Справа № 152/393/17
УХВАЛА

23 березня 2017 року Суддя Шаргородського районного суду Вінницької області

ОСОБА_1,

розглянувши позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про повернення боргу,

встановив:

06.03.2017 року ОСОБА_2 звернувся до Шаргородського районного суду з позовом до ОСОБА_3 про повернення боргу.

Мотивуючи позовні вимоги, зазначив, що 28.09.2016 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого він позичив відповідачеві грошові кошти в сумі 360000 гривень, які останній повинен був повернути йому до 28.10.2016 року, про що надав розписку.

Проте станом на час звернення з позовом до суду відповідач коштів не повернув, що свідчить про те, що добровільно борг повернути останній не бажає.

Отже, згідно договору позики, відповідач повинен повернути йому кошти в сумі 360000 грн.

Просив стягнути з відповідача ОСОБА_3 на його користь заборгованість сумі 360000 грн., 3 % річних в сумі 2811 грн., збитки, спричинені інфляцією в сумі 23040 грн., а також понесені ним судові витрати.

Вказана позовна заява ОСОБА_2 ухвалою судді Шаргородського районного суду від 09.03.2017 року залишена без руху, оскільки подана з порушенням вимог цивільного процесуального законодавства України, зокрема, відповідно до ст.119 ЦПК України, позовна заява повинна містити: імя (найменування) позивача і відповідача, а також імя представника позивача, якщо позовна заява подається представником, їх місце проживання (перебування) або місцезнаходження, поштовий індекс, номери засобів звязку, якщо такі відомі; зміст позовних вимог; ціну позову щодо вимог майнового характеру; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування; перелік документів, що додаються до заяви. Позовна заява підписується позивачем або його представником із зазначенням дати подання. До позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

У вказаній позовній заяві не всі зазначені вимоги ст.119 ЦПК України були дотримані.

Так, в порушення вимог ч.5 ст. 119 ЦПК України, до позовної заяви позивачем не було додано квитанцію про сплату ним судового збору, а також не зазначено підстав для звільнення від його сплати, якщо такі наявні, тоді як відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом і включається до складу судових витрат. Платниками цього платежу є: громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи-підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом, а, відповідно до п.1 ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір», за подання позовної заяви майнового характеру фізичною особою або фізичною особою-підприємцем, ставка судового збору визначена у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ухвалою судді Шаргородського районного суду від 09.03.2017 року позивачеві встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви, що не може перевищувати трьох днів з дня отримання ним ухвали і розяснено, що в разі невиконання вимог цієї ухвали позовна заява буде вважатися неподаною і повернута йому.

Зі зворотного повідомлення про вручення позивачеві ухвали Шаргородського районного суду від 09.03.2017 року, що повернуто до суду 17.03.2017 року, вбачається, що означена ухвала судді отримана позивачем 14.03.2017 року, проте, недоліки позову не виправлено до теперішнього часу.

Так, судовий збір позивачем на виконання вимог ухвали від 09.03.2017 року не сплачено.

Натомість, позивачем надіслано до суду клопотання про відстрочення сплати судового збору до прийняття рішення у справі, яке мотивоване ним, що він є інвалідом ІІІ групи, його дохід складають виключно пенсійні виплати в сумі 1458,22 грн. на місяць, а всі свої заощадження він віддав у борг відповідачеві, тоді як поряд з цим в п.4 прохальної частини позову позивач просить судові витрати, що ним понесені, стягнути з відповідача, тобто ставить дві взаємовиключні вимоги.

У відповідності до частини першої статті 5 ЦПК України, правосуддя здійснюється на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом, в тому числі, незалежно від майнового стану.

За змістом частин першої та третьої ст.82 ЦПК України, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

Аналогічні правила встановлені у статті 8 Закону України «Про судовий збір», якою суду надано право, враховуючи майновий стан сторони, зменшувати розмір судового збору, звільняти від його сплати, розстрочувати чи відстрочувати сплату судового збору.

Виходячи з розяснень, що містяться в п.29 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», відповідно до ст.8 Закону ЗУ «Про судовий збір» та ст.82 ЦПК єдиною підставою для відстрочення або розстрочення сплати судового збору є врахування судом майнового стану сторони, тобто фізичної або юридичної особи (наприклад, довідка про доходи, про склад сім'ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім'ї, банківські документи про відсутність на рахунку коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо). Клопотання про відстрочення або розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до суду, або окремим документом. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно зі статтею 10 ЦПК повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом…

При цьому ОСОБА_2 не навів достатніх доводів та доказів у підтвердження, що його майновий стан перешкоджає сплаті судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі, є для нього непомірно великим, а копія його посвідчення як інваліда ІІІ групи не є підставою для відстрочення сплати судового збору, так як статтею 5 Закону України «Про судовий збір», якою встановлено пільги щодо сплати судового збору, позивачі-інваліди ІІІ групи не звільняються від сплати судового збору при зверненні в суд.

Крім того, позивач, посилаючись на те, що єдиним його доходом є щомісячні пенсійні виплати у розмірі 1458,22 грн., не зазначає та не додає доказів на підтвердження вказаної обставини.

Наведені вище обставини позбавляють суд дійти висновку про наявність підстав для відстрочення сплати позивачем судового збору, тому клопотання ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Оскільки цивільним процесуальним законодавством України не передбачено надання повторного строку на виправлення недоліків позовної заяви, то позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу вважається неподаною і повертається позивачеві.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції, не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обовязків. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

Така правова позиція висловлена у п.53 рішення у справі «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001 року та п.п.44-45 рішення у справі «ОСОБА_4 Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» від 12.07.2001 року.

Тобто, сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

Означена ухвала не перешкоджає повторному зверненню позивача з позовом до суду після усунення зазначених обставин, не порушує прав позивача на доступ до суду, не завдає шкоди суті права на звернення до суду, оскільки позивач не навів достатніх доводів та доказів у підтвердження, що його майновий стан перешкоджає сплаті судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі, є для нього непомірно великим, а копія його посвідчення як інваліда ІІІ групи не є підставою для відстрочення сплати судового збору, так як статтею 5 Закону України «Про судовий збір», якою встановлено пільги щодо сплати судового збору, позивачі-інваліди ІІІ групи не звільняються від сплати судового збору при зверненні в суд. До того ж, позивач не зазначив та не додав доказів на підтвердження того, що єдиним його доходом є щомісячні пенсійні виплати у розмірі 1458,22 грн.

Також, при цьому, не порушується належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справи, з одного боку, та інтересами позивача щодо можливості звернення до суду, з другого боку, оскільки позивач може повторно звернутися з позовом до суду після усунення порушень вимог ст.119 ЦПК України щодо сплати судового збору.

Керуючись ст.ст.82, 119, 121, 210 ЦПК України, ст.8 ЗУ «Про судовий збір»,

ухвалив:

У задоволенні клопотання ОСОБА_2 про відстрочення сплати судового збору відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про повернення боргу повернути позивачеві.

Розяснити, що позивач вправі повторно звернутися до суду з позовом у загальному порядку.

На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: