АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Перепелюк І.Б., Литвинюк І.М.

секретар Костюк Л.С.

з участю представника апелянта ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовомПублічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 24 березня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 24 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №CVJWGR, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 15450,00 доларів США з кінцевим терміном повернення до 24 вересня 2018 року та сплатою відсотків за користування кредитом.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 24 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки.

Відповідач належним чином своїх зобовязань за договором не виконувала, у звязку з чим у неї виникла заборгованість за кредитним договором, що становить 63966,81 доларів США, з яких: 15195,18 доларів США - заборгованість за кредитом, 13120,05 доларів США - проценти за користування кредитом, 4307,04 доларів США - комісія, 28283,57 доларів США пеня, а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: 15,67 доларів США - штраф (фіксована частина), 3045,29 доларів США - штраф (процентна складова), що у сумі еквівалентно 1 020 270,56 грн.

____________________________________________________________________

22ц/794/356/2017 р. Головуючий у І інстанції Пташник А.М.

Категорія: 27 Суддя-доповідач ОСОБА_4

Просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь зазначену кредитну заборгованість.

Заочним рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 24 березня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 63966,81 доларів США, що за курсом НБУ складає 1 020 270,56 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що при ухваленні рішення судом порушені норми матеріального і процесуального права.

Вказує на те, що перша заборгованість у боржника виникла в листопаді 2008 року, а тому з підстав ч. 4 ст. 559 ЦК України вважає, що порука є припиненою і в задоволенні позову щодо нього з цих підстав слід відмовити.

Крім того, щодо вимог до боржника просив застосувати строки позовної давності по всіх складових заборгованості за кредитним договором, виходячи з кожного щомісячного чергового платежу.

В своїй апеляційній скарзіпросить скасувати заочне рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 24 березня 2015 року в частині задоволенні позову щодо нього.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду - зміні з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції повністю не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що з вини боржника ОСОБА_2 виникла кредитна заборгованість, яка підлягає стягненню солідарно як з боржника, так і з поручителя, який за договором поруки зобовязався відповідати за неналежне виконання зобовязання за кредитним договором.

Колегія суддів вважає вірними зазначені висновки суду першої інстанції.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 24 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 15450 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом, передбачених договором, з кінцевим строком повернення до 24 вересня 2018 року та визначено суму ануїтентного платежу - 374,60 доларів США.

На забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором 24 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки.

Оскільки ОСОБА_2 належним чином не виконувала зобовязання за кредитним договором, за розрахунком ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 29 січня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 63966,81 доларів США, що складається з наступного: 15195,18 доларів США - заборгованість за кредитом, 13120,05 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 4307,04 доларів США - заборгованість за комісією за користування кредитом, 28283,57 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи, відповідно до умов кредитного договору: 15,67 доларів США - штраф (фіксована частина), 3045,29 доларів США - штраф (процентна складова).

Вимога банку про погашення простроченої заборгованості направлена відповідачам 05 грудня 2014 року, проте залишена ними без задоволення.

Банк, скориставшись своїм правом, передбаченим ст.1050 ЦК України та умовами кредитного договору щодо дострокового повернення суми кредиту, звернувся до суду з даним позовом. Згідно поштового штемпелю на конверті позовна заява здана на пошту 13 лютого 2015 року.

Зобов'язання виникають із підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема договорів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Оскільки боржник належним чином не виконував умови кредитного договору, то суд першої інстанції обґрунтовано стягнув заборгованість солідарно як з боржника, так і з поручителя.

Доводи апеляційної скарги про те, що порука є припиненою, оскільки банк не предявив вимоги до поручителя в межах шестимісячного строку з часу виникнення заборгованості по черговому щомісячному платежу, - є безпідставними з наступних підстав.

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до чч. 1, 3 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

На підставі ч. 1 ст. 252, ч. 1 ст. 253 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

З матеріалів справи вбачається, що в договорі поруки від 24 вересня 2008 року в п.12 сторони прийшли до згоди, що порука за цим договором припиняється після закінчення 5 (пяти) років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Згідно з п. 11 договору поруки цей договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором.

Пунктом 8.1 кредитного договору від 24 вересня 2008 року встановлено дію цього договору до 24 вересня 2018 року.

Отже, днем настання строку виконання основного зобовязання, з якого починається відлік пятирічного строку для предявлення кредитором вимоги до поручителя, буде 25 вересня 2018 року, а припинення поруки відповідно до вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України - 25 вересня 2023 року.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року № 6-3цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України встановлено та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Перш за все, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонами визначати умови такого договору.

Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ КБ «ПриватБанк» 05 грудня 2014 року надіслав вимогу боржнику та поручителю про сплату простроченої заборгованості протягом 5 календарних днів з дати одержання повідомлення, а в разі невиконання такої вимоги протягом визначеного строку - повернення всієї суми кредиту достроково.

З даним позовом банк звернувся до суду 13 лютого 2015 року, про що свідчить поштовий штемпель.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів прийшла до висновку, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся з вимогою до поручителя про виконання основного зобовязання у межах встановленого договором поруки строку, а відтак відсутні підстави для припинення поруки.

Не підлягає задоволенню заява ОСОБА_3 до апеляційного суду про застосування строку позовної давності до вимог, предявлених до боржника, по всіх складових заборгованості по кредитному договору, виходячи з дня настання терміну сплати щомісячних платежів.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.

Згідно зі ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Нормою ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення ч. 3 ст. 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення випливає безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною у застосуванні.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах № 6-738цс15 від 24 червня 2015 року, № 6-25цс15 від 18 березня 2015 року).

Рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (стаття 303 ЦПК України), тому заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Апеляційним судом на стадії апеляційного провадження правомірно та у межах наданих повноважень застосовується позовна давність за заявою, зробленою стороною у спорі під час розгляду справи в суді першої інстанції, до ухвалення рішення по суті спору (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-246цс14 від 11 лютого 2015 року).

З матеріалів справи вбачається, що заява про застосування строку позовної давності була подана відповідачем ОСОБА_3 на стадії апеляційного провадження, тобто після винесення відповідного рішення судом першої інстанції.

В суді першої інстанції відповідачі присутніми в судовому засіданні не були, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Заяви про застосування строку позовної давності до суду першої інстанції не подавали.

Оскільки в суді першої інстанції заяви про застосування строку позовної давності не було, то колегія суддів вважає, що така заява апелянта, подана на стадії апеляційного розгляду, задоволенню не підлягає.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що відповідно до п.5.5 кредитного договору терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

З розрахунку заборгованості вбачається, що порушення строків погашення кредиту у боржника почалося у грудні 2008 року. Протягом періоду з грудня 2008 року по червень 2010 року боржником здійснювалося погашення кредитної заборгованості, проте не в повному обсязі. Останній платіж за кредитним договором був здійснений 11 червня 2010 року, тобто боржник вчиняв дії, що свідчать про визнання ним свого обовязку, а відтак, мало місце переривання перебігу позовної давності. З позовом до суду банк звернувся 13 лютого 2015 року, тобто в межах передбаченого кредитним договором пятирічного строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в суді першої інстанції, спростовуються доказами, які містяться в матеріалах справи.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано стягнув заборгованість за кредитним договором солідарно з відповідачів по справі.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частина 3 ст. 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

В ст. 627 цього Кодексу зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (ч.1 ст. 638 ЦК України).

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Ураховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Указаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України викладеній в постанові № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, яка в силу

ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Судом першої інстанції не враховано вищезазначені положення ЦК України та Конституції України та неправомірно стягнуто з відповідачів штраф у розмірі 15,67 доларів США (фіксована частина) та штраф у розмірі 3045,29 доларів США (процентна складова), а тому рішення суду в цій часині підлягає зміні шляхом виключення з розміру заборгованості зазначених штрафів.

Крім того, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції всупереч вимогам ст.ст. 192, 533 ЦК України та умовам кредитного договору пеня стягнута у доларах США, а еквівалент у гривні визначений загальний на час предявлення позову до суду, без врахування щоденного курсу валют на час нарахування.

Відповідно до ч. 1 ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

За змістом ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Згідно п.5.1 кредитного договору сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Положення ч. 2 ст. 192 ЦК України та ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом, та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення неустойки.

З врахуванням викладених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні питання про стягнення пені допустив порушення норм матеріального права, а тому рішення суду в цій частині також підлягає зміні.

З уточненого розрахунку ПАТ КБ «Приватбанк» вбачається, що розмір пені становить 277 967,29 грн., яку слід стягнути солідарно з відповідачів.

У звязку із зміною розміру пені та виключення штрафів відповідно загальний розмір заборгованості повинен бути також змінений.

Суд першої інстанції в порушення вимог закону у резолютивній частині рішення, пославшись на загальний розмір заборгованості, не зазначив усіх її складових, що також є підставою для зміни рішення у цій частині.

Також не можна погодитись з висновком суду про вирішення питання про розподіл судових витрат.

Як вбачається з рішення суду, суд стягнув з відповідачів судові витрати солідарно.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно п.35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів.

Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути судові витрати за подання позовної заяви в розмірі по 1739,30 грн. з кожного.

Із ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 слід стягнути судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 192 гривні 93 копійки.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 24 березня 2015 року змінити, виклавши резолютивну частину рішення наступним чином.

Стягнути Солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №CVJWGR від 24 вересня 2008 року в розмірі 32 622,27 доларів США та 277 967,29 грн., що складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 15195,18 доларів

США, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 13120,05 доларів США, заборгованості по комісії в розмірі 4307,04 доларів США та пені за несвоєчасне виконання зобовязань у розмірі 277 967,29 грн.

Заочне рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 24 березня 2015 року в частині вирішення судових витрат скасувати.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати за подання позовної заяви в розмірі по 1739,30 гривні з кожного.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 192 гривні 93 копійки.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: