Справа № 285/2204/17
провадження у справі № 2/0285/1329/17
РІШЕННЯ

Іменем України

06 грудня 2017 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області

в складі: головуючої судді Михайловської А.В.

за участі секретаря Ковальової З.С.,

сторони по справі: позивач ОСОБА_1, представник ОСОБА_2,

відповідач місцева територіальна громада в особі Новоград-Волинської міської ради Житомирської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Новоград-Волинський справу за позовом ОСОБА_1 до місцевої територіальної громади в особі Новоград-Волинської міської ради Житомирської області про визнання права власності за набувальною давністю, -

встановив:

Позивач звернувся до суду із позовом та просив визнати за ним право власності на ? ідеальну частину житлової квартири АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що у 1997 році ним та його опікуном ОСОБА_3 була приватизована квартира АДРЕСА_2 у рівних частках. 25.11.2002 року ОСОБА_3 померла, близьких родичів у неї не було. Він фактично вступив у володіння її ? частини квартири та продовжує володіти зазначено часткою понад 10 років, а тому звернувся до суду з цим позовом про визнання за ним права власності на цю частку квартири за набувальною давністю у порядку ст. 344 ЦК України.

У судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали, які просили задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не зявився, у заяві до суду просила справу розглянути у їх відсутності, при вирішення справи повністю покладаються на розсуд суду.

Доповівши зміст позовних вимог, вислухавши позивача та його представника, дослідивши письмові докази, що знаходяться в матеріалах справи, суд дійшов до наступного.

Встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням від 17.07.1997 року, квартира АДРЕСА_2 належить на справі спільної сумісної власності ОСОБА_3 та члену її сімї ОСОБА_1 (а.с.7).

25.11.2002 року ОСОБА_3 померла, що слідує із свідоцтва про смерть (а.с.13).

Згідно відповіді завідувача Новоград-Волинської державної контори Житомирської області та Інформаційної довідки із Спадкового реєстру № 48248392 від 30.06.2017 року спадкова справа до майна померлої 25.11.2002 року ОСОБА_3 не заводилася (а.с.23,24).

Із змісту позовної заяви та усних пояснень позивача та його представника слідує, що ОСОБА_1 звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3, проте йому було усно відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з тих підстав, що на час відкриття спадщини, після смерті останньої, діяв ЦК Української РСР у редакції 1963 року, відповідно до якого він не входить до кола спадкоємців померлої.

За змістом ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

При вирішенні спорів, повязаних із забуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ.

Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2001 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Згідно рішення Новоград-Волинського міського суду Житомирської області від 02.12.1997 року у справі № 2-765 ОСОБА_4 була позбавлена батьківських прав щодо сина ОСОБА_1 позивача по справі (а.с.13).

Із довідки Будинкоуправління № 3 за № 1495 від 22.08.2005 року слідує, що його опікуном була ОСОБА_3, з якою він був прописаний та проживав у ІНФОРМАЦІЯ_1 разом до дня її смерті. Після смерті продовжує проживати, прописаний постійно (а.с.14).

Відповідно до спадкового права ЦК Української РСР у редакції 1963 року, який діяв на час відкриття спадщини після померлої ОСОБА_3, існувало лише дві черги спадкоємців за законом, відповідно до яких позивач не входив до кола спадкоємців.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 549 Цивільного Кодексу Української РСР у редакції 1963 року визнавалось, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Як вже зазначалось вище, однією з визначальних підстав набуття права власності за набувальною давністю у відповідності до ст. 344 ЦК України є добросовісність володіння - якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Із пояснень представника позивача слідує, що ОСОБА_1, так як, постійно проживав та був зареєстрований із ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, вважав себе таким, що прийняв спадщину після її смерті.

Вказана обставина свідчить про те, що позивач не знав, що з моменту смерті ОСОБА_3, він володіє її часткою квартири без законних підстав, тобто володіє чужим майном.

При цьому, факт відсутності заборгованості по сплаті житлово-комунальних послуг за квартирою № 12 у будинку № 7 по вул. Рибалко в м. Новоград-Волинський Житомирської області станом на даний час свідчить про відкритість та безперервність володіння позивачем чужим майном, а саме 1/2 частиною вказаної квартири, яка в даному випадку є безхазяйною нерухомою річчю.

Безперервність володіння даною частиною квартири, у тому числі, підтверджується наявністю договорів, укладених позивачем із комунальними підприємствами, про надання відповідних послуг, які були приєднанні до матеріалів справи за клопотанням представника позивача.

Відтак, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 добросовісно, відкрито, безперервно та безтитульно заволодів 1/2 частиною квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_3 і продовжує нею володіти протягом десяти років, у звязку з чим, на підставі ст. 344 ЦК України, набув право власності на вказане майно, а тому позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 3, 57, 79, 88, 208, 212-215, 223, 294 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на 1/2 (одну другу) ідеальну частину житлової квартири АДРЕСА_2.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана апеляційному суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуюча: А.В.Михайловська