Справа № 449/262/17 Головуючий у 1 інстанції: Гуняк О.Я.
Провадження № 22-ц/783/4879/17 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 09 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про примусове стягнення боргу, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 09 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про примусове стягнення боргу відмовлено.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити повністю. Вважає рішення необґрунтованим, незаконним, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом не враховано того, що ОСОБА_3 не з'явилася в судове засідання жодного разу, а тому у суду не було жодних підстав вважати розписку не борговою, а грошові кошти - не позикою. Також, зазначає, що судом не взято до уваги такого важливого факту, як придбання ОСОБА_3 багатьох речей і будівельних матеріалів за його кошти, що підтверджено ним в суді документально.

В судове засідання відповідач не з'явилася, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у її відсутності, зважаючи на те, що така особа повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від неї до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи осіб, що беруть участь у справі в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд посилаючись, зокрема, на ст.ст. 1046, 1047, 1049, 526, 530, 202 ЦК України та відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 склали розписку про те, що ОСОБА_2 бере на себе обов'язки раціонально використовувати кошти - 1000 доларів США на встановлення санвузла для власних потреб по АДРЕСА_1. Решту коштів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишать на скарбниці власних використань. Для обліку затрат будуть звітуватися на даних бухгалтерських звітах, про що й розписались ОСОБА_2 та ОСОБА_3 10.11.2016 року. Як вбачається із представлених накладних та товарних чеків було придбано матеріали для встановлення санвузла. Як вбачається із розписки, складеної 10.11.2016р. ОСОБА_2 бере на себе обов'язки раціонально використовувати кошти - 1000 доларів США на встановлення санвузла для власних потреб по АДРЕСА_1. Отже, розписка не містить зобов'язання про їх повернення. Таким чином, суд прийшов до висновку про відсутність порушення відповідачем умов договору позики та неналежного виконання взятих на себе зобов'язань, оскільки суду не представлено підтвердження боргового зобов'язання, що виникло у відповідача, умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням їх повернення.

Колегія суддів вважає, що підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, - немає.

Як вбачається із позовної заяви та пояснень позивача в судах першої та апеляційної інстанції позивач звернувся в суд з даним позовом у якому просив про стягнення суми коштів у розмірі 1200 доларів США як його позики відповідачу. При цьому позивач посилався на ст.ст. 625, 836 та 1049 ЦК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно статті 836 ЦК України, якщо після припинення договору користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків.

Крім цього, як вбачається із пояснень позивача та матеріалів справи, зокрема, копій накладних на придбання сантехнічних засобів (а.с. 29-35), матеріалів звернень позивача у органи національної поліції та розгляду таких, (а.с. 36-41, 45-70, 101-13), копій «бухгалтерської книги» («розписки»), яка написана позивачем та підписана сторонами (а.с. 42-44), - сторони з вересня 2016 року до приблизно листопада 2016 року перебували у близьких стосунках. Позивач вказав, що вони фактично були членами однієї сім'ї та не перебуваючи при цьому у інших шлюбах та у шлюбі між собою. У цей період він витратив ряд коштів, зокрема, і ту суму, про яку йдеться у позові, - на придбання різних речей для відповідача, покращення її житлово-побутових умов, забезпечення її дітей, тощо. При цьому позивач вказав, що на даний час усвідомлює, що фактично договору позики між ним та відповідачем укладено не було, однак має намір повернути витрачені ним згадані кошти та дійсно у позовній заяві просив про стягнення таких як позики.

Зважаючи на вказане колегія суддів вважає, що підстав вважати, що між сторонами було укладено договір позики та необхідності стягнення з відповідача на користь позивача коштів за його невиконання - немає.

Вказане не позбавляє позивача звернутись до суду з іншими вимогами для захисту порушених, на його думку, прав, виходячи із правовідносин, що виникли між сторонами.

Зважаючи на вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу відхилити, рішення ж суду як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 09 червня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра