Справа №442/6573/17
Провадження №2/442/2322/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

заочне

11 грудня 2017 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі: головуючого судді Нагірної О.Б.,

за участю секретаря Харіва І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, уточнивши позовні вимоги просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 90 по вул. Грушевського, 68 в м. Дрогобич Львівської області. Свої вимоги мотивує тим, що він є власником зазначеної нерухомості, де є зареєстрована відповідачка, яка є його колишньою дружиною. Остання більше року не проживає за місцем своєї реєстрації, витрат по обслуговуванню та утриманню житла не несе. Таким чином така обставина перешкоджає позивачу у праві вільно користуватись своїм майном.

Позивач в судове засідання не зявився, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав, посилаючись на підстави, викладені в позові. Не заперечив щодо постановлення заочного рішення.

Відповідач в судове засідання не зявилася, не повідомивши причин, хоча була своєчасно повідомлена про дату, час та місце слухання справи шляхом оголошення в пресі. Керуючись ст. 224 ЦПК України, суд вважає цю особу повідомленою про час та місце судового засідання. При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у його відсутності, провівши заочний розгляд справи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України.

Дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що згідно рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30.06.2009 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, визнано за ОСОБА_1 право власності на ? ідеальну частину житлового приміщення квартиру АДРЕСА_1 (а/с 9-11).

Згідно рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04.02.2011 року, яке набрало законної сили, переведено на ОСОБА_1 права та обовязки власника ? ідеальної частини квартири № 60 по вул. Грушевського. 68 в м. Дрогобич Львівської області , яка належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі продажу від 08.05.1999 року та визнано за ним право власності на неї (а/с 12-14).

Як вбачається з акту обстеження факту не проживання громадянки ОСОБА_2 від 14.09.2017 року, складеного представниками КП «Житлово-експлуатаційне обєднання» Дрогобицької міської ради та сусідами, відповідачка відсутня за місцем своєї реєстрації та не проживає у вищевказаній квартирі з 2001 року та ніякої участі в утриманні житла не бере, особистих речей та речей повсякденного використання , які б належали ОСОБА_2, немає (а/с 24 ).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року Першого протоколу та протоколів № 2, № 4,№ 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб

Відповідно до п.3 Листа ВССУ від 28.01.2013 року « Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, колишніми членами його сімї, а також членами сімї колишнього власника житла. У першому випадку власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право користування, та зняття його з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла.

У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

З врахуванням наведеного, з метою недопущення подальшого порушення права позивача на вільне користування та розпорядження належним йому майном, суд приходить до висновку про підставність позовних вимог.

А тому, позовні вимоги слід задовольнити у повному обсязі та визнати відповідача таким, що втратив право на користування зазначеним житловим приміщенням.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214-215, 226 ЦПК України, ст. ст. 15, 16, 317, 391 ЦК України ,суд, -

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням квартирою № 90 по вул. Грушевського, 68 у м. Дрогобич Львівської області.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення з дня отримання такого.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Нагірна О.Б.