Справа № 2-3348/10 Провадження № 22-ц/772/1034/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 19Доповідач Голота Л. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області у складі:

Головуючого судді Голота Л.О.

суддів: Зайцева А.Ю., Рибчинського В.П.,

за участю секретаря судового засідання Топольська В.О.,

з участю: апелянтів ОСОБА_2, ОСОБА_3

представника позивача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства БМ Банк до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, Приватного підприємства Агза Ліс про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на ухвалу Замостянського районного суду м. Вінниці від 10.08.2010 року,

встановила:

У серпні 2010 року Публічне акціонерне товариство БМ Банк звернулося в суд із позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, Приватного підприємства Агза Ліс про стягнення заборгованості за кредитним договором.

19.08.2010 року позивач подав заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Замостянського районного суду м. Вінниці від 10.08.2010 року заяву відкритого акціонерного товариства «БМ Банк» задоволено частково.

Тимчасово обмежено право громадянина України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки міста та жительки АДРЕСА_1, Ідентифікаційний номер НОМЕР_1, паспорт серії АВ 240394 виданий Замостянським РВ УМВС у Вінницькій області 17 травня 2001 року, громадянина України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця та мешканця ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, паспорт серії СК № 002409 виданий Вишгородським РВ ГУ МВС України у Київській області 14 червня 1995 року, ОСОБА_5, (AGIRLAR ABDULLAH), ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, тимчасова посвідка на постійне місце проживання TR-M № 715561 видана УМВС України у Вінницькій області ст.4 Закону України «Про іміграцію» 21.06.2005 року безстроково, місце проживання та реєстрації: Вінницька область, Липовецький район, с. Зозів, вул. Червоноармійська, 31, на виїзд за межі України до виконання ними своїх зобовязань за кредитним договором перед публічним акціонерним товариством «БМ Банк», в іншій частині заяви про забезпечення позову повернуто заявнику.

Не погодившись із цією ухвалою фізична особа-підприємець ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій просять ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні заяви, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи та підстави апеляційної скарги, судова колегія вважає, що вона підлягає задоволенню до задоволення з таких міркувань.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд змінює або скасовує ухвалу суду першої інстанції постановляє ухвалу з цього питання, якщо воно було вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права або при правильному вирішенні було помилково сформульовано суть процесуальної дії чи підстави її застосування.

Постановляючи ухвалу про часткове задоволення заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що 06 серпня 2010 року надійшов позов, в якому позивач просив стягнути з відповідачів заборгованість станом на 29 липня 2010 року, яка складає: 389735 грн., а не застосування такого заходу може зробити неможливим або утруднити виконання рішення суду.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду (ч. 3 ст. 151 ЦПК України).

Відповідно до розяснень, які містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У пункті 6 цієї Постанови розяснено, що особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або повязані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.

У пункті 7 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»№5 від 30.03.2012 року зазначено , що заява про забезпечення позову у спорах, що виникають із кредитних правовідносин, шляхом заборони виїзду відповідача за межі України не може бути задоволена, оскільки згідно з частиною першою статті 151 ЦПК суд вживає лише ті заходи забезпечення позову, які передбачені цим Кодексом. Заборона виїзду відповідача за межі України не може належати і до інших видів забезпечення позову (частина друга статті 152 ЦПК), оскільки відповідно до статті 33 Конституції України свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України можуть бути обмежені лише законом.

Питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується при виконанні судових рішень, ухвалених зокрема, за позовами, що випливають із кредитних правовідносин, у порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про виконавче провадження" та статтею 377-1 ЦПК, зокрема в разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Свобода пересування гарантована ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі Конвенції), частина друга якої передбачає: «Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною». При чому згідно ч. 3 указаної статті це на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід памятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду.

Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою зясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

У справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia» від 11.07.2013 року) ЄСПЛ також застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у звязку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у ЄСПЛ не погодився з владою РФ з питання додержання в результаті накладення обмеження на право заявника залишати свою країну принципу згідно якого таке обмеження має бути необхідним в демократичному суспільстві в контексті п. 3 ст. 2 Протоколу №4 Конвенції.

Більше того Європейський Суд вказав, що необхідність додержання цього принципу закладена і в національному законодавстві, яке не передбачає автоматичного накладення таких обмежень.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що обмеження у праві виїзду за межі України було застосовано судом передчасно, без належного зясування фактичних обставин, що підлягають перевірці, а на даний час таке обмеження порушує права заявників вільно пересуватися й обирати місце проживання.

Крім того, в мотивувальній частині ухвали суд першої інстанції зазначає, що вимога про забезпечення позову ставиться позивачем у позові, тоді як у змісті позовної заяви таких посилань немає. Заява про забезпечення позову датована пізнішою датою, аніж ухвала суду, що свідчить про те, що на час постановлення ухвали суд не володів обгрунтованими посиланнями позивача про доцільність забезпечення позову.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а ухвала Замостянського районного суду м. Вінниці від 10.08.2010 року підлягає скасуванню із постановленням нової про відмову в задоволенні заяви про обмеження у праві виїзду за межі України.

Керуючись, ст.ст. 303, 307, 312, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Замостянського районного суду м. Вінниці від 10.08.2010 року скасувати та постановити нову.

У задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства БМ Банк про забезпечення позову у виді тимчасового обмеження права громадянина України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки міста та жительки АДРЕСА_1, Ідентифікаційний номер НОМЕР_1, паспорт серії АВ 240394 виданий Замостянським РВ УМВС у Вінницькій області 17 травня 2001 року, громадянина України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця та мешканця ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, паспорт серії СК № 002409 виданий Вишгородським РВ ГУ МВС України у Київській області 14 червня 1995 року, ОСОБА_5, (AGIRLAR ABDULLAH), ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, тимчасова посвідка на постійне місце проживання TR-M № 715561 видана УМВС України у Вінницькій області ст.4 Закону України «Про іміграцію» 21.06.2005 року безстроково, місце проживання та реєстрації: Вінницька область, Липовецький район, с. Зозів, вул. Червоноармійська, 31, на виїзд за межі України до виконання ними своїх зобовязань за кредитним договором перед публічним акціонерним товариством «БМ Банк» відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий Л.О. Голота

Судді А.Ю. Зайцев

ОСОБА_6

/підписи/

Згідно з оригіналом: