Справа № 463/5028/16-ц
Провадження № 2/463/552/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2017 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Коник О.Б.

представника позивача ОСОБА_1

представників третьої особи ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа Орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про надання дитині дозволу на виїзд за межі України без згоди та супроводу батька, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України до Російської Федерації неповнолітньому ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір'ю ОСОБА_4 без згоди та супроводу батька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення дитиною 14 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 09.08.2003р. зареєструвала з відповідачем шлюб, який розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 17.07.2014р. Від шлюбу у них народився син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2, який після розлучення проживає разом з матір'ю. Остання самостійно несе витрати на утримання сина, оскільки відповідач проігнорував її відповідні вимоги про надання матеріальної допомоги. Згідно рішення Личаківського районного суду м. Львова від 02.07.2014р., з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання сина, однак маючи реальну можливість брати участь у вихованні дитини, відповідач самоусунувся від виконання цього обов'язку та з 28.04.2014р. не сплачує аліментів. Вийшовши повторно заміж, переїхала на проживання до м. Москви Російської Федерації, куди, за попередньою згодою відповідача, забрала на проживання сина, який на даний час навчається в загальноосвітній школі Російської Федерації. Має намір тимчасово приїхати до України та привезти сина, однак відповідач відмовляється надати дозвіл на наступний виїзд дитини за кордон до Російської Федерації, де вважає, дитина матиме кращу можливість для фізичного, духовного та морального розвитку. У зв'язку з цим, просить надати такий дозвіл в судовому порядку.

В судовому засідання представник позивача згідно належної довіреності від 28.05.2016р. ОСОБА_1, яка одночасно є бабою малолітнього ОСОБА_6 позовні вимоги підтримала. Крім вищенаведеного, додатково пояснила, що дитина на даний час перебуває в м. Москва Російської Федерації, та маючи можливість вільного в'їзду в Україну, не зможе повернутись назад, хоча там навчається. З часу пред'явлення позову дитина в Україну не приїжджала і у зв'язку з цим, також порушуються її права як баби на участь у вихованні внука, що одночасно, є порушенням прав дитини на участь у вихованні баби та діда. Тому, просить позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про дату, місце та час судового засідання повідомлений належним чином, причин неявки не повідомив. Попередньо, скерував до суду заперечення проти позову в яких вказує, що обставини, викладені в позовній заяві не відповідають дійсності. Не заперечує проти того, щоб дитина тимчасово виїздила за кордон з позивачем, для чого надав у 2014р. відповідний дозвіл на період з 01.12.2014р. по 01.12.2015р. однак остання не поверталась в Україну протягом двох років, позбавивши його можливості спілкування з сином та можливості брати участь в його вихованні. Неодноразово просив позивача приїхати до України влітку на час літніх канікул і дати змогу спілкуватись з сином в період з 01.06.2016р. по 15.08.2016р. та займатись його вихованням в цей період, однак таке звернення залишилось проігнорованим. Протягом двох років спілкується з дитиною виключно через соціальні мережі, через що не має змоги повноцінно реалізовувати свої батьківські обов'язки, виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, народу, Батьківщини. Вважає, що першочергову увагу слід приділити інтересам дитини та її праву на спілкування з рідним батьком, і тому, не заперечує проти тимчасових виїздів дитини за кордон при умові, що буде мати змогу бачитись з сином в Україні щороку не менше 60 днів в сукупності. З відповідним зверненням звертався до органу опіки та піклування Франківської районної адміністрації ЛМР, однак йому було відмовлено у визначенні порядку побачень з сином через відсутність останнього на території України. Тому, просить позов задовольнити частково, надавши дозвіл дитині на виїзд за межі України до Російської Федерації строком на один рік з 27.03.2017р. по 27.03.2018р. та зобов'язавши позивача не чинити йому перешкод у спілкуванні з сином. В такому випадку, а також враховуючи обсяг зібраних доказів, який є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, за погодженням з учасниками процесу суд вважає можливим розглянути справу без участі відповідача.

Представники третьої особи згідно належних довіреностей від 26.12.2016р. та від 04.04.2017р. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проти обґрунтованості позову заперечили. Вважають, що представник позивача, яка пред'явила позов і яка є бабою дитини не має повноважень на пред'явлення такого позову та є неналежним позивачем, оскільки інтереси дитини можуть представляти лише законні представники, ким є батьки. Крім того, сам позов є передчасним, оскільки немає офіційної відмови відповідача в наданні дозволу, в'їзд дитини до України є безперешкодним, а сама дитина не перебуває на території України. Тому, в задоволенні позову просять відмовити.

Заслухавши пояснення представника позивача та третьої особи, вивчивши письмові заперечення відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову належить відмовити виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач є батьками малолітнього ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2, в підтвердження чого до матеріалів справи долучено копію відповідного свідоцтва (а.с.6).

Відповідно до встановлених судом обставин, чого сторони не оспорюють і що стверджується відповідною довідкою від 24.07.2016р. (а.с.11) та характеристикою від 30.05.2016р. (а.с.12), малолітній на даний час проживає разом з матір'ю в Московській області Російської Федерації, де навчається в загальноосвітній школі.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., яка набрала чинності для України 27.09.1991р., передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 СК України).

Згідно зі ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні.

Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Нотаріально посвідченою заявою від 29.11.2014р., копія якої долучена до матеріалів справи (а.с.10) відповідач надав свою згоду на тимчасовий виїзд дитини за кордон до Російської Федерації на період з 01.12.2014р. по 01.12.2015р.

Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» в редакції, чинній на момент надання згоди на виїзд дитини за кордон та власне, виїзду сина сторін, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон.

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил).

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-15цс17 сформулював правову позицію від 12.04.2017р., згідно з якою роз'яснив, що дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Надання такого дозволу на постійне проживання малолітньої дитини без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Суд враховує, що предметом спору не є надання дозволу на постійне місце проживання дитини за кордоном, однак і надання такого дозволу для дитини, яка здобуває загальну освіту за кордоном і до досягнення нею 14 років в розумінні висновків Верховного Суду України не може ототожнюватись з конкретним, одноразовим виїздом за кордон, а з врахуванням тієї обставини, що після спливу строку дії попередньо наданого дозволу - 01.12.2015р. дитина до України повернута не була, в тому числі у період літніх канікул 2016 року, чого сторони не оспорюють, суд не вбачає жодних підстав для задоволення позову, адже в протилежному випадку, саме від волі позивача залежатиме можливість спілкування дитини з батьком, а це призведе до порушення принципу рівності прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини чим фактично відбудеться позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

У справі «Ельсхольц проти Німеччини» (п. 43) Європейський суд з прав людини зазначив, що взаємне спілкування дитини зі своїм батьком є фундаментальна складова сімейного життя навіть у разі розриву відносин між батьками. Якщо право батька на доступ до власної дитини обмежується, то існує серйозна небезпека ослаблення сімейних відносин між батьком та малолітньою дитиною - п. 49.

Основним завданням держави є захищати і підтримати сім'ю, а не позбавляти дитину права на виховання у родинному, кровноспорідненому середовищі, навіть за складних життєвих обставин, і виключно в найвищих інтересах дитини суд не знаходить правильним та справедливим ухвалення рішення про задоволення позову.

При цьому, суд відкидає мотиви заперечення відповідача, відповідно до яких останній просить задовольнити позов частково, надавши дозвіл дитині на виїзд за межі України до Російської Федерації строком на один рік з 27.03.2017р. по 27.03.2018р. та зобов'язавши позивача не чинити йому перешкод у спілкуванні з сином.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 15 ЦПК України визначено компетенцію судів щодо розгляду цивільних справ. Так, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

В частині надання дозволу на виїзд дитини за кордон до Російської Федерації строком на один рік з 27.03.2017р. по 27.03.2018р. спір між сторонами відсутній, адже відповідач не позбавлений можливості звернутись до нотаріуса для посвідчення відповідної заяви, що виключає необхідність винесення з цього питання судового рішення.

Натомість, вимога щодо покладення на позивача обов'язку усунути перешкоди в спілкуванні з сином підлягає вирішенню в загальному порядку шляхом пред'явлення відповідного позову.

Що стосується мотивів заперечення представників третьої особи про неналежного позивача, такі суд також відкидає, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 39 ЦПК України, законні представники можуть доручати ведення справи в суді іншим особам. Повноваження представника, згідно положень п. 1 ч. 1 ст. 42 ЦПК України посвідчуються серед іншого довіреністю фізичної особи.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 10,11,39,42,60,61,88,209,212-215,218 ЦПК України, ст. ст. 3, 11, 15, 16, 29, 313 ЦК України, ст. ст. 7,141,157,160,161 СК України, суд, -

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа Орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про надання дитині дозволу на виїзд за межі України без згоди та супроводу батька - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Личаківський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки, передбачені ст.ст. 294, 296 ЦПК України.

Суддя: Леньо С. І.