Номер провадження: 22-ц/785/695/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Таварткіладзе О.М.

суддів: Гірняк Л.А., Дрішлюка А.І.,

при секретарі: Поліхрановій Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 15 квітня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту та свідоцтв про право на спадщину, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2013 року ОСОБА_5 звернулася до Київського районного суду м.Одеси з позовом, який неодноразово уточнювала, до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, та згідно останньої редакції (т.2, а.с. 197-199) просила суд

- визнати недійсним заповіт від 15 серпня 2007 року, складений ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі № 1-670;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14 липня 2009 року, виданого державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_2 та зареєстрованого в реєстрі за № 5-1861 до майна ОСОБА_6, померлого 1 січня 2009 року, відносно спадкового майна: житлового будинку під № 47/К з надвірними будівлями та спорудами, розташованого по вулиці Жовтневої Революції в м. Одесі;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14 липня 2009 року, виданого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_2 та зареєстрованого в реєстрі за № 5-1864 до майна ОСОБА_6, померлого 1 січня 2009 року, відносно спадкового майна: земельної ділянки, площею 0,0472 га, яка розташована по вулиці Жовтневої Революції, 47-К в м. Одесі.

Позивач мотивував тим, що 01 січня 2009 року помер її батько ОСОБА_6, з яким на момент смерті позивачка проживала у одному будинку, розташованому за адресою: м. Одеса, вул. Жовтневої революції, буд. 47 «К». Після смерті батька вона продовжувала проживати у вказаному будинку, у зв'язку із чим вважала, що фактично прийняла спадщину, яка відкрилася після його смерті. З метою оформлення права на спадщину 04 лютого 2013 року позивачка звернулася до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з відповідною заявою, однак листом Третьої Одеської державної нотаріальної контори від 6 лютого 2013 року ОСОБА_5 було повідомлено про існування заповіту від імені ОСОБА_6, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори 15 серпня 2007 року за реєстровим номером 1-670, яким він все своє майно заповів не на користь позивача.

Позивачка вважає, що вказаний заповіт, як і свідоцтва про право на спадщину, оформлені нотаріусом на імя відповідачки, мають бути визнані судом недійсними, оскільки ОСОБА_6 на момент нотаріального посвідчення заповіту перебував у такому стані, коли він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. ОСОБА_5 вказує, що такий стан заповідача обумовлений тим, що в період вчинення заповіту він хворів на онкологічне захворювання, перебував на лікуванні та отримував сильнодіючі психотропні та наркотичні лікарські засоби, знеболювальні та курс хіміотерапії.

Посвідченням заповіту та оформленням оспорюваних свідоцтв про право на спадщину на імя ОСОБА_2 були порушені її спадкові права як спадкоємця першої черги спадкування за законом, що вимусило її звернутися до суду із даним позовом.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 15.04.2015 року позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано недійсним заповіт від 15 серпня 2007 року, складений ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за №1-670. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14 липня 2009 року, видане державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 на імя ОСОБА_2, зареєстрованого в реєстрі за №5-1861 до майна ОСОБА_6, померлого 01 січня 2009 року, відносно спадкового майна: житлового будинку під №47/К з надвірними будівлями та спорудами, розташованого в місті Одесі по вулиці Жовтневої революції. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14 липня 2009року, видане державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 на імя ОСОБА_2, зареєстрованого в реєстрі за №5-1864 до майна ОСОБА_6, померлого 01 січня 2009року, відносно спадкового майна: земельної ділянки, площею 0,0472га, яка розташована в місті Одесі, вулиця Жовтневої революції, 47-К.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить виключити з мотивувальної частини рішення відомості про обставину, встановлену судом про те, що „ОСОБА_5 проживала разом з ним у будинку, розташованому за адресою: м.Одеса, вул.Жовтневої революції, буд.47 „К про що свідчить штамп у паспорті позивачки про її реєстрацію за вказаною адресою (т.1 а.с.5), та копія домової книги (т.1 а.с.134). Після смерті батька, позивачка продовжувала проживати у вказаному будинку, а тому вважається такою, що фактично прийняла спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_6, відповідно до положень ч.3 ст.1268 ЦК України. В задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що:

ОСОБА_6 на праві власності згідно свідоцтва про право власності від 23.09.1996 року належав житловий будинок з надвірними спорудами № 47/К по вул. Жовтневої революції в м. Одесі (т.1, а.с. 95), а також на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 11.10.2001 року земельна ділянка площею 0,0472 га за вказаною адресою.

01 січня 2009 року ОСОБА_6 помер, про що Першим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис № 23 від 2 січня 2009 року (т.1, а.с. 86).

ОСОБА_6 був батьком позивачки ОСОБА_5 (т.1, а.с. 118-122), третьої особи ОСОБА_3 та чоловіком відповідачки ОСОБА_2 (т.1, а.с. 92).

На момент смерті батька ОСОБА_5 проживала разом з ним у будинку, розташованому за адресою: м. Одеса, вул. Жовтневої революції, буд. 47 «К», про що свідчить штамп у паспорті позивачки про її реєстрацію за вказаною адресою (т.1, а.с. 5) та копія домової книги (т.1, а.с. 134).

Після смерті батька, позивачка продовжувала проживати у вказаному будинку, а тому вважається такою, що фактично прийняла спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_6, відповідно до положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

З метою оформлення права на спадщину 5 лютого 2013 року позивачка звернулася до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з відповідною заявою (т.1, а.с. 116), однак листом Третьої Одеської державної нотаріальної контори від 6 лютого 2013 року ОСОБА_5 було повідомлено про існування заповіту від імені ОСОБА_6, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори 15 серпня 2007 року за реєстровим номером 1-670, яким він все своє майно заповів не на користь позивачки (т.1, а.с. 126).

Судом встановлено, що 15 серпня 2007року ОСОБА_6 було складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за №1-670, яким ОСОБА_6 заповів все своє майно дружині ОСОБА_2 (т.1, а.с. 90).

14.07.2009 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 були видані ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за заповітом, відносно спадкового майна: житлового будинку під №47/К з надвірними будівлями та спорудами, розташованого в місті Одесі по вулиці Жовтневої революції та земельної ділянки, площею 0,0472га, яка розташована в місті Одесі, вулиця Жовтневої революції, 47-К.

Відповідно до висновку № 3603 посмертної психолого-психіатричної експертизи, виконаної експертами ОНДІСЕ ОСОБА_6 був позбавлений здатності у повній мірі вільно та свідомо приймати рішення та реалізовувати їх своїми діями у день посвідчення заповіту (т.2, а.с. 152-160).

У судове засідання 15.04.2015 року за заявою представника відповідачки та третьої особи були викликані експерт психолог та експерт психіатр, які виконали експертне дослідження. Експерти ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підтвердили свій висновок та надали обґрунтовані відповіді на запитання суду, сторін та їх представників.

Задовольняючи заявлені вимоги, визнаючи недійсним заповіт від 15 серпня 2007 року, складений ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за №1-670; визнаючи недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14 липня 2009 року, видані державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 після смерті ОСОБА_6 Васиильовитча померлого 01 січня 2009 року на імя ОСОБА_2 відносно спадкового майна: житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами та земельної ділянки площею 0,0472га. за адресою: м. Одеса, вул. Жовтневої революції 47/К, суд першої інстанції виходив з того, що експертний висновок № 3603 посмертної психолого-психіатричної експертизи, виконаної експертами ОНДІСЕ згідно з яким ОСОБА_6 був позбавлений здатності у повній мірі вільно та свідомо приймати рішення та реалізовувати їх своїми діями у день посвідчення заповіту 15.08.2007 року, не суперечить іншим матеріалам справи та не викликає сумнівів в його правильності та повноті .

Проте погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Пред`являючи позов, ОСОБА_5 посилалася на те, що її батько хворів онкологічним захворюванням і йому вводились різні препарати, у тому числі наркотичної дії, а отже, у момент складання заповіту він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

В абзаці 3 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2011 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Верховний Суд України роз`яснив судам, що при розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225 ЦК України, ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд відповідно до ст. 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобовязаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2014 року у справі було призначено комплексну судову посмертну психолого-психіатричну експертизу (т.2, а.с. 147-148).

Згідно з актом № 3603 від 25 грудня 2014 Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз (далі- ОНДІСЕ), за результатами посмертної судової комплексної психолого-психіатричної експертизи встановлено, що психічний стан ОСОБА_6 на день посвідчення заповіту 15.08.2007 року відповідав хронічному стійкому психічному розладу, обумовленому ушкодженням та дисфункцією головного мозку внаслідок соматичних хвороб (термінальна фаза раку легенів, правосторонній метастатичний плеврит, ІБС, дифузний кардіосклероз), вираженої ракової інтоксикації, хронічного вираженого больового синдрому, у вигляді психоорганічного синдрому з когнітивними порушеннями та емоціональною лабільністю. При цьому ступінь вираженості психоорганічного синдрому ОСОБА_6, глибина та ступінь вираженості когнітивних порушень та емоціональної лабільності сумарно були настільки проявлені, що істотним чином здійснювали вплив на його прогностичні та критичні інтелектуальні функції, знижували їх та абсолютно позбавляли ОСОБА_6 здатності прогнозувати наслідки власних дій, усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту 15.08.2007 року.

Таким чином, посмертна судова комплексна психолого-психіатрична експертиза зробила категоричний висновок про психічний стан ОСОБА_6 на момент складання заповіту.

Згідно зі ст. 150 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Висновок визнається неповним, коли експерт не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання, у зв'язку з цим суд має обговорити питання про призначення додаткової або повторної експертизи залежно від обставин справи.

Згідно із роз'ясненнями, що містяться в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов'язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Істотними можуть визнаватися, зокрема, порушення, які призвели до обмеження прав обвинуваченого чи інших осіб. В ухвалі (постанові) про призначення повторної експертизи зазначаються обставини, які викликають сумніви у правильності попереднього висновку експерта. Проведення повторної експертизи може бути доручено тільки іншому експертові.

Заперечуючи проти позовних вимог, які обґрунтовувалися положеннями ст. ст. 225, 1257 ЦК України та не погоджуючись з правильністю та обєктивністю висновку посмертної судової комплексної психолого-психіатричної експертизи, вказуючи на сумнівність її висновків, не відповідності їх обставинам справи та певним доказам, які зібрані судом, представник відповідача заявив клопотання про призначення повторної комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи для з'ясування психічного стану ОСОБА_6 у момент вчинення дій по складанню заповіту та здатності усвідомлювати в цей час свої дії й керувати ними, проти задоволення якого заперечував представник позивача.

Мотивуючи своє клопотання про призначення повторної комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи, представник відповідача зокрема вказував, що:

- Одеський НДІСЕ не є установою, яка має право проводити психіатричні експертизи відповідно до Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 жовтня 2001 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01 березня 2002 року № 219/6507;

- висновок ОНДІСЕ № 3603 від 25 грудня 2014 року посмертної судової комплексної психолого-психіатричної експертизи суперечить висновку комунальної установи «Одеська обласна клінічна психіатрична лікарня № 1» (далі- КУ «ООКПЛ № 1») № 426 від 08 серпня 2013 року про неможливість надання висновку за наявних матеріалів справи. У звязку з викладеним, експертами КУ «ООКПЛ № 1» було запропоновано додатково надати оригінал амбулаторної карти № 1397 з КП «ГКБ № 8», відомості про знаходження ОСОБА_6 на обліку психіатра та нарколога за місцем проживання з наданням відповідної медичної документації. Також експерти КУ «ООКПЛ № 1» звернули увагу на відсутність показань свідків. Суд у повному обсязі не усунув вказаної неповноти медичної документації, але допитав свідків за заявами сторін. За відсутності медичної документації відносно померлого ОСОБА_6 в обсязі про якій зазначали експерти КУ «ООКПЛ № 1», експерти ОНДІСЕ надали однозначний висновок про те, що ОСОБА_6 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. При цьому у висновку ОНДІСЕ зазначено, що медичні карти ОСОБА_6, які велись онкологами за період з 16.02.2007 року по 07 квітня 2008 року не містять всієї системної інформації, і надати повний, систематизований та науково-обгрунтований опис неврологічного та психічного статусу ОСОБА_6 на момент складання ним оспорюваного документу не є можливим. Проте незважаючи на це, експерти у висновках однозначно стверджують, що ОСОБА_6 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. В судовому засіданні експерт ОСОБА_9 пояснив, що медичної документації, що описує психічний стан здоров`я ОСОБА_6 недостатньо для надання висновку про те чи усвідомлював померлий значення своїх дій та чи міг він керувати ними, але експерт пояснив, що на його думку пояснення свідків в достатній мірі заповнюють прогалини об`єктивної медичної документації. При цьому за відсутності достатньої інформації в медичній документації за основу взяті виключно показання свідків допитаних за ініціативою позивача. Показанням свідків, допитаних за заявою відповідача, які стверджували прямо протилежне, ніяких обґрунтувань експертами у висновку не наведено;

- в матеріалах справи, які були направлені в ОНДІСЕ був відсутній допит в якості свідка нотаріуса, яка посвідчувала заповіт, хоча суд відповідне клопотання за заявою відповідача задовольнив, проте належним чином нотаріуса до суду не викликав. В подальшому суд зняв з розгляду клопотання про виклик нотаріуса і відхилив його з мотивуванням, що нотаріус не може памятати обставини складання і посвідчення заповіту ОСОБА_6;

- у висновку ОНДІСЕ вказано, що захворювання ОСОБА_6 вимагало багаторазових введень наркотичних речовин.

- у висновку ОНДІСЕ також зазначено, що медики, які спостерігали хворого з 16.02.2007 року і за період його перебування у клініці неодноразово зазначали наявність у ОСОБА_6 на протязі достатньо тривалого (для формування незворотних змін з боку психіки) періоду часу прямих травмуючих факторів, так і похідних, при цьому не розділяючи стан психічного здоров`я хворого до і на час складення оспорюваного правочину 15.08.2007 року та після цього.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ухвалою суду від 15.04.2015 року, відображеної у журналі судового засідання в порядку ч. 5 ст. 209 ЦПК України, було відмовлено у задоволенні заяви представника відповідачки та третьої особи про призначення повторної посмертної психолого-психіатричної експертизи.

В якості підстав відмови у призначенні повторної посмертної психолого-психіатричної експертизи районний суд послався на відсутність сумнівів у правильності та повноті висновку первісної експертизи ОНДІСЕ № 3603 від 25 грудня 2014 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційним судом задоволені клопотання представника відповідача та витребувані документи, які були в полі зору експертів ОНДІСЕ при підготовці ними висновку первісної експертизи і які були повернуті районним судом до медичних закладів після ухвалення оскаржуваного рішення.

Крім того, з метою досягення повноти та об`єктивності, апеляційним судом витребувані документи з медичних закладів, які не витребувалися районним судом і не надавалися на дослідження експертам ОНДІСЕ при підготовці ними висновку первісної експертизи.

Також за клопотанням представника відповідача апеляційним судом викликана і допитана в якості свідка нотаріус Першої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, яка пояснила, що памятає обставини посвідчення нею заповіту ОСОБА_6, якого вона до цього знала, оскільки як нотаріус узгоджувала з ним, як з керівником одного з органів питання щодо приміщення відповідно до його компетенції. Вона стверджує, що багато років працює завідуючою першої Одеської державної нотаріальної контори і чудово орієнтується щодо адекватності людини, яка звертається для проведення тієї чи іншої нотаріальної дії та розрізняє вільність чи дефект волі людини або її невпевненість і не розуміння наслідків укладення правочину. В даному випадку вона перевіривши документи та нетривалий час поспілкувавшись з ОСОБА_6 жодного сумніву в адекватності цієї людини, її розумінні наслідків складання та посвідчення заповіту та бажання саме так розпорядитися своїм майном на випадок смерті, в неї не виникло. Приймаючи до уваги встановлені обставини, вивчивши доводи наведені у клопотанні про призначення повторної посмертної комплексної судово-психіатричної експертизи в контексті висновку від 25.12.2014 року № 3603 посмертної психолого-психіатричної експертизи, виконаної експертами ОНДІСЕ та оглянутими матеріалами справи, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 09.07.2015 року клопотання представника відповідача було задоволено та призначено повторну посмертну комісійну судово-психіатричну експертизу з дорученням її проведення Українському науково-дослідному інституту соціальної та судової психіатрії та наркології (м. Київ).

Всі документи з різних медичних установ, витребувані відповідними ухвалами апеляційного суду Одеської області та були представлені експертній установі разом з всіма іншими матеріалами цивільної справи.

Згідно з Висновком від 18 травня 2016 року № 29 Українського науково-дослідного інституту соціальної та судової психіатрії та наркології (м. Київ) за результатами проведення повторної посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи встановлено, що ОСОБА_6 на момент складання заповіту на психічний розлад не страждав, міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. При цьому у висновку зазначено, що ані в період часу, який передував укладанню правочину, ані в період часу після цього, лікарі не описували у підекспертного наявність будь-яких феноменів, які властиві розладу психічної діяльності. У підекспертного навіть в період отримання наркотичних анальгетиків, описувалася повна свідомість. Покази свідків носять суперечливий характер та не містять наявність у підекспертного тяжких психічних розладів, а містять ознаки фізичної астенії, спричиненої онкологічною патологією. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими Законами України. Наявність у ОСОБА_6 психічного розладу на період часу,що цікавить суд, є недоведеним.

Таким чином в матеріалах справи знаходяться два висновки експертиз, які суперечать один одному.

Надаючи перевагу висновку повторної посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи від 18 травня 2016 року № 29 Українського науково-дослідного інституту соціальної та судової психіатрії та наркології (м. Київ), судова колегія виходить з наступного.

Так, у висновках ОСОБА_11 ОНДІСЕ № 3603 від 25.12.2014 року зазначено, що комісія прийшла до висновку, що ОСОБА_6 у період підписання заповіту, 15.08.2007 року, страждав на стійкий психічний розлад обумовлений ураженням та дисфункцією головного мозку внаслідок соматичних хвороб, вираженою раковою інтоксикацією і хронічного больового синдрому з когнитивними порушеннями і ємоційною лабільністю, що відповідає F06,8 по МКБ 10- перегляду і за своїм психічним станом не міг розуміти характер та значення своїх дій та керувати ними. При цьому ступінь вираженості психоорганічного синдрому ОСОБА_6, глибина та ступінь вираженості когнітивних порушень та емоціональної лабільності сумарно були настільки проявлені, що істотним чином здійснювали вплив на його прогностичні та критичні інтелектуальні функції, знижували їх та абсолютно позбавляли ОСОБА_6 здатності прогнозувати наслідки власних дій, усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту 15.08.2007 року.

У висновках ОСОБА_11 назва психічного розладу експертами не встановлена згідно до алфавітно-цифрової кодової системи Міжнародної класифікації хвороб (10-й перегляд) (МКХ-10). Згідно ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» психічні розлади - це розлади психічної діяльності, визнані такими згідно з чинною в Україні Міжнародною статистичною класифікацією хвороб, травм і причин смерті.

Обґрунтування висновків експертизи повинно бути викладено у мотивувальній частині акту експертизи з посиланням на медичну документацію, яка описує відповідний психічний стан особи на підставі лікарського обстеження та спостереження.

Доречним буде зробити посилання на думку доктора медичних наук ОСОБА_12, який щодо висновків судово-психіатричної експертизи пише: «Эксперт должен не просто формулировать выводы, но указывать их основания в соответствии с требованиями теории аргументации» [ОСОБА_12 Судебнопсихиатрическая експертиза: статьи (1989-1999). - К.: Сфера, 2001. - 184 с., с. 127].

Як вбачається з листа головного лікаря КУ «Одеський обласний центр психічного здоровя» від 25.05.2015 року № 193/2 відомо, що ОСОБА_6 у лікаря-нарколога на обліку не перебував, лікування не проходив (т.2 а. с. 275);

З оглянутих медичних карт ОСОБА_6 , витребуваних апеляційним судом з Одеського обласного онкологічного диспансеру, який перебував на стаціонарі з 30.03.2007 року по 10.04.2007, з 25.05.2007 року по 08.06.2007 року з діагнозом «Рак левої легені/перифійний/ Т4N3Мх ст. IIIгр. II» «Правосторонній плеврит», лікарі які оглядали ОСОБА_6 та достатньо тривалий час спостерігали за його станом, жодного разу не описували та не відмічали у ОСОБА_6 наявність психопатологічних феноменів, які б свідчили про наявність у нього психічного розладу.

Згідно п. 34 Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.10.2001 р. № 397 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.03.2002 р. за № 219/6507, мотивувальна частина акта експертизи повинна містить обґрунтоване пояснення даних про психічний стан особи та фактів, які встановлені і виявлені при дослідженні об'єктів експертизи. Оскільки у ОСОБА_11 зазначено, що у ОСОБА_6 було органічне ураження та дисфункція головного мозку, то логічним з точки зору аргументації і необхідним з точки зору положення п. 34 Порядку проведення судово-психіатричної експертизи було б наведення експертами у мотивувальній частині ОСОБА_11 аргументів на користь того, чому вони вважають наявним у ОСОБА_6 такого захворювання. Однак у мотивувальній частині ОСОБА_11 конкретні симптоми психічного захворювання (виражений психоорганічний синдром) та ступінь їх прояву у ОСОБА_6 не зазначаються.

У науковій літературі є визначення цього синдрому: «Психоорганічний (енцефалопатичний) синдром - це симптомокомплекс порушень памяті, інтелекту й афективності. Для більшості хворих із психоорганічним синдромом характерна астенія. Залежно від нозологічної природи захворювання поєднання основних симптомів буває різним. Так, при амнестичному Косаківському психозі, старечому слабоумстві тощо домінують розлади памяті, при прогресивному паралічі чи хворобі Піка страждає інтелект, при пухлинах мозку домінують афективні розлади і т.д. Коли вони легкі, то говорять про органічне порушення рівня особи, якщо тяжкі, то вкладаються у терміни «органічна деменція», парціальна і тотальна» [ОСОБА_13 Судова психіатрія: Навчальний посібник. - Тернопіль: Економічна думка, 2005, с. 112]. Таким чином, для встановлення наявності психоорганічного синдрому необхідним є встановлення симптомів порушень памяті, інтелекту й афективності (сфера емоцій). Ці симптоми детально описані у літературі. Зокрема, симптомами порушень памяті є гіпермнезія, гіпомнезія (дисмнезія), амнезія (ретроградна, антероградна, антероретроградна, фіксаційна, парамнезії, псевдоремінісценції, конфабуляції, криптомнезії, амнестична афазія [ОСОБА_13 Судова психіатрія: Навчальний посібник. Тернопіль: Економічна думка, 2005, с. 96-97; 7, с. 88-89;]. Вказані порушення памяті не були діагностовані за життя ОСОБА_6 лікуючими лікарями. Крім того для встановлення діагнозу порушення памяті лікуючий лікар повинен був використати певні методики. Зокрема, канд. мед. наук ОСОБА_14 зазначає, що для дослідження порушень памяті використовують такі методики: заучування 10 слів, заучування розповідей, метод піктограм, метод опосередкованого запамятовування (за Леонтьєвим) [ОСОБА_14 Судебная патопсихология (вопросы определения нормы и отклонений). - Д.: Сталкер, 1998. - 432 с., с. 403]. Судова колегія вважає доречним навести декілька тез відомого радянського психолога, засновника нейропсихології - науки про зв'язок мозку із психічними процесами, ОСОБА_15: «Известно, например, что подавляющее большинство больных с мозговыми поражениями (органическими и функциональными) предъявляют жалобы на «ухудшение памяти». Однако это «ухудшение памяти» может иметь в своей основе самые различные причины. Поэтому совершенно естественно, что задача уточнить структуру и значение симптома, квалифицировать дефект и выделить лежащие в его основе факторы требует особых методов исследования. Для этой цели больной должен быть поставлен в специально организованные условия, которые давали бы возможность с максимальной отчетливостью выявить соответстующий дефект и ближе проникнуть в его структурные особенности. Только при этих условиях можно получить данные, нужные для квалификации тех факторов, которые его вызвали. Таким требованиям отвечают нейропсихологические методы исследования больного» [ОСОБА_16 нейропсихологической диагностики: Хрестоматия / Под ред. ОСОБА_17, ОСОБА_16. - М.: Издательство Московского психолого-социального института; Воронеж: Издательство НПО «МОДЭК», 2009. - 528 с., с. 19]. «Нейропсихологическое исследование никогда не должно ограничиваться простым указанием на «снижение» той или другой формы психической деятельности. Оно всегда должно давать качественный (структурный) анализ наблюдаемого симптома, указывая (в той мере в какой это возможно), какой характер носит наблюдаемый дефект и в силу каких причин (или факторов) этот дефект появляется» [ОСОБА_16 нейропсихологической диагностики: Хрестоматия / Под ред. ОСОБА_17, ОСОБА_16. - М.: Издательство Московского психолого-социального института; Воронеж: Издательство НПО «МОДЭК», 2009. - 528 с., с. 24].

В ОСОБА_11 експерти не встановили, що ОСОБА_6 за час життя мав розлади памяті.

За таких підстав вважається, що ОСОБА_6 не мав розладів памяті. Інтелект - це здатність людини користуватись розумовими операціями [ОСОБА_11 Судова психіатрія. Навчальний посібник. - К.: Атіка, 2004. - 240 с., с. 90]. Інтелект у психіатрії, патопсихології, психології повязують із мисленнєвою діяльністю. Для дослідження рівня інтелекту у психології, патопсихології, психіатрії використовують тест Векслера і тест Равена (ОСОБА_14 JI.M. Судебная патопсихология (вопросы определения нормы и отклонений). - Д.: Сталкер, 1998. - 432 с., с. 272-273; ОСОБА_18 Медична психологія: [Підручник] / ОСОБА_18. - К.: Здоровя, 2007. - 208 с., с. 29].

В висновку посмертної комісійної судової психолого-психіатричної експертизи № 3603 ц від 25.12.2014 року не має посилання на те, що лікуючи, лікарі ОСОБА_6, використовували для дослідження його рівня інтелекту будь-які методики психодіагностики.

Важливо зазначити, що серед розладів інтелекту називають слабоумство. У висновку експертизи № 3603 не вказано про те, що ОСОБА_6 мав слабоумство, а тому можна говорити, що ОСОБА_6 не мав патологічні порушення інтелекту і розлади мовлення.

Стосовно афективності як симптому психоорганічного синдрому слід вказати, що афекти у психіатрії - це сильні емоційні пориви, що супроводжуються руховими реакціями. Вони повязані зі зниженням здатності самовладання, керування своїми діями і стримування своїх вчинків. Розрізняють фізіологічні і патологічні афекти. Фізіологічні афекти виявляються у пубертатному періоді, у юнаків, у жінок при вагітності, клімаксі, післяпологовому періоді, в період інволюції. При фізіологічному афекті свідомість особи не затьмарена. Патологічні афекти супроводжуються тимчасовим вимиканням або глибоким затьмаренням свідомості [ОСОБА_11 Судова психіатрія. Навчальний посібник.- К.: Атіка, 2004. - 240 с., с. 91], зявляється неадекватна поведінка, галюцинаторні розлади. Тривалість патологічного афекту рахується хвилинами. Закінчується такий стан сном, повною прострацією, вираженими вегетативними розладами [ОСОБА_14 Судебная патопсихология (вопросы определения нормы и отклонений). - Д.: Сталкер, 1998.-432 с., с. 393]. В медичних документах, які досліджувались експертами та судом, ні де не зазначено про те, що у ОСОБА_6 відмічали фізіологічні чи патологічні афекти. У мотивувальній частині Висновку № 3603 від 25.12.2014 року не наводиться аргументації щодо цього, а отже вважається, що у ОСОБА_6 не відмічалось станів афектів. Таким чином, за відсутності у Висновку № 3603 критеріїв діагностування і симптомів порушень памяті, мислення, сприйняття, інтелекту й афективності у ОСОБА_6 необгрунтованим є постановлення експертами діагнозу - проявлений психоорганічний синдром.

Щодо діффузного кардиосклерозу у ОСОБА_6 вказаних у мотивувальній частині Висновку № 3603, слід сказати таке.

Кардіосклероз являє собою заміщення пошкодженої тканини міокарда рубцевої тканиною, що погіршує скоротливі здатності серця. Розвивається він як наслідок захворювань серця, що призвели до загибелі клітин. При такій формі, як дифузний кардіосклероз, рівномірно вражена вся поверхня серцевого м'яза. Відмирання міокарда відбувається невеликими ділянками, поступово поширюючись по всьому органу.

Наявність цієї хвороби сама по собі автоматично не тягне за собою неможливість усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Паталогії у формі слабоумства у ОСОБА_6 лікуючими лікарями не зафіксовано.

У посібнику, рекомендованому до друку Міністерством освіти і науки України, зазначається: «Визначення дієздатності осіб із судинними захворюваннями головного мозку в звязку з їх тенденцією, з одного боку, до прогресування і наростання психоорганічної психосимптоматики, з іншого боку - до певної хвилеподібності перебігу з коливаннями вираженості хворобливих проявів, нерідко є утрудненим. Справа ускладнюється й тим, що це питання часто стосується минулого часу, виникає після смерті особи, котра склала заповіт або оформила якийсь інший юридичний документ чи акт. Також є складними для судово-психіатричної оцінки стани, що розвинулися у хворих після мозкового крововиливу. При цьому в гострому періоді, який протікає з порушенням свідомості, глибокими розладами памяті, порушеннями мови та іншими симптомами, хворі повинні визнаватися недієздатними, а вчинені ними угоди чи інші оформлені юридичні акти - недійсними. У хронічному періоді експертна оцінка визнається ступенем і глибиною психічних змін, що виникли в наслідків мозкового крововиливу. При цьому наявність після інсультного слабоумства виключає дієздатність, відсутність же значних залишкових психопатологічних симптомів не перешкоджає визнанню особи дієздатною» [ОСОБА_13 Судова психіатрія: Навчальний посібник. - Тернопіль: Економічна думка, 2005. -328 с., с. 139].

У Висновку № 3603 від 25.12.2014 року експерти не зазначили, що у ОСОБА_6.В. було встановлено слабоумство.

Згідно до медичних документів зазначається, що ОСОБА_6 перебуваючи на лікуванні лікарем психіатром не оглядався і психічний стан в історії хвороби не описувався.

В матеріалах справи відсутні данні і Висновком не підтверджується погіршення стану фізичного і психічного здоровя ОСОБА_6 у день складання заповіту 03.08.2007 року.

Із цього випливає висновок: при тому перебігу онкологічної хвороби та хвороби на диффузний кардіосклероз, які були у ОСОБА_6 станом на 15.08.2007 року, він був дієздатним.

Украй непереконливим є висновок експертів у Висновку № 3603 від 25.12.2014 року про неможливість ОСОБА_6 розуміти характер та значення своїх дій та керувати ними. Такий виснов11

Застосування експертами такого виразу, як «інтелектуально знижений, інструкцій не виконує» нічим не обґрунтований. Це просто фраза, яка не містить ніякої аргументації і спрямована на те, що читач цього ОСОБА_11 не розуміється на медичній термінології і все написане сприймає на віру. Кожне із вказаних експертами порушень (інтелектуально знижений, інструкцій не виконує) є узагальнюючим поняттям. Так, вище вже наводились ті порушення памяті, мислення, сприйняття та інтелекту, які розглядаються у психіатрії, а також те, що за поняттям, наприклад, «порушення памяті» стоїть ціла низка розладів цієї психічної властивості із окремими симптомами, а також комплекс методик, якими ці розлади діагностуються.

Така ж сама ситуація із розладами емоцій, волі, особистісними порушеннями. Зокрема, розладами в сфері емоцій і почуттів у психіатрії називають гіпотимію (депресивний афект, депресія), ейфорію, морію, екстаз, раушманію, гіпертимію (маніакальний афект, манія) [ОСОБА_13 Судова психіатрія: Навчальний посібник. - Тернопіль: Економічна думка, 2005. -328 с., с. 91-92]. Для їх діагностики застосовують тест Спілбергера, метод кольорових виборів Люшера [ОСОБА_18 Медична психологія: [Підручник] / ОСОБА_18. - К.: Здоровя, 2007. - 208 с., с. 29]. Вольові розлади - це гіпобулія, гіпербулія, абулія, парабулія, гіпокінезія, ступор, гіперкінезії [ОСОБА_13 Судова психіатрія: Навчальний посібник. - Тернопіль: Економічна думка, 2005. -328 с., с. 91-92].

Але жоден із цих розладів не був діагностований хоч кимось із лікарів-психіатрів за життя ОСОБА_6 У мотивувальній частині Висновку експертизи № 3603 від 25.12.2014 року не вказано, які саме особистісні порушення мали місце у ОСОБА_6 з посиланням на відповідні джерела дослідження. Слід зазначити, що для дослідження особистості у патопсихології і психіатрії використовують проективні методи вивчення особистості (ТАТ, метод Роршаха, ММРІ), метод дослідження самооцінки (варіант методики Дембо-Рубінштейн) [ОСОБА_14 Судебная патопсихология (вопросы определения нормы и отклонений). - Д.: Сталкер, 1998. - 432 с., с. 266-267, 406; ОСОБА_18 Медична психологія: [Підручник] / ОСОБА_18. - К.: Здоровя, 2007. - 208 с., с. 29].

У електронній публікації «Критерії діагностики і психотерапії розладів психіки та поведінки», підготовленої українськими психіатрами, зазначається, що розлади особистості і поведінки внаслідок хвороби, ушкодження і дисфункції головного мозку (Б07), а саме органічний розлад особистості (Б07.0) діагностується за допомогою патопсихологічних методів діагностики (таблиці Шульте, метод Векслера, метод ОСОБА_19) і параклінічних методів (дифузні ЕЕГ-зміни, нейровізуалізаційні ознаки атрофічних процесів) [Критерії діагностики і психотерапії розладів психіки та поведінки [Електронний ресурс] Під ред. ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23 / Новини української психіатрії. Харків, 2003.

Але ці методики діагностики не використовувались за життя ОСОБА_6 Мотивувальна частина Висновку у експертизи № 3603 не містить посилань на результати таких психодіагностичних досліджень ОСОБА_6

У звязку із цим суд наводить цитату із роботи ОСОБА_12 «Презумпции в психиатрии», опубліковану в журналі «Вісник Асоціації психіатрів України» № 2 за 1995 р.: «Необходимость доказательства психического заболевания исключает его диагностику на основании т.н. «отдельных галюцинаций», «отрывочных бредовых идей», неясной симптоматики «полиморфного, псевдо... и подобного характера» и прочих «психопатологических» феноменов, ссылок на диссимуляцию при отсутствии описания собственно признаков психической болезни, что часто встречается как в медицинских картах, так и в научных работах» [ОСОБА_12 Судебнопсихиатрическая експертиза: статьи (1989-1999). - К.: Сфера, 2001. - 184 с., с. 115-116].

Висновок експертизи № 3603 від 25.12.2014 року про те, що ОСОБА_6 за своїм психічним станом не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними експерти фактично засновують на припущеннях. Відсутність протоколів проведення психодіагностичних методик, унеможливлює набуття беззаперечного висновку про ступінь порушень психіки підекспертного, оскільки більшість методик мають цифрові шкали, за якими можна виміряти ту чи іншу психічну функцію або визначити психічний стан, у якому перебуває піддослідна особа. Результатів таких досліджень ОСОБА_6 немає. Це означає, що лікарі, які його оглядали не вважали за потрібне застосовувати до нього методи психодіагностики, оскільки не вбачали у нього психічних патологій.

З медичних документів, які досліджувались експертами, вбачається, що ОСОБА_6 перебував на лікуванні у звязку з діагностованою у нього онкологічною та супутніми хворобами, а не з психічним захворюванням, яке у нього не діагностовано та ознаки якого жодним чином не описані.

Якщо ОСОБА_6 надавалась психіатрична допомога у медичному закладі, то лікуючим лікарем повинні були бути дотримані вимоги Закону України «Про психіатричну допомогу».

Так, згідно ст. 1 цього Закону стаціонарна психіатрична допомога - це психіатрична допомога, що включає в себе обстеження стану психічного здоров'я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд, медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади, і надається в стаціонарних умовах понад 24 години підряд.

Згідно ст. 11 Закону у медичній документації фіксуються дані психіатричного огляду з висновком про стан психічного здоров'я особи, а також причини звернення до лікаря-психіатра та медичні рекомендації.

Таким чином, медична документація, яка досліджувалась експертами дозволяє дійти висновків, що ОСОБА_6 за час життя не хворів на психічні захворювання.

У відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року при розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПКза клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово- психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

За таких підстав, колегія суддів дійшла висновку про те, що Висновок посмертної комісійної судової психолого-психіатричної експертизи складений з порушенням норм чинного законодавства в тому числі і Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, а наведені у ньому висновки є науково необгрунтованими, чого не можна віднести до Висновку повторної посмертної комісійної судово психіатрічної експертизи № 29 від 18.05.2016 року.

Крім того, судова колегія звертає увагу, що ОСОБА_5 обгрунтувала заявлені вимоги про визнання недійсним заповіту свого батька на користь матері одразу двома взаємовиключними підставами. Зокрема, що заповіт не був підписаний ОСОБА_6 (т. 2 а. с. 16-18). Проте після неможливості отримання висновку експертизи щодо належності ОСОБА_6 підпису та почерку в заповіті, посвідченого нотаріально 15.08.2007 року (т. 2 а. с. 103-110), ОСОБА_5 уточнила позовні вимоги акцентувавши увагу на неможливості батька при укладенні і посвідченні заповіту 15.08.2007 року розуміти значення своїх дій та керувати ними, внаслідок тяжкого онкологічного захворювання та обумовленим цим захворювання прийому наркотичних препаратів, які впливали на його свідомість таким чином, що він не міг розуміти значення своїх дій та керувати.

Проте, як вже зазначалося в даному рішенні апеляційного суду, відсутні підстави вважати, що позовні вимоги ОСОБА_5 в цій частині є доведеними.

Оскільки позивачем не доведено суду недійсності заповіту ОСОБА_6 від 15.08.2007 року, а з матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_5 на час відкриття спадщини 01.01.2009 року мала інвалідність 2-ї групи (т. 1 а. с.23), а відтак і право на обовязкову частку у спадщині після смерті батька, то заявлені вимоги про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14 липня 2009 року, видані державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 після смерті ОСОБА_6 померлого 01 січня 2009 року на імя ОСОБА_2 відносно спадкового майна: житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами та земельної ділянки площею 0,0472га. за адресою: м. Одеса, вул. Жовтневої революції 47/К, також не підлягають задоволенню.

У звязку з набуттям апеляційним судом висновку про відсутність підстав визнання недійсним заповіту від 15.08.2007 року та свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 14 липня 2009 року виданих нотаріусом на імя ОСОБА_2 відносно спадкового майна: житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами та земельної ділянки площею 0,0472га. за адресою: м. Одеса, вул. Жовтневої революції 47/К, у звязку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню повністю з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог у повному обсязі, немає підстав для задоволення апеляційної скарги в частині виключення з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на встановлену судом обставину про проживання позивача разом з ОСОБА_6 за місцем проживання останнього на час його смерті та фактичне прийняття позивачем спадщину, що відкрилася після смерті батька.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції, та ухвалює нове рішення, яким відмовляє ОСОБА_5 в задоволенні позову.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд стягує з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 121,80 грн.сплачені при поданні апеляційної скарги та 10260 грн., сплачені за проведення повторної посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи, а всього слід стягнути судових витрат на загальну суму 10381 грн. 80 коп.

Висновки колегії апеляційного суду відповідають фактичним обставинам справи та наявним матеріалам справи.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК України, судова колегія

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2, ОСОБА_2 ОСОБА_24 ОСОБА_25 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 15 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту та свідоцтв про право на спадщину відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді судового збору сплаченого при поданні апеляційної скарги у розмірі 121 грн. 80 коп. та витрати за проведення повторної комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи у розмірі 10260 грн., а всього стягнути судові витрати в сумі 10381 грн. 80 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили рішенням суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Л.А. Гірняк

ОСОБА_26