Справа № 175/1274/15-ц
Провадження № 2/175/584/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2017 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Реброва С.О.,

за участю:

секретаря Ратушної Л.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, треті особи: Реєстраційна служба Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області, Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_8 про визнання правочинів недійсними, скасування державної реєстрації та повернення майна у власність,

встановив:

В лютому 2017 року цивільну справу за позовом про визнання правочинів недійсними, скасування державної реєстрації та повернення майна у власність постановою Верховного суду України було повернуто до суду першої інстанції на новий розгляд. В червні 2017 року позивач ОСОБА_5 уточнила позовні вимоги та просила визнати недійсним шлюбний договір подружжя від 24 вересня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_9, зареєстрований в реєстрі за №1522, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_8; визнати недійсним договір про виділення часток домоволодіння від 24 вересня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_9, зареєстрований в реєстрі за №1523, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_8; визнати недійсним договір дарування частки житлового будинку від 02 жовтня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за №1558, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_8; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 02 жовтня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за №1559, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_8; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 02 жовтня 2014 року, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за №1560, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_8; скасувати державну реєстрацію речових прав ОСОБА_6 на земельну ділянку, кадастровий номер :02:001:0100, площею 0,250 га, що розташована за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район (Дніпропетровський район), селище Миколаївка-1, вул. Генерала Пушкіна, буд. 80; скасувати державну реєстрацію речових прав ОСОБА_6 на 1/3 домоволодіння, що розташоване за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, селище Миколаївка-1, вул. Генерала Пушкіна, буд. 80; скасувати державну реєстрацію речових прав ОСОБА_11 на земельну ділянку, кадастровий номер :02:001:0101, площею 0,3256 га, що розташована за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район (Дніпропетровський район), селище Миколаївка-1, вул. Генерала Пушкіна, буд. 80; повернути незаконно відчужене майно у власність ОСОБА_2 задля здійснення подальшого примусового виконання стягнення за вироком суду.

В обґрунтування уточненого позову позивач вказав, що ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області 16 травня 2014 року в межах заявленої суми цивільного позову на суму 1 020 554 грн. 10 коп. накладено арешти на майно обвинуваченої ОСОБА_2 03 липня 2014 року Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_2 визнано винною у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено їй покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі, разом з тим до відповідачки судом було застосовано п. «є» ст. 1 та ст. 14 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08 квітня 2014 року на підставі якого ОСОБА_2 звільнено від відбування покарання. Також вироком було вирішено стягнути з ОСОБА_2 на її, ОСОБА_5 суму у розмірі 10 554 грн. 10 коп. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди завданої злочином та суму у розмірі 600 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 жовтня 2014 року з мотивувальної та резолютивної частини вищезазначеного вироку було виключено посилання на застосування амністії на підставі п. «є» ст. 1 та ст. 14 Закону України «Про амністію 2014 році» від 08.04.2014 року в іншій частині вирок залишено без змін. Вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.08.2015 року було скасовано ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 жовтня 2014 року та засуджено ОСОБА_2 до 4 років відбування покарання та позбавлення права на управління транспортними засобами строком на 2 роки, в іншій частині вирок Дніпропетровського районного суду залишено без змін. 03 листопада 2014 року державним виконавцем ВДВС Дніпропетровського району Дніпропетровської області було відкрите виконавче провадження № 45291734. При отриманні відповідей із державного реєстру речових прав на нерухоме майно з'ясувалось, що відповідач 24 вересня 2014 року під час дії ухвали про арешт майна засудженої, здійснила відчуження належного їй майна. Правочини посвідчував приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_8. Виявилося, що ОСОБА_2 було вчинено наступні правочини: 24 вересня 2014 року - шлюбний договір подружжя укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_12 за реєстровим №1522, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8; 24 вересня 2014 року - договір про виділення часток домоволодіння, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_12, за реєстровим №1523, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8; 02 жовтня 2014 року - договір дарування 1/3 частини житлового будинку, за реєстровим №1558, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міськогонотаріального округу ОСОБА_8; 02 жовтня 2014 року - договір дарування земельної ділянки (кадастровий номер :02:001:0100, площею 0,250 га), укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_12, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстровано за реєстровим №1559; 02 жовтня 2014 року - договір купівлі-продажу земельної ділянки (кадастровий номер :02:001:0101, площею 0,3256 га), укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8М, зареєстровано за реєстровим №1560. Внаслідок укладення правочинів істотно порушено інтереси ОСОБА_5, яка позбавлена можливості стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму моральної та матеріальної шкоди, оспорювані правочини укладено в порушення ч.5 ст.124 КУ України, яка згідно ч.4 ЦК України є актом цивільного законодавства, а тому позивач звернулася до суду за захистом своїх майнових прав.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 уточнені позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_4, та представник відповідача ОСОБА_7, в судовому засіданні заперечували щодо задоволення уточнених позовних вимог.

Представник третьої особи Реєстраційної служби Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_8 в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, визначено, що підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори й інші правочини.

В силу ч. 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, що в процесі розгляду кримінальної справи у відношенні ОСОБА_2, ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2014 року у межах заявленої суми цивільного позову у розмірі 1020554 грн. 10 коп. було накладено арешт на майно обвинуваченої ОСОБА_2 Відповідно до ст. 175 КПК України ухвала про арешт майна підлягає негайному виконанню слідчим, прокурором.

Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2014 року ОСОБА_2 було визнано винною у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначено їй покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі з застосуванням додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на два роки. Разом з тим до ОСОБА_2 судом було застосовано п. «є» ст. 1 та ст. 14 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 року (в редакції від 06.05.2014 року), на підставі якого ОСОБА_2 було звільнено від відбування вищевказаного покарання по амністії. Також вироком було вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 суму у розмірі 10554 грн. 10 коп. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди завданої злочином та суму у розмірі 600000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю малолітньої доньки. Ухвалою колегії суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 жовтня 2014 року з мотивувальної та резолютивної частини вищевказаного вироку було виключено посилання на застосування амністії на підставі п. «є» ст. 1 та ст. 14 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 року, в іншій частині вирок залишено без змін (а.с.19-24). 22 жовтня 2014 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області було видано виконавчий лист № 175/1359/14 про стягнення з ОСОБА_2 в рахунок матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином у розмірі 610554,10 грн. на користь ОСОБА_5, на підставі якого 03 листопада 2014 року державним виконавцем ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції було відкрите виконавче провадження №45291734.

Згідно п. 4.13.4 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження інструкції про проведення виконавчих дій» розшук майна боржника здійснює державна виконавча служба шляхом запитів до відповідних установ. При отриманні відповідей із державного реєстру речових прав на нерухоме майно з'ясувалось, що ОСОБА_2 24 вересня 2014 року здійснила відчуження належного їй майна: домоволодіння та дві земельні ділянки, що розташовані за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с. Миколаївка-1, вул. Генерала Пушкіна, буд. 80, на підставі нотаріально посвідчених правочинів.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема копії витягу про державну реєстрацію обтяжень, арешт на все нерухоме майно відповідачки був накладений на підставі постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського районного управління юстиції лише 11 грудня 2014 року.

Встановлено, що вчинені відповідачкою правочини з відчуження нерухомого майна, а саме: житлового будинку та земельної ділянки нотаріально посвідчені. Це свідчить про те, що на момент їх вчинення будь-які обтяження на нерухомість не були зареєстровані у встановленому законом порядку. В противному випадку на підставі ст.ст. 5, 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус повинен був відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності або суперечності Законодавству України. А відповідно до ст. 55 цього Закону при посвідченні угод про відчуження жилого будинку, земельної ділянки, іншого нерухомого майна перевіряється відсутність заборони відчуження або арешту майна. Такі ж самі вимоги містяться і в п. 2.1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, з уточненням щодо використання для цього Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Домоволодіння № 80 по вул. Генерала Пушкіна у с. Миколаївка-1 Дніпропетровського району Дніпропетровської області було придбане 15 липня 2003 року в період шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, яким між ними був укладений 13 серпня 1993 року. Право власності на будинок за ОСОБА_2 було зареєстроване 17 вересня 2003 року, що підтверджується Договором купівлі-продажу зазначеного домоволодіння та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Право власності на земельну ділянку площею 0,250 га для будівництва та обслуговування житлового будинку встановлене зареєстроване за відповідачкою на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 15 березня 2004 року, а на земельну ділянку площею 0,3256 га для ведення особистого селянського господарства право власності зареєстроване за відповідачкою на підставі Державного акту на право власності, виданого також 15 березня 2004 року.

Відповідно до ст. 717, ч. 2 ст. 719 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 725 ЦК України, передбачено, що договором дарування може бути встановлений обовязок обдарованого вчинити певну дію майнового характеру на користь третьої особи або утриматися від її вчинення (передати грошову суму чи інше майно у власність, виплачувати грошову ренту, надати право довічного користування дарунком чи його частиною, не предявляти вимог до третьої особи про виселення тощо). Дарувальник має право вимагати від обдарованого виконання покладеного на нього обовязку на користь третьої особи. У разі смерті дарувальника, оголошення його померлим, визнання безвісно відсутнім чи недієздатним виконання обовязку на користь третьої особи має право вимагати від обдарованого особа, на користь якої встановлений цей обовязок.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

24 вересня 2014 року між ОСОБА_2 та її чоловіком ОСОБА_6 був укладений шлюбний договір, відповідно до якого сторони домовились про те, що майно, нажите подружжям під час шлюбу, яке підлягає державній реєстрації, є особистою приватною власністю кожного з подружжя, на чиє ім'я зареєстроване рухоме або нерухоме майно (п. 1.1 Договору), а згідно із п. 2.4 цього договору визначено, що будь-яке майно та кошти (у тому числі будь-які рахунки у будь-яких банках), які сторони набудуть на своє ім'я в період з моменту підписання цього договору, є особистою власністю кожного з них і не є спільною сумісною власністю подружжя. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 і зареєстрований в реєстрі за № 1522. В цей же день, 24 вересня 2014 року, між відповідачкою та її чоловіком був укладений договір про виділення часток домоволодіння № 80 по вул. Генерала Пушкіна у с. Миколаївка-1 Дніпропетровського району Дніпропетровської області, який посвідчений тим же приватним нотаріусом ОСОБА_8 і зареєстрований в реєстрі за №1523. За вищевказаним договором сторони розподілили частки зазначеного домоволодіння, яке було придбане в період шлюбу, але право власності на яке було зареєстроване виключно на відповідачку, пропорційно до витрат їх особистих коштів на його придбання: в розмірі 1/3 частки на користь ОСОБА_2 та в 2/3 частки у власність її чоловіка ОСОБА_6 Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 24 вересня 2014 року право спільної часткової власності на зазначене домоволодіння було зареєстроване наступним чином: 1/3 частка за ОСОБА_2 і 2/3 частки за її чоловіком ОСОБА_6

Відповідно до ст. 717, ч. 2 ст. 719 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу та інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

02 жовтня 2014 року між ОСОБА_2 та її чоловіком ОСОБА_6 був укладений Договір дарування частки житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 і зареєстрований в реєстрі за №1558. Згідно із умовами якого ОСОБА_2 передала безоплатно у власність чоловіка ОСОБА_6, а останній прийняв в дар 1/3 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами № 80, що знаходиться за адресою: вул. Генерала Пушкіна у с. Миколаївка-1 Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Право власності ОСОБА_6 на зазначену частину будинку зареєстроване у встановленому порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 02 жовтня 2014 року.

Також, 02 жовтня 2014 року були вчинені ще два правочини, а саме договір дарування земельної ділянки, відповідно до якого відповідачка передала безоплатно у власність чоловіка, а останній прийняв в дар земельну ділянку площею 0,250 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташований по вул. Генерала Пушкіна, 80 у с. Миколаївка-1 Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 02 жовтня 2014 року чоловік відповідачки набув право власності на зазначену земельну ділянку; та договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким відповідачка на відплатній основі передала у власність ОСОБА_7, а остання прийняла земельну ділянку площею 0,3256 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована за зазначеною вище адресою. Обидва договори посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 і зареєстровані в реєстрі за № 1559 та № 1560, відповідно.

Згідно із ч. 1 ст. 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їх особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу; дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою; договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У відповідності до ст. 92 СК України шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 73 СК України при відшкодуванні шкоди, завданої кримінальним правопорушенням одного з подружжя, стягнення може бути накладено на майно, набуте за час шлюбу, якщо рішенням суду встановлено, що це майно було придбане на кошти, здобуті внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Обставини передбачені ч. 3 ст. 73 СК України, ні вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2014 року, ні ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 жовтня 2014 року, на які посилається ОСОБА_5, ні навіть вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2015 року не встановлені. Відтак, вчинені правочини, які ОСОБА_5 оспорює, не можна вважати такими, що порушують її права та законні інтереси.

Приймаючи до уваги вимоги ст. 55 Конституції України та ст. 3 ЦПК України суд захищає права, свободи чи інтереси осіб лише у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 3. ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оцінивши висновки судових експертиз за правилами ст. 212 ЦПК України, суд не знайшов обставин, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність висновків чи суперечливість їх іншим матеріалам справи, а тому суд приймає їх до уваги при постановленні даного рішення у справі.

З огляду на викладене, оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що крім вищевказаного, позивач не є стороною оскаржуваних правочинів, а будь-яких доказів на підтвердження того, що її права чи інтереси порушено, суду не надано.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на пі с ч дставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Суд також приймає до уваги письмові пояснення представника відповідача ОСОБА_2, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на укладання між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 договорів у відповідності до вимог законодавства України, а також відсутність підстав для визнання судом зазначених договорів недійсними. На підставі викладеного суд прийшов до переконання, що необхідно відмовити ОСОБА_5 у задоволенні позову за необґрунтованістю вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 154 ЦПК України, заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Суд може одночасно з прийняттям рішення або після того постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Як вбачається з матеріалів справи в арешті на нерухоме майно у вигляді житлового будинку та земельної ділянки по вул. Генерала Пушкіна, №80 у с. Миколаївка-1, Дніпровського району, Дніпропетровської області, вжиті ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 та 31 серпня 2015 року, на даний час відпала необхідність.

Оскільки обставини, які зумовили вжиття заходів до забезпечення позову відпали, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову.

Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

У звязку з відмовою позивачу у задоволенні вимог, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача, а підлягають покладенню на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 14, 60, 202-204, 234, 319, 321, 627, 717, 719 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 60, 88, 169, 212-214 ЦПК України, суд,

вирішив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, треті особи: Реєстраційна служба Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області, Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_8 про визнання правочинів недійсними, скасування державної реєстрації та повернення майна у власність - відмовити.

Після набрання вказаного рішення законної сили вжиті судом заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно у вигляді житлового будинку та земельної ділянки по вул. Генерала Пушкіна, №80 у с. Миколаївка-1, Дніпровського району, Дніпропетровської області, ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 та 31 серпня 2015 року - скасувати.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпропетровський районний суд шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя С.О. Ребров