Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 336/4822/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Галущенко Ю.А.
Номер провадження 22-ц/778/274/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Бабак А.М.

Суддів Спас О.В.

ОСОБА_2

При секретарі: Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства «МетаБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 липня 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання довіреності та договору дарування житлового будинку недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання довіреності та договору дарування житлового будинку недійсним.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що 26 листопада 2003 року ним надана довіреність відповідачу ОСОБА_4, якою він уповноважив останнього прийняти у ОСОБА_6 житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться у м. Запоріжжі, вул. Верещагіна, 79, та подарувати їх ОСОБА_5

Згодом, змінивши свої наміри, 16 грудня 2003 року надав ОСОБА_4 іншу довіреність, якою уповноважив останнього зазначений житловий будинок та земельну ділянку для обслуговування будинку та господарських будівель площею 0,0496 га (державний акт на право власності на земельну ділянку 3П №000402, виданий Запорізьким міським управлінням земельних ресурсів 29.04.2003 p.) купити на його імя та продати за ціною і на умовах за власним розсудом.

Право власності на вказаний житловий будинок з побутовими та господарськими будівлями і спорудами він набув 16 лютого 2004 року на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у справі № 2-1232/2004, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим ОП ЗМБТІ 21 квітня 2004 року за № 3391592.

Хоча наміру дарувати вказаний будинок ОСОБА_5 у нього не було, ОСОБА_4 на підставі довіреності № КД 3458, виданої 26 листопада 2003 року, діючи поза його волею та без його відома, 24 квітня 2004 року подарував зазначений житловий будинок своєму батькові ОСОБА_5 При цьому обдарований ОСОБА_5 в спірний будинок так ніколи і не вселявся та у ньому не мешкав.

Посилаючись на те, що вчинений ним правочин, а саме, довіреність ОСОБА_4 була видана 26 листопада 2003 року в результаті помилки щодо змісту повноважень та предмету цього правочину, а також прав та обовязків сторін, оскільки у нього ніколи не було наміру на уповноваження ОСОБА_4 укладати від його імені договір дарування житлового будинку № 79 по вул. Верещагіна у м. Запоріжжі. Крім того, на час видачі довіреності ОСОБА_4 зазначений житловий будинок йому на праві власності не належав, власником він став лише 16 лютого 2004 року.

За цих обставин, просив суд визнати недійною довіреність від 26 листопада 2003 pоку, видану ним на імя ОСОБА_4, посвідчену нотаріально приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим № КД 3458;

визнати недійсним договір дарування житлового будинку з побутовими та господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться у м. Запоріжжі, вул. Верещагіна, буд. 79, розташований на земельній ділянці площею 497 кв.м., укладений 24 квітня 2004 року між ОСОБА_4, який діяв від імені ОСОБА_3 на підставі доручення від 26 листопада 2003 pоку, та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим № 386;

повернути сторони у первісний стан, поновивши реєстрацію права власності на будинок з побутовими та господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться у м. Запоріжжі, вул. Верещагіна, буд. 79 на земельній ділянці площею 491 кв.м., за ОСОБА_3

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 липня 2013 року позов задоволено.

Визнано недійною довіреність від 26 листопада 2003 pоку, видану ОСОБА_3 на імя ОСОБА_4, посвідчену нотаріально приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим № КД 3458. Визнано недійсним договір дарування від 24 квітня 2004 року житлового будинку з побутовими та господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться у м. Запоріжжі, вул. Верещагіна, буд 79 на земельній ділянці площею 497 кв.м., укладений між ОСОБА_4, який діяв від імені ОСОБА_3 на підставі доручення від 26 листопада 2003 pоку, та ОСОБА_5, посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим № 386.

Скасовано державну реєстрацію права власності на житловий будинок з побутовими та господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться у м. Запоріжжі, вул. Верещагіна, буд. 79 на земельній ділянці площею 497 кв.м., за ОСОБА_5, проведену на підставі договору дарування від 24 квітня 2004 року, посвідченого нотаріально приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим № 386.

Поновлено реєстрацію права власності на житловий будинок з побутовими та господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться у м. Запоріжжі, вул. Верещагіна, 79 на земельній ділянці площею 497 кв.м., за ОСОБА_3 на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 лютого 2004 року № 2-1232/2004р.

На рішення суду особа, яка не брала участі у справі Публічне акціонерне товариство «МетаБанк» (далі ПАТ «МетаБанк») подав апеляційну скаргу в якій, посилається на те, що вказаним рішенням порушуються права Банку як іпотекодержателя вказаного нерухомого майна. На підставі договору іпотеки від 11 лютого 2008 року, укладеного з ОСОБА_5 в забезпечення виконання ОСОБА_4 зобовязань за кредитним договором, Банк являється іпотекодержателем житлового будинку № 79 по вул. Верещагіна у м. Запоріжжі та земельної ділянки площею 497 кв.м. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2012 року, яке набрало законної сили 16 серпня 2012 року, на вказане майно, як на предмет іпотеки, звернуто стягнення, з 12 жовтня 2012 року рішення суду перебуває на примусовому виконанні. Тому вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3

Рішення суду переглядалося апеляційним судом Запорізької області та рішенням апеляційного суду Запорізької області від 20 січня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 липня 2013 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання довіреності від 26.11.2003 року та договору дарування від 24.04.2004 року житлового будинку недійсним, скасування та поновлення державної реєстрації права власності на будинок з побутовими та господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться у м. Запоріжжі, вул. Верещагіна, буд. 79 на земельній ділянці площею 491 кв.м., за ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 19 жовтня 2016 року рішення апеляційного суду Запорізької області від 20 січня 2016 року скасовано. Справу передано до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Скасовуючи рішення апеляційного суду Запорізької області від 20 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку про те, що апеляційний суд належним чином не перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та не перевірив доводів позивача щодо неправильного сприйняття ним фактичних обставин оспорюваної довіреності та відсутність волевиявлення щодо дарування спірного будинку, відсутність волевиявлення під час надання повноважень повіреному на укладення договору дарування будинку. Не надано оцінки тим обставинам що на час видачі оспорюваної довіреності позивач ОСОБА_3 не був власником житлового будинку та земельної ділянки. Не перевірено доводів останнього, що він помилявся стосовно наявності у нього права на розпорядження спірним майном шляхом його відчуження за договором дарування, відповідно помилково уповноважив на це ОСОБА_4, неправильно сприймаючи таким чином істотні умови довіреності, яка за умови обізнаності позивача про відсутність у нього права на розпорядження майном, яке не було на той час його власністю, взагалі не була б ним видана.

Відповідно до ч.4 ст. 338 ЦПК України висновки та мотиви, з яких скасовані рішення є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга ПАТ «МетаБанк» підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що26 листопада 2003 року позивач ОСОБА_3 надав довіреність ОСОБА_4, якою уповноважив ОСОБА_4 прийняти у ОСОБА_6 житловий будинок та земельну ділянку,що знаходяться у м. Запоріжжі, вул. Верещагіна, 79 та подарувати їх ОСОБА_5

Зазначена довіреність була посвідчена нотаріально приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстровим № КД 3458.

Вказаною довіреністю ОСОБА_3 надав ОСОБА_4 право укладати договори дарування,одержувати дозволи та інші необхідні документи,подавати від його імені заяви,підписувати договори,а також виконувати інші дії,повязані з цим доручення.

В подальшому, 16 грудня 2003 року ОСОБА_3 видав ОСОБА_4 доручення,яким уповноважив купити на його імя житловий будинок та земельну ділянку,що знаходяться у м. Запоріжжі, вул. Верещагіна, 79, площею 0,0496га,продати за ціною та на умовах за його розсудом вищевказаний житловий будинок та земельну ділянку.

Зазначена довіреність була посвідчена нотаріально приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстровим № КД 3798.

Вказаною довіреністю ОСОБА_3 надав ОСОБА_4 право ведення переговорів та попереднього узгодження всіх процедурних питань,укладати договори купівлі-продажу,одержувати дозволи та інші необхідні документи,подавати від його імені заяви,підписувати договори,одержувати належні йому грошові суми,а також виконувати інші дії, повязані з цим доручення.

Із змісту вказаного доручення, яке є пізнішим за часом, вбачається, що позивач на час її видачі ОСОБА_4 не набув права власності на спірний будинок, уповноважив останнього, в тому числі, на купівлю будинку у власність ОСОБА_3, тобто мав намір спочатку на набуття у власність житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться у м. Запоріжжі, вул. Верещагіна, 79, площею 0,0496 га, з їх можливим у подальшому відчуженням на підставі відплатних правочинів.

Такого висновку суд першої інстанції дійшов на підставі наданих позивачем та його представником пояснень про те, що позивач не мав наміру не безвідплатне відчуження свого майна і таких повноважень ОСОБА_4 не надавав, проти яких не заперечував відповідач та його представник та які підтвердили, що позивач не мав підстав безвідплатно обдаровувати її довірителя.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 лютого 2004 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання дійсною угоду купівлі-продажу житлового будинку № 79 по вул. Верещагіна у м. Запоріжжі, яка відбулася 17 грудня 2003 року, за ОСОБА_3 визнано право власності на названий житловий будинок та 21 квітня 2004 року здійснена його державна реєстрація (а.с. 17-19).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та визнаючи недійсною довіреність від 26.11.2003 року, суд першої інстанції виходив з того, що довіреність від 26 листопада 2003 року, якою ОСОБА_4 надавались повноваження щодо дарування житлового будинку, видана ОСОБА_3 під впливом помилки, оскільки на час її видачі він не був власником житлового будинку по вул. Верещагіна, 79 у м. Запоріжжі, а тому помилявся щодо наявності у нього права на розпорядження цим майном шляхом дарування. Видавши довіреність від 16 грудня 2003 року з повноваженнями купити та продати цей будинок, тим самим підтвердив, що його волевиявлення направлено на відплатне відчуження майна.

Враховуючи висновки і мотиви з яких скасоване рішення апеляційного суду від 20 січня 2016 року, судова колегія апеляційного суду Запорізької області вважає, що висновок суду є вірним. Розглядаючи спір, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 212-214 ЦПК України, повно, всебічно та обєктивно зясував обставини справи на які посилалися сторони, дав належну правову оцінку правовідносинам, які склалися між учасниками процесу, та закон, що їх регулює.

Судом першої інстанції правильно застосовані норми ст. 56 ЦК України в редакції 1963 року, оскільки згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2004 року), ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Позивачем оспорюється довіреність від 26 листопада 2003 року, у звязку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ЦК України в редакції 1963 року, який був чинним на час їх виникнення.

Згідно ч. 1 ст. 56 ЦК України (в редакції 1963 року) угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною субєкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Відповідно до роз'яснень п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" від 28 квітня 1978 року № 3 (з наступними змінами, що діяв на час виникнення спірних правовідносин) під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого за обставинами справи можна вважити, що угода не була б укладена.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що на час видачі оспорюваної довіреності від 26.11.2003 р. позивач не був власником житлового будинку та земельної ділянки,що знаходяться у м. Запоріжжі, вул. Верещагіна, 79, площею 0,0496га, тому помилявся щодо наявності у нього права на розпорядження цим майном шляхом його відчуження за договором дарування, відповідно, помилково уповноважив на це ОСОБА_4, неправильно сприймаючи, таким чином, істотні умови довіреності, яка за умови обізнаності позивача про відсутність у нього права на розпорядження майном, яке не було на той час його власністю, взагалі не була б ним видана.

Видавши пізніше за часом ОСОБА_4 довіреність на купівлю-продаж спірного будинку позивач підтвердив, що його волевиявлення було направлено на відплатне відчуження цього майна.

Таким чином, позивач як довіритель на час видачі довіреності 26.11.2003 р. діяв під впливом помилки, що має істотне значення, а саме, неправильно сприймав предмет та обсяг повноважень представника за цією довіреністю, оскільки його волевиявлення було направлене на відплатне відчуження майна,яке на той час йому ще не належало, право власності на спірний будинок виникло у позивача на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.02.2004 р. після його державної реєстрації в ОП ЗМБТІ 21.04.2004 р.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку з побутовими та господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться у м. Запоріжжі, вул. Верещагіна, буд. 79, розташований на земельній ділянці площею 497 кв.м., укладений 24 квітня 2004 року між ОСОБА_4, який діяв від імені ОСОБА_3 на підставі доручення від 26 листопада 2003 pоку, та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим № 386, суд першої інстанції виходив з того, що договір дарування був укладений всупереч внутрішній волі позивача його представником, який діяв на підставі недійсної довіреності, внаслідок укладання договору дарування не настали наслідки, які були ним обумовлені, оскільки обдарований до спірного будинку не вселявся і фактично дар не приймав.

Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з нормами ст. 203,215 ЦК України, якими передбачено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства,інтересам держави та суспільства,його моральним засадам,правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Волевиявлення учасника правочину повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин повинен бути направлений на реальне настання наслідків, обумовлених ним.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що під час укладання договору дарування його зміст суперечив актам законодавства та моральним засадам суспільства, не відповідав внутрішній волі позивача та не мав реального настання наслідків, обумовлених ним, наслідком чого є визнання його недійсним.

За наслідками недійсності договору дарування, ст. 216 ЦК України передбачено, що кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

На підставі вказаної правової норми, суд повернув житловий будинок позивачеві ОСОБА_3, скасувавши державну реєстрацію прав власності ОСОБА_4 та поновленням такої реєстрації за ОСОБА_3

За таких обставин, доводи апеляційної скарги відносно того, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, не містять під собою правового підґрунтя.

Інші доводи апелянта відносно того, що рішенням суду порушуються права ПАТ «МетаБанк» як іпотекодержателя спірного нерухомого майна та на яке за рішенням суду звернено стягнення на предмет іпотеки не мають правового значення при вирішенні даного спору, оскільки на момент ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не досліджувалося питання щодо правомірності укладення договору дарування від 24.04.2004 року, на підставі якого ОСОБА_4набув право власності на житловий будинок в м. Запоріжжі по вул. Верещагіна, 79.

За таких обставин, судова колегія не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, оскільки при його ухваленні судом дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновком суду першої інстанції з їх оцінкою та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «МетаБанк» відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 липня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: