АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5117/17 Справа № 208/6674/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Похваліта С. М. Доповідач - Пищида М.М.
Категорія
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 вересня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
Головуючого: Пищиди М.М.,
Суддів: Ткаченко І.Ю., Каратєвої Л.О.,
за участі секретаря: Григор`євої В.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю Проектно-будівельного підприємства "Азовінтекс"про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення коштів, -
в с т а н о в и л а :
У листопаді 2016 року позивач звернувся до суду із позовом, посилаючись на те, що 06 грудня 2013 року він був прийнятий на роботу до ТОВ Проектно-будівельне підприємства «Азовінтекс» на посаду бетонника 3 розряду. 15 квітня 2015 року, в зв`язку з призивом до Збройних Сил України на строкову службу, йому було видано трудову книжку та повідомлено, що наказом від 10 квітня 2015 року № 62-к він був звільнений з підприємства на підставі вимог п.3 ст.36 КзПП України. Вважає звільнення з підприємства незаконним.

З урахуванням уточнень до позовних вимог, просить суд скасувати наказ Товариства з обмеженою відповідальністю Проектно-Будівельного підприємства «Азовінтекс» від 10 квітня 2015 року № 62-к про звільнення ОСОБА_1 , як такий, що не відповідає вимогам закону та поновити його з 10 квітня 2015 року на посаді бетонника 3 розряду у Товаристві з обмеженою відповідальністю Проектно-Будівельного підприємства «Азовінтекс»; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Проектно-Будівельного підприємства «Азовінтекс» на його користь середній заробіток за час знаходження на строковій військовій службі в збройних силах України з 10 квітня 2015 року по 13 жовтня 2016 рік у розмірі 36 968,40 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 квітня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Проектно Будівельного підприємства «АЗОВІНТЕКС» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення коштів, відмовлено. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити у справі нове рішення яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Колегія суддів , обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції посилався на те, що позивач був призваний на строкову військову службу в той час коли норми Закону України № 433 19 « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» не діяли. Крім цього районним судом були застосовані строки позовної давності відповідно до вимог ч. 1 ст. 233 КЗпП України.
З таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що 06 грудня 2013 року позивач ОСОБА_1 працював на Товаристві з обмеженою відповідальністю Проектно-Будівельного підприємства «Азовінтекс» на посаді бетонника 3 розряду.

10 квітня 2015 року позивач на підставі вимог п.3 ст.36 КЗпП України був звільнений з підприємства, у зв`язку з призовом на строкову військову службу, про що був виданий наказ № 62-к, що також вбачається з трудової книжки.

Згідно з довідки військового комісара Дніпродзержинського об`єднаного міського військового комісаріату від 17 жовтня 2016 року ОСОБА_1 був призваний з 21 квітня 2015 року по 13 жовтня 2016 року на строкову військову службу до лав Збройних Сил України.

Згідно з заявою від 10 квітня 2015 року позивачем ОСОБА_1 була оформлена заява про звільнення його з підприємства, у зв`язку з призивом на військову службу з 15 квітня 2015 року.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 36 КЗпП України в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, тобто 10.04.2015 року, підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову службу), крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.

Статтею 119 КЗпП України в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, тобто 10 квітня 2015 року, передбачено гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків. Частиною 3 цієї статті передбачено, що за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Статтею 10 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачені види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Відповідно до повістки, військового квитка серії НОМЕР_1 , довідки військового комісара ОСОБА_1 призвано на строкову військову службу до лав Збройних Сил України, і як військовослужбовця строкової служби призначено на посаду.

Надана позивачем довідка військового комісара від 17.10.2016 року не спростовує висновків відповідача про те, що підставою для звільнення ОСОБА_1 10.04.2015 року була повістка військового комісара про призов на строкову військову службу.

Указом Президента України від 14 січня 2015 року №15 «Про часткову мобілізацію» Кабінету Міністрів України було доручено перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних Сил України.
Районний суд не прийняв до уваги, що за змістом норм законів особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення війни поєний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій.
Оскільки, на момент призиву до збройних сил України , а саме 15 квітня 2015 року в державі України було оголошено мобілізацію згідно указу президента України від 14 січня 2015 року №15 «Про часткову мобілізацію», у зв`язку з цим посилання суду першої інстанції на п.3 ч.1 т.36 та ч.3 ст.119 КЗпП України заборонено звільняти лише працівників, призваних на військову службу за призивом під час мобілізації, на особливий період, та ця заборона не розповсюджувалась на позивача, який був призваний на інший вид військової служби строкову військову службу.
За таких обставин відповідно до ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції від 04 квітня 2017 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 304, 307, 309, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-
ВИРІШИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 квітня 2017 року - скасувати.
Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю Проектно-будівельного підприємства "Азовінтекс" про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення коштів задовольнити.
Скасувати наказ ТОВ Проектно Будівельного підприємства «АЗОВІНТЕКС» від 10.04.2015 року №62-к про звільнення ОСОБА_1 , як такий що не відповідає вимогам закону та поновити ОСОБА_1 на посаді бетонника 3 розряду у товаристві з обмеженою відповідальністю Проектно-будівельного підприємства "Азовінтекс" ЄДРПОУ І24155428, ІПН 2243865.
Стягнути з ТОВ Проектно Будівельне Підприємство "Азовінтекс" ЄДРПОУ І24155428, ІПН 2243865 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час знаходження на строковій військовій службі в збройних силах України з 10.04.2015 року по 13.10.2016 року.
Рішення апеляційного суду вступає в силу з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.
Судді