У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 листопада 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:
Ситнік О.М., Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,за касаційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2016 року,
в с т а н о в и л а:
У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що з 11 лютого 2000 року він працював стрільцем 2 класу у команді ВОХОР, а з 26 серпня 2008 року переведений на роботу стрільцем загону воєнізованої охорони Військової частини НОМЕР_1 .
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 17 березня 2014 року № 52 його звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул 13 березня 2014 року.
Позивач вважав своє звільнення незаконним, оскільки з 17 лютого до 13 березня 2014 року перебував на лікарняному, у тому числі 13 березня 2014 року був у лікаря, отримував листок непрацездатності.
Просив поновити його на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того, зазначав, що незаконним звільненням йому завдано моральної шкоди, тому просив стягнути з військової частини НОМЕР_1 на його користь 50 тис. грн.
Справа переглядалася судами неодноразово.
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2016 року рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2015 року скасовано, позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 17 березня 2014 року № 52 та наказ від 17 березня 2014 року № 98 про звільнення ОСОБА_1 з посади стрільця загону воєнізованої охорони Військової частини НОМЕР_1 за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді стрільця загону воєнізованої охорони у Військовій частині НОМЕР_1 з 17 березня 2014 року. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 березня 2014 року по 26 жовтня 2016 року у розмірі 65 519 грн 28 коп., який визначено без врахування податків та інших обов`язкових платежів. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 1 000 грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.
У касаційній скарзі Військова частина НОМЕР_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Із запереченнями на касаційну скаргу звернувся ОСОБА_1 .
Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.
У зв`язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Судами встановлено, що ОСОБА_1 з 11 лютого 2000 року працював стрільцем 2 класу у команді ВОХОР, а з 26 серпня 2008 року переведений на роботу стрільцем загону воєнізованої охорони Військової частини НОМЕР_1 .
У період з 27 лютого по 12 березня 2014 року позивач був тимчасово непрацездатним та повинен був стати до роботи 13 березня 2014 року, що підтверджується листком непрацездатності (а. с. 40, т. 1).
13 березня 2014 року ОСОБА_1 до 12 год. знаходився на прийомі у врача-хірурга у міській поліклініці № 4, що підтверджується довідкою (а. с. 10, т. 1). З 13 год. до 14 год. цього дня знаходився на обстеженні у медичному центрі «Імпульс» ПП «Імпульс ДЦ» що підтверджується довідкою від 20 лютого 2015 року (а. с. 80, т. 1).
14 березня 2014 року відповідачем складено акт про відсутність на робочому місці стрільця загону ВОХОР ОСОБА_1 без поважних причин (а. с. 39, т. 1).
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 від 17 березня 2014 року № 52 ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин 13 березня 2014 року.
Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (у тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).
Отже, законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим із поважних причин, тому суд вирішує питання про поважність причин відсутності працівника на роботі виходячи з конкретних обставин і враховуючи будь-які докази з числа передбачених ст. 57 ЦПК України. При цьому відсутність працівника за станом здоров`я може підтверджуватися не лише лікарняним листком, а й довідкою медичної установи, а також показаннями свідків чи іншими доказами.
Апеляційний суд перевірив поважність відсутності працівника на роботі за станом здоров`я та надав належну оцінку наданим позивачем довідкам та зробив обґрунтований висновок про поважність причин відсутності позивача на роботі за станом здоров`я. суд касаційної інстанції позбавлений повноважень переоцінювати докази.
Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше ніж за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про задоволення позову у частині поновлення на роботі позивача. Апеляційний суд правильно стягнув з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 березня 2014 року по 26 жовтня 2016 року у розмірі 65 519 грн 28 коп. та завдану моральну шкоду, яку суд оцінив з урахуванням засад розумності та справедливості.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, які були досліджені апеляційним судом, на правильність висновків суду вони не впливають та їх не спростовують.
Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом апеляційної інстанції при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а рішення апеляційного суду залишити без змін.
Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ
у х в а л и л а:
Касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 відхилити.
Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2016 року залишити без змін.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Колегія суддів:
Ситнік О.М. Іваненко Ю.Г. Леванчук А.О.