідчення спростовані поясненнями свідків.

Не доведеними суд першої інстанції вважає доводи ОСОБА_4 про те, що спірна земельна ділянка надавалась йому з батьком для спільної забудови, а тому підлягає розподілу.

Право власності за ОСОБА_6 на будинок з усіма надвірними спорудами та земельну ділянку судом визнано з урахуванням норми ст. 392 ЦК України.

Не погодившись із вищевказаним рішенням суду першої інстанції, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_4, вважаючи його незаконним та необґрунтованим, прохав оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 - відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом не було наведено мотивів з яких суд не взяв до уваги наданих ним доказів в обґрунтування його позовних вимог.

Також апелянт вказав, що земельна ділянка на яку судом визнано право власності не містить кадастрового номера, а житловий будинок з надвірними будівлями добудовувався після оформлення ОСОБА_7 права власності на нього, що також є перешодою для видачі нотаріусом свідоцтва про право власності на майно.

Вважає, що судом не було з`ясовано причини відсутності у відповідача правовстановлюючих документів на майно спадкодавця ОСОБА_7, адже позовні вимоги обґрунтовані ОСОБА_6 саме втратою документів, а не їх відсутністю.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до норм п.п. 3, 4 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, виконавчий комітет Київської районної ради народних депутатів м.Полтави в своєму рішенні від 06.04.1993 року №128 «Про виділення земельної ділянки під індивідуальне будівництво (т.1, а.с.5) погодився з наказом №40 від 24.03.1993 року УЧГОСПу НДІ свинарства щодо виділення ОСОБА_7 земельної ділянки площею 1000 кв.м та 500 кв.м в тимчасове користування на землях НДІ свинарства для індивідуального житлового будівництва по АДРЕСА_2. Даним рішенням було зобов`язано ОСОБА_7 одержати в управлінні архітектури та містобудування документи на забудову ділянки. Зобов`язано забудовника: на протязі місяця виготовити документацію на забудову ділянки і погодити її в установленому порядку; закінчити будівництво на протязі 3-х років з моменту видачі рішення райвиконкому (т. 1, а.с. 5).

Відповідно до Акту про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 01.06.1999 року, затвердженого рішенням виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів від 08.06.1999 року НОМЕР_2 ОСОБА_7 було закінчено будівництво житлового будинку АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 6).

20 грудня 1999 року виконавчим комітетом Полтавської міської ради народних депутатів ОСОБА_7 було видано Свідоцтво НОМЕР_1 на право особистої власності на житловий будинок АДРЕСА_2. Свідоцтво видане на підставі рішення виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів НОМЕР_2 від 08.06.1999 року (т.1, а.с.7).

Технічний паспорт на жилий будинок АДРЕСА_2 від 10.12.1999 року оформлено на ім`я ОСОБА_7.

Вказаний технічний паспорт виконано на двоповерховий будинок з підвалом (А-2), гараж (Б), сарай (Б-1), літня кухня (Б-2), вбиральня (В) (т. 1, а.с. 8-11).

Згідно з довідкою виконавчого комітету Київської районної в місті Полтаві ради від 23.05.2002 року за №01-34/55 ОСОБА_7, який мешкає по АДРЕСА_2, дійсно має в користуванні земельну ділянку площею 1500 кв.м. (т. 1, а.с.18).

Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю від 31.07.2002 року ОСОБА_7 карповичу передано у власність земельну ділянку площею 1500 кв.м за адресою: АДРЕСА_2. Землю передано для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд 1000 кв.м, для ведення особистого селянського господарства 500 кв.м (т.1, а.с.19).

14.05.2004 року ОСОБА_7 дійсно склав заповіт на ім`я свого сина -ОСОБА_4 (т.1, а.с.20).

Проте, 08.05.2014 року ОСОБА_7 заповів все належне йому майно своєму онуку - ОСОБА_6 (т.2, а.с.5).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер (т.1, а.с.22).

Після його смерті відкрилась спадщина на все належне йому майно.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Нормою ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із вимогами ст. 203 ЦК України, для чинності правочину, зміст самого правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановлених частинами третьою (вільність волевиявлення учасників правочину та відповідність його їх внутрішній волі), п'ятою (реальність настання правових наслідків, що обумовлені ним) ст. 203 ЦК України; а згідно з ч. 2 цієї статті, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) і у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, але у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним.

Нормою ч. 1 ст. 225 ЦК України встановлено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушено.

Відповідно до норми ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном; власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з вимогами ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 2 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно з ч. 2 ст. 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написано заповідачем власноручно, або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його волі.

Як вже зазначалось вище, ОСОБА_7, якому на підставі свідоцтва про право власності належав житловий будинок з прилежними до нього будівлями та спорудами та земельна ділянка під ним, виразив свою волю на розпорядження вказаним майном на момент своєї смерті, заповівши належне йому майно своєму онукові - ОСОБА_11.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що позивачем ОСОБА_4 не надано до суду достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст. ст. 57-59 ЦПК України, на підтвердження того, що заповіт ОСОБА_7 на ім`я ОСОБА_6 є недійсним.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що позов ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним до задоволення не підлягає.

Згідно ч. 3 ст. 10, що також передбачено і ст. 60 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Колегія суддів також погоджується із висновками суду першої інстанції про недоведеність ОСОБА_4 обставин викладених у позовній заяві про визнання частково недійсним заповіту ОСОБА_7, що складений на користь ОСОБА_6 та визнання за ОСОБА_4 права власності на 2/3 частини житлового будинку з прилежними до нього господарськими будівлями та спорудами та за ОСОБА_6 на 1/3частину.

Так, недоведеними є обставини про те, щоОСОБА_4. та ОСОБА_7 мали домовленість, укладали угоду про спільне будівництво спірного домоволодіння, як те передбачало діюче законодавство, що позивач приймав участь у будівництві спірного домоволодіння як для власного проживання, а також, що для здійснення будівництва вказаного домоволодіння ним була продана його власна квартира і усі грошові кошти були вкладені у це будівництво, а також те, що позивач на протязі десяти років (з 2002 року по 2012 рік) працював за кордоном та зароблені кошти вкладав саме у спірне домоволодіння з метою власного проживання.

Належних доказів на підтвердження вказаних обставин ОСОБА_4 не надав і до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів констатує й правильність висновку першої інстанції про те, що позивачем ОСОБА_4 також не доведено ту обставину, що земельна ділянка під домоволодінням надавалась на спільну забудову спадкодавцю ОСОБА_7 та ОСОБА_4, що є підставою для відповідного розподілу земельної ділянки. Матеріалами справи підтверджено, що земельна ділянка надавалась лише на ім`я ОСОБА_7.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла до переконання, що апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовів ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання заповіту частково недійсним та визнання права власності на частину домоволодіння, про реальний розподіл домоволодіння та земельної ділянки, про визнання заповіту недійсним. Наведені в апеляційній скарзі доводи щодо відмови у задоволенні вказаних позовів фактично зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення зазначених позовних вимог.

Разом з тим, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та невірно застосовано норми матеріального права, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, при задоволенні зустрічного позову ОСОБА_12 до ОСОБА_4 про визнання права власності.

Задовольняючи позовну заяву ОСОБА_6 про визнання права власності, суд першої інстанції виходив зі змісту норми ст. 392 ЦК України, що передбачає право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його права власності.

У апеляційній скаргі апелянт зазначив, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що житловий будинок з надвірними будівлями померлого ОСОБА_7, право власності на який посвідчується свідоцтвом № 482 від 20 грудня 1999 року добудовувався після оформлення права власності на нього і добудовані об`єкти є самочинними, доказів впорядкування документів померлим ОСОБА_7 на час смерті у матеріалах справи немає, виготовлений під час розгляду справи технічний паспорт містить відмітки про наявність об`єктів самочинного будівництва.

Колегія суддів вважає такі доводи апелянта обґрунтованими.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець має здійснити дії, які необхідні для набуття права власності не визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

У разі відсутності документів, що підтверджують право власності спадкодавця на житловий будинок, або відсутність державної реєстрації права власності необхідно з`ясувати причини відсутності правовстановлюючих документів, державної реєстрації права власності або документів на забудову. У разі недотримання спадкодавцем вимог законодавства щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно судами може визнаватись у порядку спадкування право на забудову, право на будівельні матеріали та інше у відповідності зі встановленим судом правовим режимом спірного майна.

Задоволення судом позову про визнання за спадкоємцем права власності на самочинне будівництво зумовлює виникнення цього права у позивача, а не констатує його перехід у порядку спадкування, тому є неналежним способом захисту прав спадкоємців (ч.ч. 3, 5 ст. 376 ЦК України).

При здійсненні спадкодавцем самочинного будівництва (ч. 1 ст. 376 ЦК України) до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Як вже зазначалось вище, виконавчий комітет Київської районної ради народних депутатів м.Полтави в своєму рішенні від 06.04.1993 року №128 «Про виділення земельної ділянки під індивідуальне будівництво (т.1, а.с.5) погодився з наказом №40 від 24.03.1993 року УЧГОСПу НДІ свинарства щодо виділення ОСОБА_7 земельної ділянки площею 1000 кв.м та 500 кв.м в тимчасове користування на землях НДІ свинарства для індивідуального житлового будівництва по АДРЕСА_2. Даним рішенням було зобов`язано ОСОБА_7 одержати в управлінні архітектури та містобудування документи на забудову ділянки. Зобов`язано забудовника: на протязі місяця виготовити документацію на забудову ділянки і погодити її в установленому порядку; закінчити будівництво на протязі 3-х років з моменту видачі рішення райвиконкому (т. 1, а.с. 5).

Відповідно до Акту про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 01.06.1999 року, затвердженого рішенням виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів від 08.06.1999 року НОМЕР_2 ОСОБА_7 було закінчено будівництво житлового будинку АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 6).

Технічний паспорт на жилий будинок АДРЕСА_2 від 10.12.1999 року оформлено на ім`я ОСОБА_7.

Вказаний технічний паспорт виконано на двоповерховий будинок з підвалом (А-2), гараж (Б), сарай (Б-1), літня кухня (Б-2), вбиральня (В) (т. 1, а.с. 8-11).

20 грудня 1999 року виконавчим комітетом Полтавської міської ради народних депутатів ОСОБА_7 було видано Свідоцтво НОМЕР_1 на право особистої власності на житловий будинок АДРЕСА_2. Свідоцтво видане на підставі рішення виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів НОМЕР_2 від 08.06.1999 року (т.1, а.с.7).

З огляду на викладене, матеріалами справи підтверджуються доводи апелянта про те, що спадкодавець ОСОБА_7 за життя набув та оформив право власності на двоповерховий будинок будинок АДРЕСА_2 (А-2), гараж (Б), сарай (Б-1), літня кухня (Б-2), вбиральня (В).

Другий технічний паспорт, виконаний після смерті спадкодавця на замовлення ОСОБА_4 26.11.2016 року містить перелік самочинно збудованих ОСОБА_7 будівель у вказаному будинковолодінні і саме за вказаним переліком судом визнано за позивачем право власності. Так, у 2007 році було добудовано тамбур (б1), сарай (б2), сарай (б3), навіси (б4, Б5), у 2009 році добудовано навіс (г), сінник (д), літній душ (Е), у 2002 році було добудовано ворота огорожі № 1, огорожу № 2, огорожу № 3 та огорожу № 4 (а.с. 191).

Отже, задовольняючи позовні вимоги про визнання права власності на вищевказане майно за спадкоємцем ОСОБА_6, яке за життя не належало спадкодавцеві (відсутній правовстановлюючий документна нерухоме майно на ім`я спадкодавця), суд першої інстанції порушив норми матеріального права, фактично визнавши право власності за позивачами без будь-якої правової підстави.

Отже, рішення суду в частині визнання за ОСОБА_6, спадкоємцем за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7, права власності на майно: на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2, що позначений на технічному паспорті під літерою А-2, гараж Б, сарай Б1, літню кухню Б2 підляягає залишенню без змін.

Рішення в частині визнання за ОСОБА_6 спадкоємцем за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7, права власності на тамбур «а», терасу «а1», тамбур «б1», сарай «б2», сарай «б3», навіс «б4», навіс «б5», навіс «Г», сінник «Д», літній душ «Е», ворота огорожі № 1, огорожі №№ 2-4 підлягає до скасування з відмовою у задоволенні позову у цій частині у зв`язку із обранням позиваем неналежного способу захисту свого права.

Колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити позивачу ОСОБА_6, що у спорах про визнання права власності в порядку спадкування на самочинно збудовані будівлі слід звернути увагу на визначення належного відповідача. Як правило, належним відповідачем у справі про визнання права власності в порядку спадкування на самочинне будівництво є відповідна місцева рада, до компетенції якої належить вирішення питання щодо розпорядження землями відповідних територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності; вирішення питання вибору, вилучення (викупу) земельних ділянок, надання дозволу на будівництво об`єктів містобудування.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 4, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 липня 2017 року - скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання права власності задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_6, спадкоємцем за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7, право власності на майно: житловий будинок АДРЕСА_2, що позначений на технічному паспорті під літерою «А-2», надвірні будівлі - гараж «Б», сарай «Б1», літню кухню «Б2».

Визнати за ОСОБА_6 право власності на земельну ділянку площею 1500 кв.м., яка розташована в АДРЕСА_2, цілове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд 1000 кв.м., для ведення особистого селянського господарства 500 кв.м.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_6 - відмовити.

Рішення в частині відмови у задоволенні позовів ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання заповіту частково недійсним та визнання права власності на частинуу домоволодіння, про реальний розподіл домоволодіння та земельної ділянки, визнання заповіту недійсним - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Л.М. Хіль

Судді: С.А. Гальонкін

С.Ю. Мартєв

З оригіналом згідно: Л.М. Хіль