Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Коротуна В.М., Мазур Л.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою представника публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» - СокуренкоНаталії Вікторівни на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 липня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 06 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ «КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 28 грудня 2006 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено договір, за умовами якого ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 2 459 грн 59 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % на рік на суму залишку заборгованості та зі строком користування до 27 грудня 2007 року.

Внаслідок неналежного виконання зобов'язань за вказаним договором, утворилась заборгованість, яка станом на 19 вересня 2013 року становила 9 748 грн 62 коп. та складалась з: - заборгованості за відсотками за період часу з 02 жовтня 2010 року по 12 березня 2012 року у розмірі

3 493 грн 91 коп.; - заборгованості по пені за несвоєчасне виконання зобов'язань щодо погашення процентів за період часу з 19 вересня 2012 року по 19 вересня 2013 року у розмірі 6 254 грн 71 коп., які ПАТ «КБ «ПриватБанк», з урахуванням поданих уточнень, просило стягнути з ОСОБА_4

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від

14 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 06 грудня 2016 року, у задоволенні позовних вимог ПАТ «КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі представник ПАТ «КБ «ПриватБанк» -

Сокуренко Н.В., посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК Українисуд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, про застосування якого заявляла відповідач.

Даний висновок судів першої та апеляційної інстанцій є законним та обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам та вимогам закону.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 28 грудня 2006 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено договір, за умовами якого ОСОБА_4 було надано кредит шляхом перерахування на платіжну картку коштів у розмірі

2 459 грн 59 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості та зі строком користування до

27 грудня 2007 року.

Станом на 19 вересня 2013 року заборгованість за вказаним договором становила 9 748 грн 62 коп. та складалась з: - заборгованості за відсотками за період часу з 02 жовтня 2010 року по 12 березня 2012 року у розмірі

3 493 грн 91 коп.; - заборгованості по пені за несвоєчасне виконання зобов'язань щодо погашення процентів за період часу з 19 вересня 2012 року по 19 вересня 2013 року у розмірі 6 254 грн 71 коп.

Згідно з ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки

(ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

У правовідносинах, в яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, якщо умовами договору визначено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-14цс14 від 19 березня 2014 року, № 6-61цс14 від 18 червня

2014 року, № 6-95цс14 від 17 вересня 2014 року, № 6-103цс14 від 24 вересня 2014 року, № 6-134цс14 від 01 жовтня 2014 року, № 6-167цс14 від

12 листопада 2014 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 3 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

За змістом ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Враховуючи, що строк дії картки, яка була видана відповідачу, а також строк повернення кредиту були встановлені до 27 грудня 2007 року, при цьому порядок погашення кредитної заборгованості встановлювався щомісячно з 28 по 04 число, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про пропуск позивачем строку позовної давності при зверненні до суду із даним позовом у жовтні 2013 року, про застосування якого заявляла відповідач (а.с. 34-36).

Доводи представника ПАТ «КБ «ПриватБанк» - СокуренкоН.В. у касаційній скарзі стосовно права на стягнення процентів за користування кредитними коштами та штрафних санкцій за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором є помилковими, оскільки банком пропущено строк позовної давності для звернення з позовом про стягнення заборгованості за вищевказаним договором, а тому відповідно до ст. 266 ЦК Українипозовна давність сплила і до вимоги про стягнення процентів та штрафних санкцій.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Згідно з ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» - Сокуренко Наталії Вікторівни відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 липня

2016 року, ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 06 грудня

2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

В.М.Коротун

Л.М. Мазур