АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22ц/796/9960/17 Головуючий у 1-й інстанції - Панченко О.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2017 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

головуючого - Панченка М.М.

суддів - Слюсар Т.А., Волошиної В.М.

при секретарі - Крічфалуши С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє за дорученням ОСОБА_2, на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 07 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Автогаражного кооперативу з експлуатації гаражів та зберігання транспортних засобів «Радосинь» про прийняття недійсними рішень зборів уповноважених,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Автогаражного кооперативу з експлуатації гаражів та зберігання транспортних засобів «Радосинь» (далі - АГК «Радосинь») і просив ухвалити рішення, яким визнати недійсними рішення зборів уповноважених АГК «Радосинь» від 15.09.1999 року, якими було вирішено виділити у користування членам кооперативу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 земельні ділянки із загальної земельної площі кооперативу для зведення станції технічного обслуговування та блоків №№1,2,3 під облаштування автомобільної інфраструктури.

Оскільки станом на 15.09.1999 року такого органу управління як збори уповноважених АГК «Радосинь» не існувало, тому земельні ділянки зі складу кооперативу були виділені незаконно. Крім того, зведені об»єкти вище зазначеними особами - членами кооперативу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебувають на фінансовому утриманні всіма членами кооперативу, в тому числі і позивача, у зв»язку з чим вважав порушеними свої права, відновлення яких можливе шляхом визнання недійсними рішення зборів уповноважених АГК «Радосинь» від 15.09.1999 року.

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 07 серпня 2017 року у позові відмовлено з підстав відсутності права вимоги /а.с.155-162/.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, який діє за дорученням ОСОБА_2, посилаючись на доводи, викладені в апеляційній скарзі, просить скасувати рішення Деснянського районного суду м.Києва від 07 серпня 2017 року, як ухвалене з порушенням вимог матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов /а.с.166-172/.

В апеляційній скарзі представник позивача посилається на те, що в результаті фіктивних зборів уповноважених від 15.09.1999 року було порушено його право на частку у спільній сумісній власності і всіх членів автогаражного кооперативу. Зазначав, що прийняті, начеб-то, зборами уповноважених членів АГК«Радосинь» рішення в сфальсифікованому протоколі №3 від 15.09.1999 року, в подальшому стали головними аргументами, на підставі яких, указані вище особи незаконно заволоділи окремими спорудами кооперативу, які є спільною сумісною власністю всіх членів АГК«Радосинь», так як побудовані на їх кошти.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити, а рішення залишити без змін з таких підстав.

Відповідно до ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як слідує з матеріалів справи і таке встановлено судом, АГК «Радосинь» зареєстрований Ватутінською РДА у м.Києві 05.06.1997 року за реєстраційним №663 та перереєстрований відповідно до Розпорядження Ватутінської РДА від 28.10.1998 року за №1412 /а.с.139,140,141, 14-24/.

Встановлено також, що позивач ОСОБА_2 з 1998 року є членом АГК «Радосинь», що підтверджується, зокрема, свідоцтвом про право власності від 23.10.2008 року, з якого вбачається, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить гаражний бокс №2129 в АГК «Радосинь», а також підтверджується мотивувальною частиною рішення Апеляційного суду м.Києва від 22.11.2016 року /а.с.6, 121/.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

В 2016 році позивачу стало відомо, що, відповідно до Протоколу №3 зборів уповноважених АГК «Радосинь» від 15.09.1999 року задоволено прохання ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про виділення їм площ зі складу земельної ділянки, належної автогаражному кооперативу, під забудову об»єктів автомобільної інфраструктури для обслуговування автолюбителів /а.с.12-13/.

Відповідно до рішень Деснянського районного суду від 24.12.2010 року та 27.12.2010 року визнано право власності за указаними особами на виділені їм кооперативом земельні ділянки, а рішеннями Апеляційного суду м.Києва від 22.11.2016 року, 29.11.2016 року, 07.12.2016 року та від 26.12.2016 року ці рішення Деснняського районного суду м.Києва скасовані/а.с.119-121/.

Тобто, на час розгляду справи спірні земельні ділянки перебувають у власності кооперативу, а побудовані на них об»єкти перебувають у користуванні ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, оскільки кооперативом ці земельні ділянки їм передані в користування.

Пред»являючи позов, позивач просить захистити його право на свою частку у спільній сумісній власності всіх членів ГБК на вище зазначені об»єкти, шляхом скасування рішення зборів уповноважених від 15.09.1999 року, яким порушено це право, в частині виділення земельних ділянок.

Позивач зазначає, що спірні об»єкти інфраструктури, які на час розгляду справи у суді перебувають у власності АГК «Радосинь» та у користуванні членів ГБК ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, частково належать і йому, позивачу, як співвласнику спільної сумісної власності всього загального майна, належного кооперативу. А, оскільки, він не має важелів керування цими об»єктами та не має будь-якої особистої вигоди від них, вважав, що тим самим порушені його особисті права, які він просив захистити, звертаючись до суду з цим позовом.

Дійшовши висновку про відмову у позові, суд першої інстанції правомірно зазначає, що позивачем не конкретизовано, яке саме його право порушене відповідачем, оскільки позивач не посилається ні на норму закону, з недотриманням якої відповідач порушив його право, не указує на що саме він би мав право і що отримав, якби не відбулися збори уповноважених від 15.09.1999 року ГБК «Радосинь».

В позовній заяві і в апеляційній скарзі позивач посилається на те, що він, в результаті зборів уповноважених від 15.09.1999 року, втрачає право у спільній сумісній власності на об»єкти зведені на спірних земельних ділянках, які виделені кооперативом членам ГБК ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Однак, колегія суддів звертає увагу на відсутність будь-якого зв»язку між часткою позивача у праві спільної власності на об»єкти нерухомості, зведені на цих ділянках, та на конкретне рішення зборів уповноважених від 15.09.1999 року (Протокол №3), згідно яких, вище зазначеним особам виділялись не об»єкти нерухомості, а лише земельні ділянки.

При цьому, так само, конкретна земельна ділянка в 1997 році виділялась кооперативом і позивачу, де він звів гаржний бокс №2129 і отримав на нього право власності.

Тобто, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що рішення зборів уповноважених від 15.09.1999 року (Протокол №3) ніяким чином не порушують будь-які права позивача.

Також, колегія суддів вважає, що всі питання використання спільного майна, що перебуває у спільній власності всіх членів кооперативу, в тому числі і позивача, у випадку, якщо на це майно відсутнє право власності конкретних осіб, вирішуються на Загальних зборах членів кооперативу, у відповідності до статутних його положень

Відмовляючи у задоволенні позову, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно керувався наступним.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, визначеному цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Між тим, звертаючись до суду позивач не навів доказів які саме його права були порушені, невизнані чи оспорювані відповідачем.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсними зборів уповноважених від 15.09.1999 року, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно виходив з того, що позивач не має право на звернення до суду з цим позовом, оскільки цим рішенням зборів уповноважених його права не порушені, а відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи №6-84цс14 - з урахуванням ст.3 ЦПК України, ст.15 ЦК України правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У зв»язку з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і вважає, що у позивача відсутнє право вимоги щодо визнання недійсним рішення зборів уповноважених ГБК «Радосинь» від 15.09.1999 року.

Рішення суду першої інстанції постановлене на повно з»ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.307, 308, ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє за дорученням ОСОБА_2, відхилити, а рішення Деснянського районного суду м.Києва від 07 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді