ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

Коротуна В.М., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області в інтересах держави до Бердянської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення Бердянської міської ради, визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 лютого 2016 року, ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 22 червня

2016 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року Бердянський міжрайонний прокурор в інтересах держави звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що прокурорською перевіркою встановлено, що рішенням Бердянської міської ради Запорізької області від 25 лютого 2010 року № 41 затверджено проект відведення та передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку для індивідуального дачного будівництва по АДРЕСА_1, що розміщується на території оздоровчих установ та в межах двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря.

Зазначав, що вказане рішення винесене з порушенням вимог ст. ст. 51, 60, 61, 84, 118 ЗК України, ст. ст. 85, 88, 89, 90 ВК України, п. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», ст. ст. 12, 19 Закону України «Про планування та забудову територій», ст. ст. 1, 16, 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», п. 3.39 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень», не дотримано порядок набуття права власності на землю.

При цьому 14 грудня 2013 року ОСОБА_4 відчужив вказану земельну ділянку на користь ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу.

Посилаючись на зазначені обставини, прокурор просив: визнати незаконним та скасувати п. 5.69 рішення сімдесят дев'ятої сесії V скликання Бердянської міської ради Запорізької області № 41 від 25 лютого 2010 року «Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок, продовження терміну розробки проекту відведення, та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок»; визнати недійсним державний акт на право власності серії НОМЕР_1 на земельну ділянку площею 0,1 га, що виданий на ім'я ОСОБА_4 ,для ведення індивідуального дачного будівництва в АДРЕСА_1; витребувати з володіння ОСОБА_3 земельну ділянку вартістю 92 830 грн, площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та передати її територіальній громаді м. Бердянська.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 22 червня 2016 року, позовні вимоги Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області задоволено.

Визнано незаконним та скасовано п. 5.69 рішення сімдесят дев'ятої сесії V скликання Бердянської міської ради Запорізької області № 41 від 25 лютого 2010 року «Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок, продовження терміну розробки проекту відведення, та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок», яким затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку для індивідуального дачного будівництва площею 0,1 га з присвоєнням поштової адреси: АДРЕСА_1.

Визнано недійсним державний акт на право власності серії НОМЕР_1, виданий Бердянською міською радою на ім'я ОСОБА_4, на земельну ділянку площею 0,1 га, для ведення індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Витребувано з володіння ОСОБА_3 земельну ділянку вартістю

92 830 грн, площею 0,1 га, кадастровий № НОМЕР_2, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та передано її територіальній громаді м. Бердянська.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, ознайомившись із запереченнями на касаційну скаргу, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що передача у власність

ОСОБА_4 спірної земельної ділянки площею 0,1 га для індивідуального дачного будівництва проведена з порушенням вимог чинного законодавства та без проведення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації. При цьому, враховуючи, що вказана земельна ділянка була відчужена на користь ОСОБА_3, то вона підлягає витребуванню з володіння останньої на підставі ст. 388 ЦК України.

Колегія суддів не може повністю погодитись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Встановлено, що рішенням сімдесят дев'ятої сесії V скликання Бердянської міської ради Запорізької області № 41 від 25 лютого 2010 року «Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок, продовження терміну розробки проекту відведення та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок» було затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,1 га, з присвоєнням поштової адреси:

АДРЕСА_1, для індивідуального дачного будівництва в межах норм безоплатної приватизації.

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_4 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, який був зареєстрований 14 квітня

2010 року управлінням Держкомзему у м. Бердянську Запорізької області.

14 грудня 2013 року ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий

№ НОМЕР_2.

Згідно з Генеральним планом міста Бердянська, що затверджений рішенням Бердянської міської ради № 8 від 25 червня 2009 року, за адресою виділеної ОСОБА_4 земельної ділянки передбачено розміщення оздоровчих установ та установ відпочинку, що підтверджується листом заступника міського голови від 12 грудня 2014 року.

Як вбачається зі схеми місцезнаходження спірної земельної ділянки, остання знаходиться в межах м. Бердянська, на відстані 78,8 м. від урізу води заливу Азовського моря.

На час прийняття спірного рішення Бердянської міської ради було наявне рішення Бердянської міської ради № 11 від 10 грудня 2004 року, яким була встановлена 40-метрова прибережна захисна смуга вздовж Азовського моря в межах м. Бердянська, яке було скасоване постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 11 серпня 2010 року.

Ухвалюючи рішення по задоволення позову, судами попередніх інстанцій не було враховано те, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач заявляв клопотання про застосування строків позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

При цьому відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями ст. 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України було зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Згідно з підп. 2 п. 2 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства», який набрав чинності 15 січня 2012 року, п. 4 ч. 1

ст. 268 ЦК України виключено.

Відповідно до п. 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але права й обов'язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства.

Проте положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня

1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»;

п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-68цс15, від 16 листопада

2016 року у справі № 6-2469цс16.

З постанови Запорізького окружного адміністративного суду від

09 грудня 2010 року у справі за позовом Бердянського місцевого прокурора Запорізької області до Бердянської міської ради Запорізької області, яка міститься в матеріалах справи, вбачається, що позивачу було відомо про прийняте Бердянською міською радою рішення № 41 від 25 лютого 2010 року ще 15 квітня 2010 року.

З даним позовом прокурор звернувся до суду лише у січні 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України.

Суди попередніх інстанцій зазначеного не врахували, не перевірили коли позивачу стало відомо про прийняте Бердянською міською радою оскаржуване рішення та дійшли передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення із порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку із чим вони підлягають скасуванню, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 343 - 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від

24 лютого 2016 року, ухвалу апеляційного суду Запорізької області від

22 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М.Коротун

Л.М.Мазур

О.В. Попович