Номер провадження: 22-ц/785/3291/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Таварткіладзе О.М.

суддів: Гірняк Л.А., Дрішлюка А.І.

при секретарі: Поліхрановій Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ОСОБА_3звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, мотивуючи це тим, що він є інвалідом першої групи, йому потрібен постійний нагляд, оскільки він самостійно не може обслуговувати себе. Крім цього, він є пенсіонером, людиною похилого віку.

При таких обставинах, зявилася ОСОБА_2, яка запропонувала йому свою допомогу. Він дуже зрадів цьому, оскільки потребував постійного догляду. Тому надав ОСОБА_2 нотаріальну довіреність на представництво його інтересів.

Маючи цю довіреність відповідач запропонувала йому забирати його пенсію з АТ «Ощадбанк» (відділення № 10015/0598, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. М.Малиновського, 57), обґрунтовуючи це тим, що вона буде їх обмінювати на долари США та накопичувати їх для придбання другої кімнати за місцем його проживання.

Використовуючи зазначену довіреність, а також, скориставшись його безпорадним станом, ОСОБА_2 отримала з його рахунку в АТ «Ощадбанк» з березня по листопад 2013 року 24768 грн.

Але відповідач не передала позивачу зазначену суму ані в гривнях, ані в доларах США.

Крім того, в його знайомого ОСОБА_4 зберігались його грошові кошти в сумі 19000 грн. За пропозицією ОСОБА_2 він попросив ОСОБА_4 повернути йому гроші, що він і зробив. Отримавши у квітні 2013 року гроші, він передав їх відповідачу, щоб вона їх обміняти на долари США.

Однак, ОСОБА_2 взяла гроші та не повернула їх йому, ані в гривнях, ані в доларах США.

В той же час, він позичив 10 000 грн. ОСОБА_2 на придбання її сином ОСОБА_5 автомобілю. При цьому, ОСОБА_2 обіцяла, що особисто поверне гроші. Однак, до теперішнього часу гроші йому не повернено.

Викладені обставини стали підставою звернення до суду. Позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 53768 грн.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 22102 грн. Вирішено питання стосовно судових витрат.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, ОСОБА_2 звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2016 року та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до наведених в апеляційній скарзі обґрунтувань та виходячи із змісту доводів апеляційної скарги, ОСОБА_2 фактично оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині задоволених вимог.

Позивачем ОСОБА_3 рішення райсуду не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

З матеріалів справи абчається, що ОСОБА_3 на підставі укладеного з повіреним усного договору доручення уповноважив ОСОБА_2 бути його представником перед усіма третіми особами, в тому числі перед фізичними особами та юридичними особами приватного та публічного права в органах юстиції, внутрішніх справ, місцевого самоврядування, державного управління їх виконавчих органах, органах нотаріату, прокуратури, дізнання та слідства, головному управлінні архітектури та містобудування, управління архітектурно будівельного контролю, інженерного захисту території, спецінспекції по благоустрою території, СЕС, ЖКС, МНС, архівних установах, БТІ та РОН, УЖКГ, управління земельних ресурсів, в органах реєстрації актів цивільного стану, в митних органах, державних податкових органах, пенсійному фонді та будь-яких інших фондах, районних військових комітетах, у медичних закладах, страхових компаніях, органах праці та соціального захисту населення, відділення Зовнішнекономбанку, Ощадбанку, в інших банках і фінансових установах та будь-яких інших компетентних органах, з усіх питань, та розпоряджатися всім його майном та тим майном, що буде придбано у майбутньому і т.д., для чого надав представнику право зокрема отримувати належні йому кошти, про що на імя ОСОБА_2 було видано довіреність 02.11.2012 року, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 (а.с.29).

В подальшому на підставі вищезазначеної довіреності, відповідач ОСОБА_2 в період з 01.02.2013 року по 31.12.2013 року по рахунку № 5115 у гривні, який обліковується на імя ОСОБА_3 у відділенні № 10015/0599 АТ «Ощадбанк», отримала грошові кошти: 12.03.2013 року у сумі 1500,00 грн., 09.04.2013 року у сумі 1000,00 грн., 25.04.2013 року у сумі 16338,00 грн., 17.05.2013 року у сумі 3264,00 грн. (а.с.28).

Позивач наполягає, що вищезазначені кошти він від відповідача не отримав, вважає, що відповідач набула їх безпідставно.

ОСОБА_2 стверджує, що вона повернула ОСОБА_3 отримані на підставі довіреності грошові кошти, але розписки про повернення коштів ОСОБА_3 їй не складав.

Частково задовольняючи заявлені вимоги, стягуючи з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 22102 грн, суд першої інстанції виходив з того, що отримання відповідачкою даних коштів позивача підтверджено довідкою АТ «Ощадбанк». Проте будь-яких належних доказів про те, що отримані кошти позивача, відповідач передала саме йому або витратила їх за волевиявленням позивача, не надано. При цьому суд набувши висновку про те, що відповідач зобов'язаний повернути цю грошову суму позивачу, виходив з відсутності між сторонами зобов'язальних або деліктних правовідносин та, що отримані відповідачем кошти набуті ним без достатніх на те правових підстав.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Районний суд вірно встановив, що ОСОБА_3 на підставі укладеного з повіреним усного договору доручення уповноважив ОСОБА_2 бути його представником та видав відповідачеві нотаріально посвідчену довіреність, в якій з метою представництва своїх інтересів, визначив повноваження представника серед яких є розпорядження майном довірителя та надав йому право зокрема отримувати належні довірителю грошові кошти. При цьому точна та конкретно визначена сума або дії та правчини які в інтересах довірителя має здійснити повірений, не зазначена, договір доручення у письмовій формі сторони не укладали.

Суд першої інстанції вірно встановив, що відповідач отримала за довіреністю з поточного рахунку ОСОБА_3 в АТ «Ощадбанк» грошові кошти на загальну суму 22102 грн. та не надала будь-яких належних доказів про те, що отримані кошти позивача, відповідач передала саме йому або що витратила їх за волевиявленням позивача.

Проте вірно встановивши вказані обставини і дійшовши правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у вказаному розмірі, суд першої інстанції разом з тим навів у рішенні помилкове правове обґрунтування неправильно застосувавши норму матеріального права та не застосувавши норму права, яка підлягала застосуванню.

Так суд виходив з відсутності між сторонами зобов'язальних або деліктних правовідносин та, що отримані відповідачем кошти набуті ним без достатніх на те правових підстав, пославшись у рішенні на норми ст. ст. 1212, 1213 ЦК України та зазначивши, що для виникнення зобов'язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його у іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Судова колегія звертає увагу на таке.

Відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому. (Правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 6-122цс14, від 03 червня 2015 року у справі № 6-100цс15).

Аналіз ст. 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що позадоговірні зобов'язання з повернення потерпілому безпідставно набутого майна породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Оскільки між сторонами у справі було укладено усний договір доручення, яким всі повноваження та дії повіреної обережні виключно інтересами довірителя та спрямовані на його користь, грошові кошти, які довіритель просить стягнути з повіреної, остання отримала з відкритого рахунку довірителя на підставі нотаріально посвідченої довіреності, якою передбачені відповідні повноваження повіреної , то ці кошти набуті за наявності правової підстави і не можуть бути витребувані відповідно до положень ст. 1212 ЦК України, як безпідставне збагачення.

Правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов'язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

При таких обставинах, рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 22102 грн. не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог з інших правових підстав.

Ухвалюючи власне рішення апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Виходячи з наведеного, суд уточнює підстави позову (обставини, якими позивач обґрунтовує свій позов) й застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача.

Згідно ч.1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно ч.1 ст. 240 ЦК України представник зобов'язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто.

Згідно ч.2 ст. 245 ЦК України довіреність, що видається у порядку передоручення,

підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, встановлених частиною четвертою цієї статті.

Згідно ч.4 ст. 245 ЦК України довіреність на одержання заробітної плати, стипендії,

пенсії, аліментів, інших платежів та поштової кореспонденції (поштових переказів, посилок тощо) може бути посвідчена посадовою особою організації, в якій довіритель працює, навчається, перебуває на стаціонарному лікуванні, або за місцем його проживання.

Згідно ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Згідно ч. ст. 1004 ЦК України повірений зобов'язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим.

Згідно ч. 1 ст. 1005 ЦК України повірений повинен виконати дане йому доручення особисто.

Згідно ст. 1006 ЦК України повірений зобов'язаний:

1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення;

2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення;

3) негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Обидві сторони не заперечували, що відповідач отримала з рахункового рахунку позивача, відкритого в АТ «Ощадбанк» грошові кошти в загальній сумі 22102 грн. на підставі довіреності, посвідченої нотаріально, зі змісту якої вбачається, що між сторонами у справі було укладено усний договір доручення, яким всі повноваження та дії повіреної обережні виключно інтересами довірителя та спрямовані на його користь.

Дані обставини є доведеними.

Тягар доказування обставин, що ОСОБА_2, отримавши кошти з рахунку позивача, передала їх ОСОБА_3 або що витратила в інтересах останнього, в даному випадку покладається на відповідача.

Будь-яких доказів передачі грошових коштів позивачу або витрати коштів в його інтересах, відповідачем не представлено.

Доводи апеляційної скарги, що у ОСОБА_3 до відповідача не було ніяких претензій є неспроможними, оскільки заявлені ОСОБА_3 до відповідача позовні вимоги майнового характеру по суті і є майновими претензіями щодо отриманих, але не повернених відповідачем грошових коштів позивача. Крім того, сама по собі відсутність претензій у певний період часу не свідчить про їх відсутність взагалі та в даному випадку не спростовує справедливість та підставність заявлених позивачем вимог. Тому ці доводи апеляційної скарги відповідача не можуть бути взятими до уваги.

Доводи апеляційної скарги про неждоведеність позивачем обставин, що відповідач не повертала йому кошти, отримані нею з його рахунку згідно з довіреністю, не можуть бути взятими до уваги, оскільки тягар доведення обставин повернення грошей покладається саме на відповідача, яка не представила належних доказів на підтвердження такого повернення нею коштів позивачу тобто обставин, якими обгрунтовані заперечення відповідача проти заявлених вимог.

Інші доводи щодо невірного застосування судом першої інстанції правової норми, яка згідно з встановленими обставинами підлягала застосуванню, апеляційним судом взяті до уваги.

У відповідності до ч.5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Оскільки апеляційним судом ухвалено рішення про стягнення з відповідача коштів на користь позивача (звільненого від сплати судового збору, як інваліда 1-ї групи) в сумі 22102 грн. тобто в тій же сумі, шо й районним судом але з інших правових підстав, рішення суду в частині стягнення з відповідача судового збору в дохід держави в розмірір 551 грн. 20 коп. підлягає залишенню без змін.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не переглядалося.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК України, судова колегія

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2016 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 22102 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 22102 грн.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2016 року в частині розподілу судових витрат залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили рішенням суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Л.А. Гірняк

ОСОБА_7