Троїцький районний суд Луганської області
Справа № 433/28/17
Провадження № 2/433/142/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2017 року

Троїцький районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді Певної О.С.,

при секретарі Рєзнікової Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Троїцьке цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради, про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг шістнадцятирічного віку без згоди та супроводу другого з батьків, -

В С Т А Н О В И В:

До суду з вказаним позовом звернулась позивач, в обґрунтування якого зазначила, що з 2012 року вона проживала разом з відповідачем без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_3. У вересні 2015 року відповідача було заарештовано, після чого вона разом з дітьми переїхала до м. Кам'янське Дніпропетровської області та стала на облік як внутрішньо переміщена особа. На цей час їх з відповідачем дитина проживає разом з нею. Зараз вона має намір на деякий час виїхати до родичів в село Троїцьке, Ліпетського району, Ліпетської області, РФ. Влітку вона планує поїхати до м.Луганськ, щоб оглянути своє житло, перевезти особисті речі та відвідати своїх близьких родичів. У вказані поїздки вона змушена брати дітей з собою. На підставі викладеного, просить надати їй тимчасовий дозвіл на виїзд за кордон України до Російської Федерації, а також на тимчасово непідконтрольну територію України дитині, яка не досягла 16-річного віку без згоди та супроводу батька з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року та надати їй дозвіл на оформлення дитині проїзних документів для виїзду за кордон без батька.

Позивач у судове засідання не з'явилася. Про дату та час судових засідань була повідомлена належним чином. Суду надала заяву про розгляд справи без її участі та просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з'явився. Про дату та час судових засідань був повідомлений належним чином, шляхом опублікування оголошення про виклик до суду в засобах масової інформації.

Третя особа в судове засідання свого представника не направила, надала заяву про розгляд справи без участі її представника, при вирішенні справи поклалася на розсуд суду.

Виходячи з вищевикладеного, а також положень ч. 2 ст. 158, ст. 169 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд вважає, що судовий розгляд справи можливий за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши надані письмові докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Згідно копії свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 02.02.2013, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9).

З позовної заявивбачається, що вона має намір на деякий час виїхати до родичів в село Троїцьке, Ліпетського району, Ліпетської області, РФ. Влітку вона планує поїхати до м.Луганськ, щоб оглянути своє житло, перевезти особисті речі та відвідати своїх близьких родичів. У вказані поїздки вона змушена брати дітей з собою, на підтвердження чого належних та допустимих доказів суд надано не було.

Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-ХІІ від 27.02.1991 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини, а у статті 18 даної Конвенції зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У статті 4 Конвенції «Про контакт з дітьми» від 15 травня 2003р., яка ратифікована Україною Законом №166-V від 20.09.2006 та набрала чинності для України з 1 квітня 2007р. зазначено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом.

У відповідності до вимог статті 7 Сімейного кодексу України, дитині має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

За змістом положень статей 141, 150-152, 155, 157 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані забезпечити дитині належні виховання, розвиток, матеріальне забезпечення. За загальним правилом питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Положеннями частини 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року №3857-XII регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Відповідно до частини 1 статті 1 даного Закону громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну.

Згідно з пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду.

Дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку, із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначено певний порядок її виїзду за згодою батьків або з дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків.

Як вбачається з позовної заяви, позивач стверджує, що відповідач перебував під вартою до 15.07.2016 на території, непідконтрольній державним органам України, і на час звернення до суду - 05.01.2017 вважає останнім місцем його перебування зазначену в позові адресу.

Суд критично ставиться до вказаних тверджень, оскільки часовий проміжок від зазначених позивачем обставин до звернення з позовом є значним. Крім того, в матеріалах справи не міститься жодних повідомлень, адресованих відповідачу про необхідність надання нотаріально засвідченої згоди щодо оформлення проїзного документа для неповнолітньої дитини чи згоди на виїзд дитини за кордон, також в матеріалах справи не міститься жодних доказів того, що відповідач отримував від позивача будь - які повідомлення щодо надання згоди на виїзд дитини за кордон, чи хоча б йому повинно було це стати відомо.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, належних та допустимих доказів, які б беззаперечно підтверджували звернення до батька дитини щодо надання дозволу на виїзд доньки за кордон, відмову або ігнорування батьком дитини надання такого дозволу матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовна заява не містить наявності спору щодо отримання разового дозволу на виїзд неповнолітньої дитини без згоди батька за кордон України на конкретний період часу, оскільки доказів того, що відповідач відмовляв або ігнорував звернення позивача щодо надання дозволу на виїзд дитини за кордон і взагалі, що він отримував такі звернення, матеріали справи не містять, тому правових підстав для надання дозволу на виїзд дитини за кордон не вбачається.

Крім того, докази, які були надані позивачем, а саме: копія переписки в мережі інтернет (а.с. - 13), не підтверджують достовірно мету виїзду, конкретні терміни виїзду та повернення дитини з-за кордону.

Слід зазначити, що надання даного дозволу на виїзд дитини на невстановлений період без згоди батька, грубо порушуватиме його право на участь у вихованні дитини, позбавить його можливості знати про місцезнаходження доньки, умови проживання та інші обставини стосовно неї, що згідно із вимогами статті 313 ЦК України, статей 141, 157 СК України, положеннямиЗакону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, є неприпустимим.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду Україниз розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року по справі№6-33303ск15.

На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не визначено конкретної строкової поїздки та часу перебування у ній дитини, позивач фактично просить надати дозвіл на неодноразові виїзди дитини за кордон України без згоди батька, що не відповідає вимогам діючого законодавства.Суд також враховує, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини.

Крім того, питання щодо оформлення документів для виготовлення та отримання паспорту для виїзду за кордон особі, яка не досягла 16 - річного віку врегульовано «Порядком оформлення, видачі, обміну,пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення», затвердженого постановою КМУ України №152 від 07 травня 2014 року,та окремого дозволу не потрібує оскільки є окремою процедурою, не пов'язаною з наданням згоди одного з батьків безпосередньо на виїзд дитини за кордон у супроводі іншого з батьків (п. 2 ст. 7 Порядку), тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ЗУ "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року №3857-XII, постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", ст.ст. 4, 10, 11, 57- 60, 212 - 215, 218, 224-226 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради, про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг шістнадцятирічного віку без згоди та супроводу другого з батьків відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Луганської області через районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 03 квітня 2017 року.

Суддя О.С. Певна

4

Певна

28.03.17