Апеляційний суд Запорізької області
Є. у.№ 331/5848/16 Головуючий у 1 інстанції Світлицька В.М.
№ провадження 22ц/778/2203/17 Суддя-доповідач Воробйова І.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2017 року м . Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого Воробйової І.А.

суддів Бєлки В.Ю.

Онищенка Е.А.

при секретарі Волчановій І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2017 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначало, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання кредитних карт № б/н від 21.10.2013 року, відповідно до умов якої відповідач отримала кредит у розмірі 10 655 грн. 37 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком є договір.

У відповідності до п. 2.2. Генеральної угоди, - при порушенні позичальником строку платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 31 день, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 3 500 грн. 52 коп.

На протязі строку дії договору кредиту відповідач постійно порушувала умови договору, кредит та проценти за користування кредитом сплачувала не в строк і не повністю.

Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором своєчасно та належним чином не виконує, в результаті чого станом на 09.08.2016 року утворилась заборгованість, яка складається з: 8 835 грн. 40 коп. - заборгованість за кредитом, 02 грн. 50 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 7 775 грн. 02 коп. - заборгованість за пенею та комісією; 3 500 грн. 02 коп. - штраф.

Посилаючись на зазначені обставини просило суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 20 113 грн. 44 коп. та судові витрати в розмірі 1 378 грн. 00 коп.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 21.10.2013 року станом на 09.08.2016 року в загальному розмірі - 16 612 грн. 92 коп., з них: заборгованість за кредитом - 8 835 грн. 40 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом - 02 грн. 50 коп.; заборгованість за пенею та комісією - 7 775 грн. 02 коп..

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 1378 грн. 00 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

За положеннями ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, як це передбачено ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України, відповідно до якої зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Порушенням зобов'язання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За положеннями статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом першої інстанції встановлено, що 21.10.2013 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком „ПриватБанк" та ОСОБА_3 було укладено генеральну кредитну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання кредитних карт № б/н шляхом її підписання ОСОБА_3, яка разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами банку складає договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Так, відповідно до умов генеральної кредитної угоди № б/н від 21.10.2013 року ОСОБА_3 отримала терміновий кредит у розмірі 10 655 гривень 38 копійок (що підтверджується видачею платіжної картки у відповідності до п. 2.3. договору) строком на шість місяців з 21.10.2013 року по 30.04.2014 року у вигляді встановленої кредитної лінії на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,001% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Отримання коштів в сумі 10 655 гривень 38 копійок підтверджується випискою по картрахунку(а.с.80-81).

Даний кредит був виданий з метою забезпечення виконання зобов'язань по договорам (відповідно до п. 1.2. даної кредитної угоди).

У відповідності до п. 2.5. ОСОБА_3 зобов'язалася повернути суму кредиту та процентів, а у разі порушення зобов'язань по поверненню кредиту сплатити пеню, розмір якої передбачений Умовами та правилами надання кредитних карт за кожен день прострочки (відповідно до п. 2.8. генеральної угоди № б/н від 21.10.2013 року).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції вірно врегулював спірні правовідносини застосуванням ст.ст. 526, 527, 530, 543, 611, 625, 629, 1048-1050, 1054, 1055 ЦК України, з системного аналізу яких вбачається, що зобов'язання за договором, у тому числі за договором кредиту, за яким кредитодавець надає кошти, а позичальник зобов'язується їх повернути зі сплатою процентів, є обов'язковими для виконання сторонами, має виконуватися належним чином, з застосуванням відповідальності за порушення грошового зобов'язання, що не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язання, яке є обов'язковим для сторін, має виконуватися належним чином.

Разом з тим в матеріалах справи міститься заява відповідача про застосування строків давності, в тому числі і щодо вимог про стягнення пені (а.с.128).

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм, можна зробити висновок про те, що якщо сторони кредитного договору досягли згоди про збільшення позовної давності за всіма або окремими вимогами і така домовленість за змістом і формою відповідає вимогам ст. 6 і ч. 1 ст. 259 ЦК України, то розрахунок заборгованості слід проводити за кожною вимогою в межах збільшеної позовної давності, установленої сторонами в договорі, ураховуючи періодичність платежів, визначених договором.

За положеннями п. 1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг, строк позовної давності відносно вимог банку щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, винагородження, неустойки (пені та штрафів) витрат банку становить 50 років (а.с.22).

Сторонами визначена збільшена позовна давність, в межі якої вкладається період з 21.10.2013 року по 09.08.2016 року, за який банк просив стягнути заборгованість, тому судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволені заяви ОСОБА_3 про застосування позовної давності в цій частині.

Проте, відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частина 2 ст.258 ЦК України установлює, що до вимог про стягнення пені установлюється спеціальна позовна давність - 1 рік.

Як убачається із змісту ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й доти, доки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що строк позовної давності щодо її стягнення обчислюється по кожному дню, за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен дізнатися про порушені права.

Таким чином, строк позовної давності в один рік згідно із ст.258 ЦК України щодо стягнення неустойки обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням до суду, а починається окремо за кожен день, за який вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Строк позовної давності за основним зобов'язанням не пропущений, у зв'язку з чим позивач має право на стягнення пені ( неустойки) за рік, що передує зверненню до суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення пені за період з 30 серпня 2015 року по 30 серпня 2016 року, оскільки до суду позивач звернувся з позовом 30 серпня 2016 року в розмірі 3887.51 грн.

При вищевикладених обставинах, доводи ОСОБА_3 лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення розміру заборгованості.

Тому, апеляційну скаргу у цій справі слід задовольнити частково, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2017 року у цій справі змінити в частині визначення розміру пені та комісії з 7775,02 грн. на 3887,51 грн. та загального розмірі заборгованості з 16612,92 грн. на 12725,41 грн.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, судова колегія

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2017 року у цій справі змінити в частині визначення розміру пені та комісії з 7775,02 грн. на 3887,51 грн. та загального розмірі заборгованості з 16612,92 грн. на 12725,41 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Апеляційний суд Запорізької області

Є. у.№ 331/5848/16 Головуючий у 1 інстанції Світлицька В.М.

№ провадження 22ц/778/2203/17 Суддя-доповідач Воробйова І.А.

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Вступна та резолютивна частина

04 грудня 2017 року м . Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого Воробйової І.А.

суддів Бєлки В.Ю.

Онищенка Е.А.

при секретарі Волчановій І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2017 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2017 року у цій справі змінити в частині визначення розміру пені та комісії з 7775,02 грн. на 3887,51 грн. та загального розмірі заборгованості з 16612,92 грн. на 12725,41 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Дата документу Справа №