Категорія 27Доповідач Якименко М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Іващука В.А.,

при секретарі Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Апеляційного суду Вінницької області справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 лютого 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

З таким рішенням позивач не погодився та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважаючи оскаржуване рішення неправомірним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні всіх обставин у справі, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове , яким задовольнити його позовні вимоги.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення відповідача, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, вважає, що дана скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, яке ухвалено на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджені тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Судом першої інстанції було встановлено, що 15.10.2015 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, згідно умов якого позикодавець ОСОБА_3 передав у власність Позичальникові ОСОБА_2 332 500,00 гривень, що еквівалентно сумі 14455,00 доларів Сполучених Штатів Америки, строком до першого січня дві тисячі шістнадцятого року без нарахування процентів, за користування позикою. У п.2 вказаного договору зазначено, що вказана вище сума грошей отримана Позичальником від Позикодавця повністю до оформлення цього договору.

За змістом ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, і бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, дослідивши зміст договору позики, посилався на те, що у відповідності до ст. 203 ЦК України, зміст договору позики від 15.10.2015 року не суперечить Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. ОСОБА_2, на момент укладення договору позики від 15.10.2015 року мав необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину на момент його укладення було вільним і відповідало його внутрішній волі. Воля сторін спірного правочину на момент його укладення полягала в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки за договором, що й було здійснено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Ця воля була взаємною і спрямованою на досягнення певної мети. Правочин вчинено у формі, встановленій законом, і спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Наполягаючи на задоволенні позовних вимог, ОСОБА_2 наполягав на тому, що договором позики не визначено порядок її повернення. Проте, як вказав суд першої інстанції, і з чим погоджується колегія суддів, така обставина, відповідно до вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України, не є суттєвою, або такою, що ставить під сумнів дійсність правочину.

Відповідно до правової позиції, яка була висловлена Верховним судом України у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

За змістом ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором

Наполягаючи на задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 наголошував, зокрема, на тому, що у договорі позики відсутнє чітке визначення того, у якій грошовій одиниці були передані кошти. А це, як зазначив ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, призвело до невизначеності щодо того, у якій грошовій одиниці вони мають бути повернуті.

Колегія суддів, погоджуючись з висновком суду першої інстанції, вважає, що договір позики містить всі істотні умови, які визначені законом, і, зокрема умову щодо повернення коштів, яка відображена у п. 3 договору.

При цьому сторони у справі визнають факт передачі та отримання коштів за договором позики, а тому, у відповідності до ст. 1049 ЦК України, вони мають бути повернені на умовах та порядку, встановленому у договорі.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини у справі, характер правовідносин, що склались між сторонами, правильно застосував правові норми.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду, оскільки останні ґрунтуються на повно та всебічно з'ясованих обставинах справи.

Рішення суду законне і обґрунтоване, постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набуває законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: