АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа 212/7962/15-ц Головуючий у 1 інстанції
Провадження 22-ц/774/ 228/К/17 Колочко О.В.
Категорія 27 (1) Доповідач Барильська А.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

із секретарем - Євтодій К.С.,

за участю: представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта-Банк» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 13 жовтня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року позивач Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі ПАТ «Дельта Банк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 06 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» та відповідачем укладено Кредитний договір № 0308/0508/71-117, згідно з умовами якого ВАТ «Сведбанк» надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 35000 доларів США, а відповідач зобов'язався повернути Банку кредит та сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних строком з 06.05.2008 по 05.05.2033. 02.07.2009 між ПАТ «Сведбанк» та відповідачем укладено Договір про внесення змін та доповнень № 1 до Кредитного договору № 0308/0508/71-117 від 06.05.2008, відповідно до яких, починаючи з 10 серпня 2009 року Позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом, нарахованих відповідно до умов Кредитного договору, шляхом здійснення фіксованих платежів (ануїтентний платіж) у сумі 367,72 доларів США у чітко встановлений цим Договором термін 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору. В забезпечення виконання зобовязання по кредитному договору між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 06.05.2008 був укладений іпотечний договір № 0308/0508/71-117-Z-1, відповідно до умов якого Позичальник передала у іпотеку Банку нерухоме майно, а саме однокімнатну квартиру загальною площею 37, 8 кв.м., житловою площею 19,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» набув право вимоги по кредитному договору. Банк виконав свої зобовязання за кредитним договором в повному обсязі, здійснивши видачу кредитних коштів через касу Банку в готівковій формі у розмірі 35000 доларів США. Проте, Позичальником взяті на себе зобовязання за кредитним договором щодо своєчасного повернення кредиту, сплати процентів за користування ним не виконані належним чином, в звязку з чим станом на 28.07.2015 утворилася заборгованість в сумі 927468,16 грн., з яких 31922,02 доларів США ( в гривневому еквіваленті 704272,48 грн.) заборгованість за тілом кредиту, 10116,62 доларів США (в гривневому еквіваленті 223195,68 грн.) заборгованість за відсотками, про що Позичальник повідомлявся Банком листом-вимогою про усунення порушень умов кредитного договору із застереженням що у разі не виконання вказаних умов, Банк залишає за собою право вимоги дострокового повернення кредитних коштів та звернення стягнення на заставне майно. На теперішній час зобовязання за вказаним кредитним договором відповідач належним чином не виконує, в звязку з чим позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності на іпотечне майно за ПАТ «Дельта Банк».

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 13 жовтня 2016 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Дельта-Банк» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт вважає, що судом першої інстанції не взяті до уваги вимоги ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та п. 12.3.1 Іпотечного договору, згідно яких, позивач може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Судом не врахована правова позиція, викладена у постанові № 6-1219 цс16 від 14.09.2016 року, де Верховний Суд України дійшов висновку, що суд, ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотеко держателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, неправильно застосував норми статей 33, 36,37, 39 ЗК «Про іпотеку», однак установивши факт невиконання позичальником грошових зобов'язань за кредитним договором, суд вірно вирішив спір по суті, захистивши порушені права кредитодавця щодо виконання позичальником грошових зобов'язань забезпечених іпотекою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що 06.05.2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та відповідачем було укладено кредитний договір № 0308/0508/71-117, відповідно до якого відповідачу було надано кредит в сумі 35 000 дол. США, строком до 05.05.2033 року на умовах, передбачених у цьому договорі, а Позичальник зобов»язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати зобовязання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором (а.с. 4-6).

02.07.2009 року між ПАТ «Сведбанк» та відповідачем укладено Договір про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору № 0308/0508/71-117 від 06 травня 2008 року, відповідно до якого вказаний кредитний договір викладений у новій редакції (а.с. 10-14).

З метою забезпечення виконання зобов'язань по вказаному кредитному договору, між відповідачем та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» було укладено договір іпотеки від 06.05.2008 року, відповідно до якого в іпотеку банку передано нерухоме майно - однокімнатна квартира, розташована на першому поверсі чотириповерхового житлового будинку, загальною площею 37.8 кв.м., жиловою площею 19.2 кв.м., яка знаходиться у АДРЕСА_1 (а.с. 15-16).

Відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 року ПАТ «Сведбанк» передав ПАТ «Дельта Банк» права вимоги до позичальника відповідача ОСОБА_2 за договором кредиту № 0308,0508/71-117 від 06.05.2008 року та договором іпотеки №0308/0508/17-117-Z-1 від 06.05.2008 року.

Відповідач ОСОБА_2 своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв'язку з чим у неї утворилась заборгованість. Станом на 28.07.2015 року відповідач має заборгованість, яка становить 927468грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 31922,02 дол. США, що еквівалентно 704272,48 грн.; заборгованість за відсотками - 10116,62 дол. США, що еквівалентно 223195,68 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості наданим ПАТ «Дельта Банк». (а.с.17)

Звертаючись до суду з позовними вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього, ПАТ «Дельта Банк» посилались на те, що відповідач ОСОБА_2 своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконала та у неї утворилась заборгованість, а тому у позивача виникло право звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом визнання права власності на нього за рішенням суду.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк», суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для його задоволення у спосіб, визначений позивачем, а саме: визнання за ПАТ «Дельта Банк» право власності на спірну квартиру, з метою погашення заборгованості по кредитному договору.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

Вказаний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у Постанові від 30 березня 2016 року (справа № 6-1851цс15), та він в силу положень ст.ст.214, 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Як вбачається із матеріалів справи, з договору іпотеки від 06.05.2008 року, укладеному між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та відповідачем ОСОБА_2 (а.с.15-16) вбачається, що предметом іпотеки є однокімнатна квартира, розташована на першому поверсі чотириповерхового житлового будинку, загальною площею 37.8 кв.м., жиловою площею 19.2 кв.м., яка знаходиться у АДРЕСА_1 . Згідно з п.12 вказаного договору іпотеки за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених у договорі способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя. Так п.12.3 договору іпотеки передбачено, що одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки є договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, в п.12.3.1 та 12.3.2 цього договору.

Відповідно до п. 12.3.1 договору іпотеки задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, передбаченому ст.37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку», у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої у цьому п.12.3 договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Також сторони, у п.12.3.1 договору іпотеки, засвідчили, що право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень п.12.3 цього договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавця.

Відповідно до ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Разом з тим, представником позивача ПАТ «Дельта Банк» не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності нього, неможливості у позасудовий спосіб врегулювати питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також неможливості реєстрації ним права власності на предмет іпотеки у порядку, передбаченому п.12.3, 12.3.1 договору іпотеки від 15 січня 2008 року.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановленихстаттею 12 цього Закону.

При цьому, право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року (справа № 6-1080цс15), та вона в силу положень ст.ст.214, 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи справу відповідно до ст.11 ЦПК України, у межах заявлених позивачем вимог,дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на спірну квартиру, яка є предметом іпотеки, шляхом визнання за позивачем права власності на неї у порядку ст.37 Закону України «Про іпотеку», враховуючи те, що за рішенням суду можливо звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», право вибору якого належить згідно п.12 договору іпотеки позивачу.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взяті до уваги вимоги ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та п. 12.3.1 Іпотечного договору, згідно яких, позивач може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, колегія суддів не бере до уваги, оскільки набуття права власності на предмет іпотеки у зазначений спосіб у судовому порядку не передбачений вищезазначеними нормами закону.

.Доводи апеляційної скарги про те, що судом не врахована правова позиція, викладена у постанові № 6-1219 цс16 від 14.09.2016 року, де Верховний Суд України дійшов висновку, що суд, ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотеко держателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, неправильно застосував норми статей 33, 36, 37, 39 ЗК «Про іпотеку», однак установивши факт невиконання позичальником грошових зобов'язань за кредитним договором, суд вірно вирішив спір по суті, захистивши порушені права кредитодавця щодо виконання позичальником грошових зобов'язань забезпечених іпотекою, колегія суддів не бере до уваги, оскільки судом першої інстанції при розгляді справи правильно застосована зазначена правова позиція, викладена у вказаній постанові.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи. У зв»язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду на підставі ст.308 ЦПК України необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, .308, ст.ст. 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта-Банк» відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 13 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: