АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2259/17 Справа № 204/5790/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Самсонова В. В. Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 21 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Дніпропетровської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з уточненим позовом до ОСОБА_3, Дніпропетровської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, мотивуючи тим, що він є сином ОСОБА_4, яка 20 травня 1960 року одружилась з ОСОБА_5 та взяла прізвище «ОСОБА_4». 03 березня 1984 року мати склала заповіт, за яким заповіла все своє майно йому. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 померла, після її смерті відкрилась спадщина на 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_1

Вказував, що інша 1/2 частина домоволодіння наразі належить відповідачці. Фактично домоволодіння складається з 2-х квартир, в яких проживають його сім'я та сім'я відповідача.

Зазначав, що спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_6, був він, успадкував за заповітом 1/3 частину домоволодіння, та ОСОБА_5, який успадкував 1/6 частину домоволодіння, обов'язкову долю у спадщині як непрацездатний чоловік після померлої дружини. ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 помер, спадкоємців у останнього не було. 15 червня 2004 року він оформив свої права на успадковане майно та отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 15 червня 2004 року на 1/3 частину домоволодіння. В свою чергу ОСОБА_5 за життя не оформив своїх прав на успадковане майно, а саме, на 1/6 частину домоволодіння.

Посилаючись на те, що вони з відповідачкою бажають приватизувати земельну ділянку, на якій розташоване домоволодіння, однак не можуть цього зробити, оскільки мають право власності лише на 5/6 частин домоволодіння, інша 1/6 частина домоволодіння їм не належить, а він все своє життя прожив у домоволодінні, відкрито та безперервно користувався, у тому числі 1/6 частиною домоволодіння, яка належана померлому ОСОБА_5, що визнається та не заперечується ОСОБА_3, а тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на 1/6 частину житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого по АДРЕСА_1

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 21 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 21 грудня 2016 року та ухвалення нового рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального справа.

Розглянувши матеріали справи, обговоривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин у справі та їх повноту, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасуванню рішення суду.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що 1/3 частина спірного домоволодіння АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 15 червня 2004 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. та зареєстрованого в реєстрі за №3-1776 (а.с.11).

1/2 частина цього домоволодіння належить відповідачу ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 19 вересня 2016 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. та зареєстрованого в реєстрі за №3-754 (а.с.27).

Право власності на решту домоволодіння ні за ким не зареєстроване.

Згідно наявних доказів у матеріалах даної справи вбачається, що 1/2 частина спірного домоволодіння дійсно належала ОСОБА_6, матері позивача, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть (а.с.9).

ОСОБА_5 був чоловіком ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 20 липня 1960 року (а.с.7).

Після смерті ОСОБА_6 її чоловік - ОСОБА_5 звернувся до нотаріуса за місцем відкриття спадщини для отримання спадщини (а.с.34-42).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 помер (а.с.10).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що спадкові права ОСОБА_5 були визнані та йому видано свідоцтво про право на спадщину за законом/заповітом, у зв'язку з чим він би став власником спірного нерухомого майна.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно з ч.4 ст.344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до п.9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні.

Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Виходячи зі змісту зазначеної статті, обставинами, які мають значення для справи, і які у відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинен довести саме позивач є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Також колегія суддів звертає увагу на те, що з пункту 11 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 вбачається, що право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.

Позивач не навів доказів того, що 1/6 частини спірного будинку належала саме померлому ОСОБА_8, оскільки останній за життя не оформив право власності.

Тобто наразі питання стосовно статусу саме 1/6 частини не вирішено, оскільки позивач зазначає, що воно належало померлому, в той час коли він не оформив право власності.

Встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Також колегія суддів звертає увагу на те, що виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю.

Крім того позивач достеменно знав, що в нього відсутні законі підстави для набуття права власності після смерті вітчима.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 21 грудня 2016 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 21 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Максюта Ж.І.