Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/750/17 Головуючий у суді І-ї інстанції Березій Ю. А.
Доповідач Франко В. А.
УХВАЛА

04.04.2017 колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

Головуючої судді : Франко В.А.

Суддів: Потапенка В.І., Черненко В.В.

За участі секретаря Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» на ухвалу Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 16 січня 2017 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Єврокар Україна» про захист прав споживача та стягнена коштів,-

в с т а н о в и л а :

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Єврокар Україна» про захист прав споживачів у спосіб визнання недійсним та розірвання договору фінансового лізингу та зобов'язання повернення грошових коштів.

Ухвалою Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 16 січня 2017 року відкрито провадження по зазначеній справі та призначено справу до розгляду. (а.с.22).

В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Єврокар Україна» просить скасувати ухвалу про відкриття провадження та повернути справу до суду першої інстанції для нового вирішення питання щодо відкриття провадження по справі. Зазначають те, що ухвала суду винесена з порушенням правил підсудності і відповідно до договору фінансового лізингу, цей спір повинен розглядатися відповідно до норм ч. 2 ст. 109 ЦПК України, оскільки правовідносини між сторонами слід кваліфікувати, як відносини боржника та кредитора, а не як захист прав споживача. Вказують про те, що посилання позивача в позовній заяві на ЗУ «Про захист прав споживачів» є неправомірним, оскільки нормою цивільного кодексу не передбачено визнання недійсним Договору, який уже розірваний з ініціативи позивача.

В судове засідання Апеляційного суду Кіровоградської області сторони не з'явилися. Про час та місце судового засідання повідомлені належним чином згідно зворотних повідомлень, які містяться в матеріалах справи.

Від ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Просить скаргу відхилити.

Від представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 надійшло заперечення на апеляційну скаргу в якому він просить справу розглядати за його відсутності.

Зазначає в запереченнях, що факт надіслання в межах 14-тиденного терміну позивачем на адресу відповідача письмової заяви про розірвання договору лізингу та повернення сплачених коштів є фактом відкликання позивачем своєї згоди на укладення фоговору фінансового лізингу та полягає захисту в порядку , передбаченому статтею 651 ЦК України та ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Згідно ч.2 ст. 197ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 16 січня 2017 року відкрито провадження по вищезазначеній справі. (а.с 22)

З матеріалів справи вбачається, що позивач по справі ОСОБА_2 фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6) і з зазначеним позовом він звернувся до суду в порядку Закону України «Про захист прав споживачів» і просить захистити його права як споживача.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням.

Позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору, що визначено ч.5 ст.110 ЦПК України

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, та механізм їх захисту та основи реалізації політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно ст..2 вказаного Закону законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів.

Таким чином законодавство про захист прав споживачів не обмежується цим Законом.

Відповідно до п. 22 ч. 1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Виконавець - суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону).

Як вбачається з п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» №5 від 12 квітня 1996 року Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать і ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг).

При цьому під послугами, відповідно до п. 17 ч. 1ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», слід розуміти діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення особистих потреб.

В Постанові Верховного Суду України у справі №6-2766цс15 від 16.12.2015 року, яка відповідно до ст..360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування, зазначено, що відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставин ухвала судді на стадії відкриття провадження, враховуючи посилання в позовній заяві на ЗУ «Про захист прав споживачів», про те, що справа підсудна Маловисківському районному суду Кіровоградської області, є правильним, оскільки відповідно до вищезазначених зазначених норм надають споживачу право вибору на свій розсуд пред'являти позов: за місцезнаходженням відповідача, за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору (за винятком виключної підсудності).

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала судді першої інстанцій постановлена з додержанням норм процесуального права, що відповідно до п.1 ч.1 ст. 312 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення ухвали без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 312, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю « Єврокар Україна » відхилити.

Ухвалу Маловисківського районного суду Кіровоградської області року від 16 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуюча суддя: В.А. Франко

Судді: В.І. Потапенко

В.В. Черненко