АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження 22-ц/796/3867/2017 Доповідач - Рубан С.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2017 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Перетятько А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 листопада 2012 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Міськжитлобуд» до ОСОБА_3, ОСОБА_1, третя особа: Гаражно - будівельний кооператив «Голос», про визнання договору дарування гаражного боксу недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 листопада 2012 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Міськжитлобуд» до ОСОБА_3, ОСОБА_1, третя особа: Гаражно - будівельний кооператив «Голос», про визнання договору дарування гаражного боксу недійсним - задоволено.

Визнано недійсним договір дарування гаражного боксу від 09 квітня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Кулиничем В.М., зареєстровано в реєстрі за №9-638, загальною площею 58,10 кв.м., що знаходиться в Гаражно-будівельному кооперативі «Голос» за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В судове засідання учасники процесу не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

ТОВ «Будівельна компанія «Міськжитлобуд» звернулося з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_1, третя особа: Гаражно - будівельний кооператив «Голос», про визнання договору дарування гаражного боксу від 09 квітня 2010 року недійсним.

Посилається на те, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 09 квітня 2010 року був укладений договір дарування гаражного боксу, посвідчений державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Кулиничем В.М. Відповідно до умов зазначеного договору, ОСОБА_1 прийняв у дар від ОСОБА_3 гаражний бокс за НОМЕР_1, що знаходиться в АДРЕСА_1, Гаражно-будівельний кооператив «Голос». Зазначає, що даний правочин є недійсним, а саме оспорюваним, оскільки це зачіпає права та інтереси ТОВ «Будівельна компанія «Міськжитлобуд». Крім того, ОСОБА_3 отримав право власності на гаражний бокс НОМЕР_1 на підставі підроблених основного та додаткового рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що 09 липня 2009 року Київською міською Радою прийнято рішення № 957/2013 про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Міськжитлобуд» земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування житлової забудови з об'єктами інфраструктури для обслуговування населення та паркінгом на АДРЕСА_1. 24 березня 2010 року між Київською міською Радою та ТОВ «Будівельна компанія «Міськжитлобуд» укладено строком на 5 років Договір оренди земельної ділянки (кадастровий номер - НОМЕР_2) за адресою: АДРЕСА_1, площею 1,5267 га з цільовим призначенням: «для будівництва, експлуатації та обслуговування житлової забудови з об'єктами інфраструктури для обслуговування населення та паркінгом».

З дати підписання Договору оренди ТОВ «Будівельна компанія «Міськжитлобуд» не має можливості користуватись земельною ділянкою, оскільки Договір оренди не зареєстрований в Головному управлінні земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) у зв'язку з тим, що на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться гаражний бокс за НОМЕР_1, на який ОСОБА_3 отримав право власності на підставі підроблених рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 вересня 2009 року та додаткового рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 листопада 2009 року та зареєстрованого Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 04 березня 2010 року і записаного в реєстрову книгу №294-83 за реєстровим №53877.

Відповідно до договору дарування, укладеного 09 квітня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Кулиничем В.М., ОСОБА_1 прийняв у дар від ОСОБА_3 гаражний бокс за НОМЕР_1, загальною площею - 58,10 кв. м., що знаходиться в Гаражно-будівельному кооперативі «Голос» за адресою: АДРЕСА_1

Судом вірно встановлено, що вказаний правочин є недійсним, а саме оспорюваним, оскільки ОСОБА_3 отримав право власності на підставі підроблених судових рішень (а.с.18-27,33) та навмисно подарував його своєму родичу, щоб створити перешкоди в користуванні земельною ділянкою ТОВ «Будівельна компанія «Міськжитлобуд».

Недійсність правочину визнається позивачем та третьою особою, а також підтверджується рядом обставин щодо неправомірності укладення Договору дарування гаражного боксу.

Відповідно до п.6. ст.120 ЗК України та п.2. ст. 377 ЦК України зазначення кадастрового номеру земельної ділянки є істотною умовою договору відчуження нерухомого майна.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За умовами ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до ч. 4 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду, а згідно ч. 5 постанови вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Виходячи із встановлених обставин справи та дослідивши надані докази, суд дійшов вірного висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Міськжитлобуд» підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторонипосилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давностітощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторінвипливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позовзадовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілитиміж сторонамисудові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 214 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач ТОВ «Будівельна компанія «Міськжитлобуд» не набув у встановленому порядку права користування спірною земельною ділянкою, тому не мав права вимагати усунення перешкод у користуванні цією земельною ділянкою, колегія суддів вважає неприйнятними виходячи з наступного.

Постановою Вищого господарського суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 910/17982/15 за позовом ТОВ «Будівельна компанія «Міськжитлобуд» до Київської міської ради, за участю третіх осіб, в тому числі ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення, визнання договору поновленим, зобов'язання вчинити дії, переглянувши у касаційному порядку оскаржені судові рішення, колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційному порядку встановила, що 09.07.2009 року Київською міською радою прийнято рішення №957/2013 «Про передачу ТОВ «Будівельна компанія «Міськжитлобуд» земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування житлової забудови з об'єктами інфраструктури для обслуговування населення та паркінгом на АДРЕСА_1».

Пунктом 1 цього рішення було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки позивачу для будівництва, експлуатації та обслуговування житлової забудови з об'єктами інфраструктури для обслуговування населення та паркінгом на АДРЕСА_1».

Згідно пункту 2 вказаного вище рішення позивачу передано, за умови виконання п.3 цього рішення, у короткострокову оренду на 5 років земельну ділянку загальною площею 1, 53 га для будівництва, експлуатації та обслуговування житлової забудови з об'єктами інфраструктури та паркінгом на АДРЕСА_1, у зв'язку з переходом права власності на гаражні бокси, у тому числі: площею 1,52 га - за рахунок частини земель, відведених відповідно до рішень виконкому Київської міської ради депутатів трудящих від 11.09.47 року №2355 «Про відвід зем. ділянки під розробку кар'єру» Київському цегельному заводові №5», від 05.10.50 року № 2256 «Про поновлення земельної ділянки заводоуправлінню Сталінських цегельних заводів» 5-6 Київського обласного Управління Промбудматеріалів», від 07.10.52 року №2053 «О дополнительном отводе земельной территории Завододоуправлению Сталинских кирпичных заводов»; площею 0,01 га - за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування.

У листопаді 2011 року заступник прокурора міста Києва пред'явив позов до Київської міської ради про визнання протиправним та скасування вказаного рішення Київської міської ради №957/2013 від 09.07.2009 року. В обґрунтування своїх вимог заступник прокурора міста Києва посилався на те, що оскаржуване рішення порушує право власників гаражних боксів - членів ГБК «Голос», розташованих на земельній ділянці по АДРЕСА_1, з якими забудовником не вирішено майново-правові питання та не отримано згоду на вилучення земельних ділянок у землекористувача.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.10.2011 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.08.2012 року, в задоволенні позову відмовлено.

20.11.2012 року ухвалою Вищого адміністративного суду України касаційні скарги заступника прокурора міста Києва та ОСОБА_5 були залишені без задоволення, а постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.10.2011 року та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 15.08.2012 року, були залишені без змін.

У своїй ухвалі від 20.11.2012 року Вищий адміністративний суд України зазначив, що на момент прийняття Київською міською радою оскаржуваного рішення №957/2013 від 09.07.2009 року порядок надання земельних ділянок, зокрема, в місті Києві, був врегульований нормами Земельного кодексу України, Постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 року N677, якою затверджений Порядок розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, рішенням Київської міської ради від 15.07.2004 року №457/1867 «Про порядок передачі (надання) земельних ділянок в користування або у власність у місті Києві» та іншими нормативними актами.

Рішенням Київської міської ради від 15.07.2004 року №457/1867 «Про порядок передачі (надання) земельних ділянок в користування або у власність у місті Києві» (в редакції, яка була чинна на момент прийняття спірного рішення Київради) було передбачено обов'язкове погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з Головним управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Погодження проекту з вказаним органом є обов'язковою умовою затвердження проекту відведення земельної ділянки.

Листом №19-14091 від 14.11.2008 року Головне управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища надало позитивний висновок №08-1072 щодо можливості використання земельної ділянки.

Вищий адміністративний суд України встановив, що ТОВ «БК «Міськжитлобуд» виконало визначені законом умови та погодило проект відведення земельної ділянки з відповідними органами.

У вищевказаній ухвалі Вищий адміністративний суд України щодо порушення спірним рішенням прав та законних інтересів членів гаражно-будівельного кооперативу «Голос» - власників 25 гаражних боксів, розташованих на земельній ділянці, зазначив, що будівництву гаражів ГБК «Голос» мало передувати вирішення питання надання земельної ділянки в установленому законом порядку, отримання ордеру на будівництво, погодження в установленому порядку проектно-кошторисної документації, тощо.

В матеріалах відсутній документ (договір, акт), який відповідно до норм земельного законодавства може підтверджувати набуття ГБК «Голос» права оренди, постійного користування або власності на спірну земельну ділянку. З витягу з бази даних Державного земельного кадастру станом на 23.07.2009 року вбачається, що в реєстрі земельних ділянок не зазначено виду речового права ГБК «Голос» на вказану земельну ділянку та підстав виникнення такого права.

Таким чином, суди усіх трьох інстанцій адміністративної юрисдикції дійшли висновку про те, що спірним рішенням Київської міської ради №957/2013 від 09.07.2009 року не порушуються права власників гаражних боксів, рішення є законними та обґрунтованими.

На підставі рішення Київської міської ради від 09.07.2009 року №957/2013 «Про передачу ТОВ «Будівельна компанія «Міськжитлобуд» земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування житлової забудови з об'єктами інфраструктури для обслуговування населення та паркінгом на АДРЕСА_1», 24.03.2010 року між Київською міською радою (далі - відповідач, орендодавець) та позивачем укладено договір оренди земельної ділянки, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Демяненко Т.М. та зареєстровано в реєстрі за №230, відповідно до п.1.1 якого, орендодавець, на підставі рішення Київської міської ради від 09.07.2009 року за № 957/2013, за Актом приймання-передачі передає, а орендар приймає в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку, визначену цим договором.

Строк дії вказаного договору закінчився 24.03.2015 року.

Як встановлено судом апеляційної інстанції після закінчення строку договору оренди 24.03.2015 року позивач продовжує користуватися земельною ділянкою і протягом одного місяця після закінчення строку договору були відсутні заперечення відповідача у поновленні договору оренди землі.

Суд апеляційної інстанції правильно зазначив у своїй постанові, що частина шоста статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачає іншу, відмінну від частин першої - п'ятої, підставу для поновлення договору оренди землі.

Крім того, слід зазначити, що із аналізу судових рішень, прийнятих судами адміністративної юрисдикції, який здійснив суд апеляційної інстанції, а відповідно із встановлених останнім обставин справи, вбачається, що рішенням Київської міської ради №957/2013 від 09.07.2009 року, на підставі якого було укладено договір оренди землі, не порушуються права третіх осіб у справі на стороні відповідача.

На підставі вказаного рішення ради між сторонами у справі виникли правовідносини із оренди землі, і останні є наслідком прийняття вказаного рішення Київської міської ради №957/2013 від 09.07.2009 року.

Із встановлених судами обставин справи не вбачається, що судові рішення у даній справі могли вплинути на права і обов'язки осіб, залучених у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

(Постанова Вищого господарського суду України від 13 квітня 2016 року долучена до матеріалів справи апеляційним судом м. Києва).

Вищевказаною постановою Вищого господарського суду України від 13 квітня 2016 року касаційну скаргу Київської міської ради залишено без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 20 січня 2016 року у справі Господарського суду міста Києва № 910/17982/15 залишено без змін.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідач посилаючись на порушення судовим рішенням положень Земельного кодексу України, зазначає, що земельна ділянка належить Київській міській раді, договір оренди від 24 березня 2010 року у встановленому порядку не зареєстрований, а відтак не був укладеним.

Вказане твердження апеляційної скарги спростовується постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 жовтня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.08.2012 року та висновками викладеними в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 20 листопада 2012 року зазначеними вище.

Колегія суддів звертає увагу, що звернення відповідача до суду 13 лютого 2017 року з апеляційною скаргою, як відповідача у справі, котрий набув право власності за підробними рішеннями Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 вересня 2009 року та додаткового рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 листопада 2009 року вважає зловживанням відповідачем правом на звернення до суду при обізнаності відповідача про наявність рішень судів, якими встановлено правомірність користування позивачем спірною земельною ділянкою, а саме на підставі рішення Київської міської ради від 09.07.2009 року № 957/2013 «Про передачу ТОВ «Будівельна компанія «Міськжитлобуд» земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування житлової забудови з об'єктами інфраструктури для обслуговування населення та паркінгом на АДРЕСА_1», 24.03.2010 року між Київською міською радою та позивачем укладено договір оренди земельної ділянки, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Демяненко Т.М. та зареєстровано в реєстрі за №230, відповідно до п. 1.1 якого, орендодавець, на підставі рішення Київської міської ради від 09.07.2009 року за № 957/2013, за Актом приймання-передачі передає, а орендар приймає в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку, визначену цим договором.

Крім цього, рішеннями адміністративних судів - постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 жовтня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.08.2012 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20 листопада 2012 року встановлено, що відсутні документи, якими відповідно до норм земельного законодавства можна підтвердити набуття ГБК «Голос» права оренди, постійного користування або власності на спірну земельну ділянку.

Суди адміністративної юрисдикції дійшли висновку про те, що рішенням Київської міської ради від 09.07.2009 року № 957/2013 не порушуються права власників гаражних боксів.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 серпня 2016 року позовні вимоги ТОВ «Будівельна компанія Міськжитлобуд» задоволено. Визнано недійсними та скасовано реєстраційні записи про право власності, зокрема - на об'єкт зареєстрований за адресою: «Голос» гаражно - будівельний кооператив (Голосіївський район), АДРЕСА_1 гаражний бокс НОМЕР_1, зареєстрований за ОСОБА_1 (копія постанови від 31 серпня 2016 року долучена до матеріалів справи).

Відповідно до Реєстру прав власності на нерухоме майно у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості щодо «Голос» гаражно - будівельний кооператив (Голосіївський район), гараж НОМЕР_1, адреса ГК: АДРЕСА_1 - відсутні.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає встановленим, що оскаржуваним рішенням суду жодних прав скаржника ОСОБА_1 не порушено, а рішеннями судів адміністративної та господарської юрисдикції, які набрали чинності підтверджено законність укладеного позивачем договору оренди спірної земельної ділянки.

Посилання відповідача на належність спірної земельної ділянки Київській міській раді також спростовується рішеннями адміністративних та господарських судів, які набрали чинності.

Обов'язковість судових рішень гарантується, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод: право на судовий захист було б примарним, якби правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове судове рішення залишалось недіючим на шкоду одній зі сторін (Хорнсбі проти Греції).

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у справі Брумареску проти Румунії однією з основних складових верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким, зокрема, остаточне рішення судів у вирішеній ними справі не може піддаватись сумніву.

В п.34 рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» зазначено, що принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу resjudicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2- відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 листопада 2012 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий Судді