Справа № 296/8497/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" грудня 2017 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м.Житомира в складі:

головуючого судді Сингаївського О.П.,

за участю секретаря судового засідання Галіцької А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Житомирського національного агроекологічного університету про визнання права власності на квартиру,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Житомирського національного агроекологічного університету про визнання права власності на квартиру №46 по вул. 1-го Травня (ОСОБА_2), 12 у місті Житомирі на підставі рішення Житомирського національного агроекологічного університету та договору, укладеного між ними та відповідачем про передачу у власність житла, наданого у тимчасове користування після відпрацювання у даному навчальному закладі більше 10 років, які в добровільному порядку відповідач не бажає виконати.

Позивач та його представник в судовому засідання позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача проти заявленого позову заперечувала, посилаючись на те, що право власності на спірну квартиру в Університету виникло 26.04.2007 року, а тому правових підстав для укладення договору про передачу квартири у користування позивачу 11.04.2017 року не було.

Суд, дослідивши матеріали справи вважає позов таким, що підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст. ст. 509, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено, що Житомирським національним агроекологічним університетом 29 березня 2007 року за договором купівлі продажу було придбано квартиру АДРЕСА_1.

11 квітня 2007 року Житомирський національний агроекологічний університет в особі ректора ОСОБА_3 уклав з позивачем ОСОБА_1 як професором, завідувачем кафедри університету договір найму житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 на строк 10 років, за умови перебування співробітника у трудових відносинах.

Відповідно до п. 4.2.3. вказаного договору після закінчення 10 річного строку найму Приміщення, якщо Співробітник протягом дії Договору перебував у трудових відносинах з Університетом, право власності передається на Приміщення Співробітнику у порядку встановленому чинним законодавством.

На даний час позивач ОСОБА_1 та члени його сімї користуються даним житлом більше 10 років.

Рішенням вченої ради Житомирського національного агроекологічного університету від 24 травня 2017 року надано згоду на передачу у власність позивачу ОСОБА_1 квартири №46 по вул. 1-го Травня (ОСОБА_2), 12 у місті Житомирі.

Із пояснень позивача, які він надав в судовому засіданні вбачається, що він вселився та почав користуватися квартирою після її державної реєстрації тобто після 26.04.2007 року.

Відповідно до ч.4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ч.1 ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином хоча договір найму і був укладений 11.04.2007 року, однак право розпорядження вказаним майно шляхом передачі його у найм співробітнику було реалізовано лише після набуття університетом права власності на нього.

Крім того, представник відповідача зазначила що, договір найму від 11.04.2017 року з моменту його укладення не визнавався недійсним та будь ким не оспорювався, а позивач та члени його сімї з моменту укладення і по даний час користуються спірним приміщенням.

Враховуючи те, що фактична передача спірного нерухомого майна, а саме квартири №46 по вул. 1-го Травня (ОСОБА_2), 12 у місті Житомирі відповідачем позивачу відбулася після реєстрації права власності на неї, а також відсутність будь яких претензій на адресу позивача з приводу правомірності його користування вказаним майном свідчить про виконання сторонами умов договору і після державної реєстрації права власності на квартиру за відповідачем.

Питання приватизації державного житлового фонду регулюється Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Відповідно до ч.2 ст. 2 вищевказаного Закону не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам'яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов'язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Таким чином перелік об»єктів, які не підлягають приватизації є вичерпним, а житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ підлягає приватизації громадянами.

Посилання відповідача на ст. 80 Закону України «Про освіту» є хибним, оскільки даний нормативно правовий акт набув чинності 05.09.2017 року, однак на момент виникнення правовідносин між Університетом та співробітником діяв Закон України «Про освіту» від 23.05.1991 року, в якому не була передбачена норма, яка не дозволяла приватизацію обєктів та майна державних та комунальних закладів освіти.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до вимог ст. ст. 626 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону.

Враховуючи той факт, що позивач добросовісно виконував умови укладеного з відповідачем договору (перебував у трудових відносинах), однак останній відмовляється виконати умови договору з своєї сторони, а саме передати позивачу у власність квартиру, суд дійшов до висновку про обґрунтованість вимоги позивача про визнання за ним права власності на зазначену квартиру як належний спосіб захисту його прав.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 316, 317, 328, 334, 626, 627, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.ст. 10, 11, 60, 215 ЦПК України, -

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на квартиру №46 по вул.1-го Травня (ОСОБА_2), 12 у місті Житомирі.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Житомирської області через Корольовський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О. П. Сингаївський