Справа № 316/290/16-ц
Провадження № 2/316/549/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" грудня 2017 р. м.Енергодар

Енергодарський міський суд Запорізької області у складі суду:

головуючого судді Вільямовської Н.О.

за участю секретаря Рябухи О.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3, ОСОБА_4, Сектор реєстрації Енергодарської міської ради Запорізької області, Комунальне підприємство «Підприємство комунальної власності», про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_1 та зняти її з реєстрації.

В позові зазначив, що він з 16.12.2004 року є наймачем трьохкімнатної квартири №32 корп.1 у буд.№17-а по вул. Козацька в м. Енергодар Запорізької області. В квартирі також зареєстрована його дружина - відповідачка по справі ОСОБА_2. Відповідачка сім років не проживає в квартирі, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію, особистих речей її в квартирі не має. Перешкод, в користуванні відповідачкою квартирою, позивач не чинить.

Просив суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою №32 у буд. №17а по вул.. Козацькій м. Енергодар, Запорізької області та зняти відповідачку з реєстраційного обліку.

Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 27.04.2016 р. залучено до участі у справі ОСОБА_5, ОСОБА_4, Енергодарський міській відділ ДМС України в Запорізькій області, Комунальне підприємство «Підприємство комунальної власності» в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Заочним рішенням Енергодарського міського суду від 27.05.2016 року задоволено частково, визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням квартирою №32, розташованою у корпусі №1 будинку №17А по вул.. Козацька м. Енергодар Запорізької області.

Ухвалою Енергодарського міського суду від 14.04.2017 року заяву ОСОБА_6, яка діє в інтересах ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення задоволено, скасовано заочне рішення суду від 27.05.2017 року.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, зазначивши наступне, що з серпня 2009 року його дружина поїхала до Італії на заробітки. Він спілкувався з нею по «скайпу» до 2014 року. Відповідачка пересилала кошти на його імя, поки донька ОСОБА_4 не досягла 18 років. Відповідачка до України не приїжджала, приїхала тільки на весілля доньки ОСОБА_5 у 2014 році. Грошові перекази, які відповідачка надсилала, були на сімейні потреби на дітей. В той час старша донька навчалася у м. Дніпро, а молодша жила з позивачем. На весіллі доньки ОСОБА_5, відповідач сказала позивачу, що з ним жити не буде та має намір продати квартиру, а гроші поділити. На даний час позивач проживає у квартирі один, іноді донька ОСОБА_4 приїжджає на канікули. В квартирі зареєстровані чотири чоловіка: позивач, відповідачка та іхніх двоє доньок.

Представник позивача адвокат ОСОБА_7 також підтримала позовні вимоги ОСОБА_1, просила їх задоволнити у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 позов не визнає у повному обсязі та у судовому засіданні пояснила, що у 2009 році вона поїхала до Італії на заробітки. Її особистих речей в квартирі не має. Вона не приїжджала в Україну часто, оскільки в Італії перебувала не легально. З 2012 року отримала право на проживання, офіційно працювала по трудовому договору та має місце реєстрації в Італії. Перший раз приїхала до України саме в травні 2014 року. Позивач разом з доньками зустрів її в квартирі. На той час в квартирі був зроблений ремонт. Приблизно у спірній квартирі жила місяць, вела господарство. У червні 2014 р поїхала до Італії. У липні 2014 року позивачці зателефонувала донька ОСОБА_5 та повідомила про весілля. Позивачка в літку 2014 року знову приїхала до України та на весіллі у доньки вона разом з чоловіком зясувала стосунки, та повідомила йому, що жити однією сімєю вони не будуть та вона припинить висилати кошти. З того часу вона не бачила позивача. Щодо коштів які пересилала позивачу до 2014 року, за їх спільною домовленістю з позивачем, були саме на навчання молодшої доньки. У березні 2017 року приїжджала з донькою, але до квартири не попала, оскільки вона була зачинена на два замки. До правоохоронних органів з цього приводу жодного разу не зверталася. Взагалі має намір повернутися в Україну і користуватися квартирою, іншого житла вона не має.

Представник позивача ОСОБА_6 додатково надала пояснення, щодо трудового договору, повідомивши що так дійсно договір дійсний один рік, проте якщо до кінця контракту ні одно ні інша сторона не розірвали цей контракт, він рахується продовженим.

Третя особа ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1, просила відмовити у їх задоволенні, пояснюючи, що 2009 року її мати відповідачка по справі поїхала. У травні 2014 році повернулася до України та була один місяць дома, хазайнувала та вела господарство. Через місяць знову поїхала до Італії. Ще через місяць вона знову повернулася до України, приїжджала на весілля. У 2015 році приїжджала на хрестини онуки. 15.10.2016 року позивачка приїжджала на її двадцятиріччя. Увесь час мати висилала гроші для всієї сімї. Вона навчається у м. Дніпро, останній раз приїжджала до Енергодара у липні 2017 р. на один місяць, а потім у вересні 2017 р.. З батьком спілкується не часто, іноді телефонує, завжди попереджає, коли збирається приїхати до м. Енергодар.

Третя особа ОСОБА_3 у судове засідання не зявилася, електроною поштою надіслала заяву про розгляд справи без її участі, оскільки вона знаходиться у соціальній відпустці по догляду за дитиною, та проживає у Російській Федерації. Проти позовних вимог ОСОБА_1 заперечує, просить відмовити у їх задоволенні (а.с.232).

Третя особа- Сектор реєстрації Енергодарської міської ради Запорізької області, не зявилася, надали заяву про розгляд справи без участі представника, проти задоволення позовних вимог не заперечують (а.с.231).

Третя особа- Комунальне підприємство «Підприємство комунальної власності» у судове засідання зявилась, проте, представник за довіреністю ОСОБА_8, своєї думки щодо позовних вимог не висловила.

У судовому засіданні також були допитані свідки: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14.

Вислухавши пояснення сторін, що приймали участь у справі, свідків, дослідивши матеріали справи та надавши їм оцінку в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

В судовому засіданні встановлено, що позивач з відповідачем, перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 вересня 1990 року по 08 серпня 2017 року, від шлюбу мають двох доньок. 16 грудня 2004 року Енергодарською міською радою Запорізької області на імя позивача та членів його родини видано ордер №383 на право користування житловим приміщенням - трикімнатною квартирою № 32 розташованої у першому корпусі будинку № 17А по вулиці Козацькій в місті Енергодар Запорізької області (а.с. 5, ). Після отримання ордеру всі члени родини позивача були зареєстровані за вказаною адресою, що підтверджується довідкою відділу реєстрації Енергодарської міської ради.

У 2009 році відповідачка виїхала з спірної квартири за кордон до Італії та тривалий час до 2014 року не проживала в Україні, що визнається стороною відповідача та підтверджується відмітками у паспорті громадянина України для виїзду за кордон (а.с. 74,75).

Відповідно до контрактів про працевлаштування, ОСОБА_2 має постійне місце проживання в Італії та працевлаштована хатньою працівницею (а.с. 187,204).

Допитані в судовому засіданні свідки: ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_12, пояснили, що є родичами позивача та знають родину на протязі багатьох років. В 2009 році, відповідачка по справі виїхала зі спірної квартири та з країни до Італії, там проживає та працює до теперішнього часу. Під час візитів до України проживає у родичів в с. Балки Василівського району Запорізької області та у м. Дніпрорудне. Свідки пояснили, що часто бувають вдома у позивача в спірній квартирі, будь яких речей відповідачки там не бачили.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10, пояснив, що проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, корп.. 1, квартира 29 з 2004 року та являється сусідом позивача та відповідачки. Останню не бачив з 2014 року, коли зустрів біля підїзду будинку. Знає, що ОСОБА_2 виїхала за кордон, де проживає та працює. Буваючи у спірній квартирі речей відповідачки там не бачив.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_13 дав суду пояснення, що є братом відповідачки, проживає окремо. У спірній квартирі буває часто, бачив там речі відповідачки, вважає, що ремонт в квартирі проводився за рахунок сестри.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_14 пояснила суду, що є родичкою (сваха) позивача та відповідачки. З ОСОБА_2 познайомилась тільки на свадьбі у липні 2014 році. В спірній квартирі була один раз, коли у вересні 2016 року невістку ОСОБА_3, доньку сторін, вони зустріли з породілля, відповідачки тоді в Україні не було. Потім бачила ОСОБА_2 ще у вересні 2015 р., у жовтні 2010 р., березні 2017 р., всі зустрічі відбувались у м. Дніпрорудне. Стосовно інших обставин не обізнана.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та вислухавши пояснення свідків, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав:

Відповідно до ст. 71 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 Постанови від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", усправах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК Української РСР) необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, переведення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Відповідач по справі не проживає у спірній квартирі понад вісім років, жодних причин, які б свідчили про поважність причин як виїзду із квартири, так і не проживання у ній немає.

Доказів того, що позивач створює відповідачеві перешкоди у користуванні квартирою, суду надано не було.

Посилання відповідача ОСОБА_2 про її наміри у майбутньому повернутися до України та проживати у спірній квартирі, не є підставами для збереження за нею житлової площі.

Стосовно посилання відповідачки на норми ст. 71 ЖК України, суд не бере їх до уваги, оскільки однією з обовязкових умов збереження житла за особами, що виїхали з постійного місця проживання за умовами чи характером праці є тимчасовість виїзду з постійного місця проживання.

В той час як відповідачка виїхала з місця проживання без будь якого строку (періоду) відсутності та характер чи умови її праці не повязані з постійним пересуванням, а є виключно вибором відповідачки.

Крім того, сімейні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були припинені з липня 2014 року.

З таких обставин, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 була відсутній в житловому приміщенні квартирі № 32 розташованої у першому корпусі будинку № 17А по вулиці Козацькій в місті Енергодар Запорізької області понад шість місяців без поважних причин, а тому втратила право користування житловим приміщенням.

В частині вирішення вимоги про зняття з реєстрації місця проживання суд виходить з наступного.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у п. 34 постанови № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї з таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Питання реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання врегульовано Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон №1382-VI) та Порядком реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженим наказом МВС України від 22.11.2012 № 1077 (далі - Порядок №1077).

Водночас відповідно до ст. 7 Закону України №1382-VI зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта тощо.

Пунктом 1.3 наказу №1077 визначено, що реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється управліннями, відділами (секторами) Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення (далі територіальний підрозділ ДМС України).

Статтею 7 Закону №1382-VI та пунктом 3.1. Порядку №1077 визначено вичерпний перелік підстав для зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб, серед яких, зокрема, судове рішення: про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, виключно на органи реєстрації покладено функції реєстрації та зняття з реєстрації фізичних осіб. При відмові відповідача знятися з реєстрації добровільно, його зняття з реєстрації можливе за остаточного рішення суду.

Отже, питання зняття з реєстрації вирішується спеціально уповноваженим органом, і не входить до компетенції суду, тобто рішення суду є тільки підставою для зняття з реєстрації .

Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про:1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України №1382-VI є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» від 11.12.2003 року, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Враховуючи положення вказаного Закону, вимоги щодо зняття з реєстрації місця проживання заявлені передчасно, оскільки позивач фактично просить вирішити питання, що відносяться до компетенції органів державної влади.

Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність позовні вимоги позивача задовольнити частково, позбавити ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням - квартирою № 32 розташованої у першому корпусі будинку № 17А по вулиці Козацькій в місті Енергодар Запорізької області, в решті позовних вимог відмовити.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 3, 11, 10, 60, 88, 208, 209, 212, 213, 215 ЦПК України, ст. 71, 72 ЖК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3, ОСОБА_4, Сектор реєстрації Енергодарської міської ради Запорізької області, Комунальне підприємство «Підприємство комунальної власності», про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,- задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Н. О. Вільямовська