Справа № 466/6219/16 Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/1657/17 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Приколоти Т.І.

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

з участю секретаря: Іванової О.О.,

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського міського центру зайнятості на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 грудня 2016 рокуу справі за позовом Львівського міського центру зайнятості до ОСОБА_3 про стягнення коштів,-

встановила:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22 грудня 2016 рокувідмовлено у задоволенні позову Львівського міського центру зайнятості до ОСОБА_3 про стягнення коштів .

Рішення оскаржує Львівський міський центр зайнятості, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин справи. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.Зазначає, що ОСОБА_3 звернулась до Львівського міського центру зайнятості в пошуках роботи 16 квітня 2013 року. ОСОБА_3 надано статус безробітної відповідно до ст. 43 ЗУ «Про зайнятість населення» на підставі її заяви. У вказаній заяві відповідач підтвердила, що не зареєстрована як фізична особа-підприємець, не належить до громадян, які забезпечують себе роботою самостійно. Перебуваючи на обліку, відповідач отримала в центрі зайнятості матеріальне забезпечення - допомогу по безробіттю з 23 квітня 2013 року по 5 серпня 2013 року в розмірі 12 315, 89 грн. Вказує, що на час звернення 16 квітня 2013 року та отримання статусу безробітного ОСОБА_3 була зареєстрована як фізична особа-підприємець. У зв'язку з цим, відповідачу безпідставно були виплачені грошові кошти у вигляді допомоги по безробіттю в сумі 12315,89 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до вимог ст. ст. 3,4 ЦПК України, ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право, в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб.

Згідно з ч.1 та ч. 3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. На підставі ст. ст. 10, 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, належними та допустимими доказами.

З матеріалів справи вбачається, що 16 квітня 2013 року ОСОБА_3 подала до Львівського міського центру зайнятості заяву щодо надання їй статусу безробітної. В заяві зазначила, що на час звернення трудовою діяльністю вона не займається та не зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності. На підставі поданої заяви відповідач була зареєстрована як така, що шукає роботу, та 16 квітня 2013 року їй було надано статус безробітного з виплатою матеріальної допомоги по безробіттю відповідно до Законів України «Про зайнятість населення» та «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Згідно довідки Львівського міського центру зайнятості за період з 23 квітня 2013 року по 5 серпня 2013 року ОСОБА_3 було виплачено допомогу по безробіттю в розмірі 12315,89 грн.

Звертаючись з позовом Львівський міський центр зайнятості виходив з того, що на час звернення 16 квітня 2013 року та отримання статусу безробітної ОСОБА_3 значилась зареєстрованою як фізична особа-підприємець.

Судом встановлено, що постановою Господарського суду Львівської області від 5 червня 2006 року, яка набрала законної сили, ухвалено припинити підприємницьку діяльність суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

Відповідно до довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, виданої державним реєстратором Львівського міського управління юстиції 10 лютого 2014 року заява фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 щодо припинення підприємницької діяльності не подавалась.

6 жовтня 2009 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесено судове рішення господарського суду Львівської області від 5 червня 2006 року про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, що не пов'язане з її банкрутством. 31 липня 2013 року в ЄДР внесено запис про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

Із довідки про відсутність заборгованості із сплати податків в зборів №247 від 24 липня 2013 року, виданої ДПІ у Шевченківському районі м.Львова ГУ Міндоходів Львівської області вбачається, що рішення про припинення підприємницької діяльності фізичною особою ОСОБА_3 до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців внесено 15 травня 2006 року за № 8303 .

Згідно ч.1 ст. 1 Закону України від 5 липня 2012 року № 5067-VI «Про зайнятість населення» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи. Зайнятість - не заборонена законодавством діяльність осіб, пов'язана із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі, а також діяльність членів однієї сім'ї, які здійснюють господарську діяльність або працюють у суб'єктів господарювання, заснованих на їх власності, у тому числі безоплатно. Зайнятість - це діяльність громадян, пов'язана із задоволенням особистих та суспільних потреб і така, що, як правило, приносить їм доход у грошовій або іншій формі.

Статтею 4 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, що навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах та поєднують навчання з роботою.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 31 та ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі призначення виплати на підставі документів, що містять неправдиві відомості, сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Відповідно до ст.42 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

На підставі аналізу наявних у справі доказів,суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що ОСОБА_3 на час звернення з заявою про надання статусу безробітного господарської діяльності фактично не здійснювала, прибутків від такої діяльності не отримувала, а тому підпадала під визначення «безробітного», яке містить ч.1 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення».

Підприємницька діяльність відповідача припинена судовим рішенням в 2006 році, а тому, звертаючись із заявою про надання статусу безробітного в квітні 2013 року, відповідач вказала достовірні відомості, оскільки фактично з 2006 року підприємницькою діяльністю не займалась та вважала, що не зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності.

Суд прийшов до висновку про відсутність в діях відповідача умислу на зловживання своїми обов'язками чи надання неправдивих відомостей, що виключає відповідальність, передбачену ч.3 ст. ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

На підставі аналізу наявних у справі доказів, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позову за безпідставністю.

З такими висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Львівського міського центру зайнятості відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 грудня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді