Справа № 359/3779/16-ц Головуючий у І інстанції Муранова-Лесів І. В.
Провадження № 22-ц/780/515/17 Доповідач у 2 інстанції Мережко М. В.
Категорія 45 10.05.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

10 травня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі :

Головуючого - Мережко М.В.

Суддів - Данілова О.М., Суханової Є.М.

Секретар - Бобко О.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області 09 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про вселення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,

В с т а н о в и л а :

У квітні 2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом паро визнання ОСОБА_2 , такою ,що втратила право користування житловим приміщенням .

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він і його колишня дружина зареєстровані за адресою : АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 , відповідач у справі, є колишньою дружиною його сина - ОСОБА_4, шлюб між ними розірваний 01 грудня 2015 року. Відповідач з моменту виникнення права на жилого , жодного дня у спірній квартирі не проживала

Позивач зазначає , що відповідач без поважних причин не проживає за адресою реєстрації , він змушений сплачувати за неї комунальні послуги , тому він просив визнати її такою, що втратила право користування житлом .

В подальшому позивач уточнив позовні вимоги , просив визнати ОСОБА_2 такою,що втратила право користування житлом з підстав ст..ст. 71,72 ЖК Української РСР .

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 подав заяву про залишення позову без розгляду.

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву про вселення до спірної квартири.

Свої вимоги ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що 05 березня 2011 року вона уклала шлюб з ОСОБА_4 . Під час шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився син ОСОБА_5. Спільне подружнє життя у них не склалося, та на підставі рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 01 грудня 2015 року шлюб між ними було розірвано. Під час шлюбу вони винаймали квартиру в м. Києві. В січні 2016 року, на свята, вона поїхала до своїх батьків в м. Фастів Київської області, і в цей час її колишній чоловік без її дозволу привіз речі до м. Фастів до батьків і не допустив її мешкати в

м. Києві. Після чого вона звернулась до відповідача про надання їй ключів від спірної квартири за адресою : АДРЕСА_2 щоб вона мала змогу там мешкати із сином, але їй було відмовлено. Позивач стверджує, що неодноразово просила відповідача та її колишнього чоловіка, щоб їй надали ключі від квартири та можливість проживати в спірній квартирі, але це не дало ніяких результатів. після неодноразових безрезультатних спроб потрапити в спірну квартиру, вона вимушена була звернутися до відділу поліції, де їй рекомендували звернутися до суду. Іншого житла вона крім спірної квартири не має , а добровільно вселитися вона не має змоги.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 листопада 2016 року позовну заяву ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом було залишено без розгляду та продовжено розгляд справи за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про вселення.( а.с. 86).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено .

Не погоджуючись з рішенням суду , ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати , ухвалити нове рішення , яким її позов задовольнити , вселити її до спірної квартири . В апеляційній скарзі посилалася на те , що судом неповно з»ясовані обставини ,що мають значення для справи , суд не врахував її пояснень ,щодо перешкоджання з боку позивача у користуванні житлом.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та

обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами , які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог ч.2 цієї статті способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому відповідно до вимог ч.3 цієї статті суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до п.п.5 , 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. ( п.10) Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Згідно з вимогами ст.10 ЦПК України судом було роз'яснено особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, та попереджено про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

В тому числі роз'яснено, що згідно з ч. 3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Так, відповідно до вимог ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Як видно з матеріалів справи , відповідачу ОСОБА_3 25 грудня 2015 року на підставі рішення виконавчого комітету Гірської сільської ради № 37 від 23 грудня 2015 року було видано ордер № 81 на право зайняття жилого приміщення житловою площею 47,50 кв.м., загальна площа 89.10 кв.м., яка складається з 3-х кімнат у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 у складі сім'ї : ОСОБА_6 (дружина), ОСОБА_4 (син), ОСОБА_2 (дружина сина) та ОСОБА_7 (онук) (а.с. 3).

Встановлено, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 зареєстрована за вказаною адресою з 15 січня .2016 року (а.с. 64). .

ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі з сином відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, в якому у подружжя народився син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 01 грудня 2015 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був розірваний. (а. с.5, 66, 67).

Встановлено, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 зареєстрована за вказаною адресою з 15 січня .2016 року (а.с. 64).

За змістом ч. 1 ст. 58 Житлового кодексу УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно ст 64 Житлового кодексу УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

За змістом статей 58,64,65 Житлового кодексу УРСР у членів сім»ї наймача , включеного до ордера на заселення жилого приміщення , право користування останнім виникає у зв»язку із включенням до ордера , а не у зв»язку із вселенням у це приміщення . Тому в разі невселення в приміщення без поважних причин у строки , передбачені ст. 71 ЖК , ця особа визнається судом такою, що втратила , а не такою що не набула права на користування наданим на сім»ю жилим приміщенням .

Як видно із матеріалів справи , ОСОБА_2 у спірну квартиру не заселялась , і цю обставину вона підтвердила , крім того, зареєстрована у спірній квартирі ОСОБА_2 , вже після розірвання шлюбу із ОСОБА_4.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 64 ЖК України у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача.

Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч. 2 ст. 65 ЖК України).

У разі вселення особи до жилого приміщення за договором піднайму, вона не набуває самостійного права користування цим приміщенням, якщо не буде встановлено, що ця особа вселилася як член сім'ї наймача.

Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання (постанова Верховного Суду України від 11 липня 2012 р. у справі № 6-60цс12).

Відповідно до ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселені між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1983 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України" роз'яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.( ухвала ВССУ № 666/940/15-ц від 11 травня 2016 року )

Будь-яких доказів, що саме відповідач ОСОБА_3 чинить їй перешкоди у користуванні жилим приміщенням позивач суду не надала . Крім того , з наданих ОСОБА_2 довідок видно , що вона із сином ОСОБА_5 проживають за адресою ; АДРЕСА_3 дитина відвідує дитячий садочок « Сонечко» у м. Фастові із 08 вересня 2016 року ( а.с. 152, 154,160) , що свідчить про відсутність порушеного права ОСОБА_2 на користування спірною квартирою на даний час .

З листа служби у справах дітей та сім»ї виконкому Фастівської міськради від 18 серпня 2016 року ( а.с. 70) , видно що малолітній ОСОБА_7 проживає разом із бабусею та дідусем , батьками ОСОБА_2, відвідує садочок у м. Фастові, а мати дитини поїхала до Києва на заробітки . За місцем проживання дитини у м. Фастові , створені належні умови для всебічного духовного та фізичного розвитку.

Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Згідно довідки « Обслуговуючого кооперативу « Житлово- будівельний кооператив «Кантрі - Хаус -2» від 10 травня 2017 року спірна квартира перебуває на балансі державного фонду, балансоутримувачем якої є Міністерство Оборони України ( а.с. 172) .

Враховуючи положення ст. 71 ЖК України , ОСОБА_2 з вимогою про визнання поважними причин її невселення понад шість місяців до спірної квартири ( з моменту видачі ордера 25 грудня 2015 року ) ,та продовження строку для вселення не зверталась. Позовних вимог позивач не змінювала і не уточнювала .

За змістом ст. 16 ЦК України особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відсутність порушеного права , чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту, способам ,визначеним законодавством є підставою для відмови у позові.

Згідно із ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України (далі - Житлового кодексу України) ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виходячи з аналізу змісту норм ст.ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 Житлового кодексу України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності.

Як видно із матеріалів справи, пояснень самої ОСОБА_2, вона з моменту отримання ордера у спірну квартиру не заселилась, проживала до липня 2016 року в орендованій квартирі ( а.с. 141-144) , постійним місцем проживання дитини є м. Фастів , а відтак посилання позиача ,що їй перешкоджають вселитися до квартири є безпідставними .

У разі пред'явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ст. 33 ЦПК).

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Враховуючи , що крім ОСОБА_3 , спірна кварира згідно ордеру надавалася і іншим членам сім»ї наймача , а позивач клопотання про залучення до участі у справі інших відповідачів , прав і обов»язків яких це стосується , не заявляла , тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у позові,з пілдстав невідповідністі обраного позивачем способу захисту порушеного права , способам ,визначеним законодавством.

Керуючись ст.ст. 303,307, 309,313- 316,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

В и р і ш и л а ;

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково .

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 листопада 2016 року - скасувати, ухвалити по справі нове рішення .

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про вселення відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді