Провадження №22-ц/784/573/17
Провадження номер 22-ц/784/570/17
22-ц/784/573/17 Головуючий суду першої інстанції: ОСОБА_1
Категорія 20 Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2017 року м.Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Локтіонової О.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі:

позивача ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6,

представника відповідача ОСОБА_7 ОСОБА_8,

третьої особи ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційними скаргами

ОСОБА_7

та представника ОСОБА_5

ОСОБА_10

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва

від 21 липня 2016 року

та додаткове рішення цього ж суду від 17 жовтня 2016 року,

ухвалені по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_7, Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївського міськвиконкому, Реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_9 та Миколаївська міська рада про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та скасування державної реєстрації,

В С Т А Н О В И Л А:

05 листопада 2014 року ОСОБА_3 предявила позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного 28 грудня 2012 р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 та повернення квартири до комунальної власності територіальної громади м.Миколаєва в особі виконкому Миколаївської міської ради.

02 лютого 2015 року позивач збільшила позовні вимоги і просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 25 грудня 2012 р. між ОСОБА_11 і ОСОБА_7, та скасувати державну реєстрацію права на квартиру за ОСОБА_5 як наслідок недійсного правочину від 25.12.2012 р.

11 квітня 2016 року позивач уточнила позовні вимоги та просила визнати недійсними договори від 25.12.2012 р. та 28.12.2012 р. та скасувати державну реєстрацію права на квартиру за ОСОБА_7 та ОСОБА_5

Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувала наступним.

У 1991 році вона, ОСОБА_11 та ОСОБА_9 отримали право проживання у ІНФОРМАЦІЯ_1.

Заочним рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 25 вересня 2012 року було задоволено позов ОСОБА_11 про визнання її та ОСОБА_9 такими, що втратили право користування вищезазначеною квартирою.

13 грудня 2012 року ОСОБА_11 на підставі розпорядженням №1733 Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради приватизував спірну квартиру і отримав свідоцтво про право власності на неї.

25 грудня 2012 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири.

28 грудня того ж року ОСОБА_7 уклала із ОСОБА_5 договір купівлі-продажу цієї ж квартири.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2013 року скасовано заочне рішення суду від 25 вересня 2012 року, а рішенням від 30 квітня 2013 року у задоволенні позову про визнання позивачки такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням відмовлено.

Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 02 грудня 2013 року скасовано розпорядження Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради щодо приватизації ОСОБА_11 спірної квартири та видане на підставі нього свідоцтво.

Посилаючись на вказані обставини, та на те, що зазначеними діями відповідачів було порушено її право на житло та приватизацію спірної квартири, позивач просила її вимоги задовольнити.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений 25 грудня 2012 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_7 Вказану квартиру повернуто у комунальну власність територіальної громади м.Миколаєва. Визнано право власності на неї за Миколаївською міською радою.

З ОСОБА_11 на користь ОСОБА_3 стягнуто судовий збір в сумі 538 грн.

У задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 28 грудня 2012 р. відмовлено.

Додатковим рішенням суду від 17 жовтня 2016 року скасовано державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_5, вчинену 08 січня 2013 року за номером 11795, а також скасовано державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_7, вчинену 25 грудня 2012 року за номером 20236 в книзі 121.

Додатковим рішенням суду від 23 лютого 2017 року з ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на користь держави стягнуто судовий збір в сумі 551 грн.20 коп. з кожного.

Не погодившись із рішенням суду від 21 липня 2016 року та додатковим рішенням від 17 жовтня 2016 року ОСОБА_7 та ОСОБА_5 подали апеляційні скарги, в яких посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просили рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому згідно зі ст.119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст.ст.31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зокрема, зміст правочину не можу суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вказані правові наслідки застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Відповідно до п.п.5, 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

Згідно з ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що позивачка з 17 травня 1991 року зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_2.

Крім неї у вказаній квартирі цієї ж дати були зареєстровані її чоловік ОСОБА_11 та син ОСОБА_9

На підставі позову ОСОБА_11 заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.09.2012 р. позивачку та її сина було визнано такими, що втратили право користування квартирою.

Це надало ОСОБА_11 право одноособово приватизувати вказану квартиру та 25 грудня 2012 року продати її ОСОБА_7

Про перехід права власності на квартиру КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» було здійснено 25 грудня 2012 року запис 20236 в книзі 121.

28 грудня 2012 року ОСОБА_7 було здійснено продаж зазначеної квартири ОСОБА_5

Про перехід права власності на квартиру у державному реєстрі прав на нерухоме майно 08 січня 2013 року було здійснено запис 11795.

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва заочне рішення суду від 25.09.2012 року про визнання позивачки та ОСОБА_9 такими, що втратили право користування квартирою, скасоване.

Рішенням цього суду від 30 квітня 2013 року позивачу ОСОБА_11 відмовлено у задоволенні його позову про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_9 такими, що втратили право користування спірною квартирою.

Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 02 грудня 2013 року скасовано розпорядження Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради №1733-р від 13 грудня 2012 року про приватизацію спірної квартири ОСОБА_11 та свідоцтво про право власності на житло, видане Управлінням на його імя.

Обґрунтовуючи свій позов про визнання вищевказаних договорів недійсними та скасування державної реєстрації прав ОСОБА_7 та ОСОБА_5 на квартиру, ОСОБА_3 посилалася на те, що зміст оспорюваних правочинів протиріччить вимогам законодавства.

Відповідач ОСОБА_11 незаконно без її згоди та згоди ОСОБА_9 приватизував квартиру. Згідно з вищезазначеними рішеннями судів він не є власником квартири і не мав право її реалізувати.

На даний час позивач не може належним чином здійснювати права користувача квартирою, оскільки за ОСОБА_5 здійснено реєстрацію права на квартиру.

Підприємства, які здійснюють надання комунальних послуг, відмовляють їй у здійсненні її прав на укладання договорів на отримання послуг.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу квартири від 25 грудня 2012 року суперечить вимогам законодавства та порушує права позивачки, яка є законним користувачем квартири, а тому є недійсним.

У звязку з цим це тягне за собою скасування запису про державну реєстрацію прав на квартиру за ОСОБА_7

Це в свою чергу призводить до застосування наслідків недійсності правочину шляхом повернення квартири у комунальну власність територіальної громади м.Миколаєва.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28 грудня 2012 року, суд першої інстанції посилався на те, що це є невірний спосіб захисту цивільного права.

Але, оскільки є недійсним первісний договір, а визнання недійсним наступного не передбачено законодавством, тому що презюмується, що він також укладений з порушенням законодавства, то скасування державної реєстрації прав на квартиру за останнім покупцем ОСОБА_5 є таким, що відповідає вимогам законодавства.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду є помилковим тільки в частині застосування наслідків недійсності правочину, оскільки це є неможливим у звязку з тим, що відбувся наступний її продаж.

Для повернення квартири до комунальної власності територіальної громади м.Миколаєва існує інший спосіб захисту.

Що ж стосується висновків суду щодо інших вимог, то колегія суддів вважає їх правильними.

Досліджені судом докази свідчать про наявність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 25.12.2012 р. Вчинення даного правочину відбулося без участі власника квартири і з порушенням прав позивачки на користування спірною квартирою.

Це у свою чергу, виходячи з ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», є підставою для скасування державної реєстрації прав на неї за ОСОБА_7

Оскільки ОСОБА_7 не мала прав на продаж вказаної квартири, а законодавство не передбачає визнання наступних договорів купівлі-продажу недійсними, то державна реєстрація прав на вказану квартиру за ОСОБА_5 також підлягала скасуванню.

Висновок суду щодо відмови у застосуванні наслідків спливу позовної давності також є правильним, оскільки позивачем її не було порушено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення районного суду від 21 липня 2016 року підлягає скасуванню в частині повернення спірної квартири до комунальної власності територіальної громади м.Миколаєва та визнання за нею права власності.

В іншій частині дане рішення та додаткове рішення від 17 жовтня 2016 року зміні або скасуванню не підлягають, оскільки є законними та обґрунтованими.

Посилання апелянтів на вихід суду за рамки позовних вимог, колегія суддів вважає безпідставними.

При вирішенні спору суд бере до уваги обґрунтування вимог, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Із викладених позивачем вимог вбачається, що підставою її позову є саме порушення сторонами правочину вимог ст.ст.203, 215 ЦК України, а тому вирішення спору на підставі даних статей не є виходом за межі позовних вимог.

Інші доводи апеляційних скарг висновки суду у не скасованій частині не спростовують.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_7 та представника ОСОБА_5 ОСОБА_10 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 21 липня 2016 року в частині повернення квартири АДРЕСА_1 у комунальну власність територіальної громади м.Миколаєва та визнання права власності на неї за Миколаївською міською радою скасувати.

В іншій частині рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 21 липня 2016 року та додаткове рішення суду від 17 жовтня 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий О.В.Локтіонова

Судді С.Ю.Колосовський

ОСОБА_12