Справа № 580/1659/16-ц
Номер провадження 2/580/26/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2017 року Лебединський районний суд Сумської області

в складі: головуючого - судді Чхайло О. В.,

при секретарі судового засідання - Лєсній Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лебедині справу за позовом ОСОБА_1 до Сумського обласного комунального агролісогосподарського підприємства «Сумиоблагроліс», Лебединського дочірнього агролісогосподарського підприємства «Лебединський агролісгосп», третя особа: ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу;

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом до відповідачів, мотивуючи свої вимоги тим, що 17.04.2015 року вона була призначена на посаду директора Лебединського дочірнього агролісогосподарського підприємства «Лебединський агролісгосп». Її права та обовязки, як керівника даного підприємства, визначені контрактом від 17.04.2015 року, укладеним між нею та ОКАП «Сумиоблагроліс» на строк до 17.04.2016 року, термін дії якого додатковою угодою від 17.09.2015 року було продовжено до 17.04.2020 року. 19.08.2016 року вона написала заяву про надання тарифної відпустки з 05.09.2016 року в кількості 36 днів з подальшим звільненням з роботи за угодою сторін у зв'язку зі станом здоров'я, рахуючи останній день відпустки останнім робочим днем. 10.10.2016 року генеральним директором Сумського обласного комунального агролісогосподарського підприємства «Сумиоблагроліс» ОСОБА_2 був виданий наказ № 45 «К» «Про звільнення ОСОБА_1К.», яким її звільнено з займаної посади за угодою сторін на підставі раніше поданої заяви від 19.08.2016 року.

Позивачка не згодна з діями ОКАП «Сумиоблагроліс», оскільки заяву на звільнення написала під впливом морального тиску на неї з боку директора ОКАП «Сумиоблагроліс», що є погіршенням умов праці. Також до моменту звільнення вона відкликала свою заяву від 19.08.2016 року про звільнення з роботи, а саме заявою від 30.09.2016 року повідомила ОКАП «Сумиоблагроліс», що відкликає заяву від 19.08.2016 року в частині звільнення з посади директора ДП «Лебединський агролісгосп» за згодою сторін у звязку зі станом здоровя та повідомила, що зобовязується приступити до виконання своїх посадових обовязків по закінченню відпустки. Вважає, що раз заява від 19.08.2016 року була нею відкликана до моменту звільнення, то її звільнення проведене з ініціативи ОКАП «Сумиоблагроліс», а так як на той час вона хворіла, то в діях відповідача наявні порушенням вимог ст. 40 КЗпП України. На її думку порушенням також є те, що при звільненні не отримувалося погодження від Лебединської районної державної адміністрації та Лебединської районної ради, чим порушено положення статуту ОКАП «Сумиоблагроліс.

Тому позивачка просила наказ генерального директора Сумського обласного комунального агролісогосподарського підприємства «Сумиоблагроліс» від 10.10.2016 року № 45 «К» «Про звільнення ОСОБА_1К.», яким її було звільнено з посади директора Лебединського дочірнього агролісогосподарського підприємства «Лебединський агролісгосп», визнати неправомірним та скасувати, поновити її на вказаній посаді з 11.10.2016 року і в цій частині допустити негайне виконання рішення суду, а також стягнути з ДП «Лебединський агролісгосп» середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 44047,24 грн. за період з 11.10.2016 року по 13.03.2017 року включно.

Позивачка в судовому засіданні свої вимоги підтримала, пославшись на доводи, викладені в її позовній заяві.

Представник ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, в ході судового розгляду наполягав на позовних вимогах з аналогічних підстав.

Представник ДП «Лебединський агролісгосп» в судовому засіданні позов не визнав та вказав, що підставою для звільнення ОСОБА_1 з посади директора ДП «Лебединський агролісгосп» стала її особиста заява від 19.08.2016 року на звільнення за згодою сторін. Дата звільнення визначена за домовленістю ОСОБА_1 та ОКАП «Сумиоблагроліс». Вважає, що подання позивачкою заяви від 30.09.2016 року про відкликання заяви від 19.08.2016 року не впливає на правомірність її звільнення, оскільки була відсутня взаємна згода обох сторін на відкликання цієї заяви. Анулювання домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника, а саме ОКАП «Сумиоблагроліс» та ОСОБА_1 Отже, при припиненні трудового договору за угодою сторін одноосібне відкликання працівником заяви про звільнення законом не допускається.

Посилання позивачки на те, що заява на звільнення була написана нею під впливом морального тиску з боку генерального директора ОКАП «Сумиоблагроліс» ОСОБА_2 на думку представника не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні.

Доводи ОСОБА_1 про те, що на час звільнення вона перебувала на лікарняному, а тому порушені вимоги ст. 40 КЗпП України, вважає безпідставним, оскільки між сторонами виник спір з приводу припинення трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ст. 36 КЗпП України, а положення ст. 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються.

Щодо порушення вимог Статутів ОКАП «Сумиоблагроліс» та ДП «Лебединський агролісгосп» при її звільненні, то такі посилання не відповідають дійсності, оскільки ОСОБА_1 веде мову про їх старі редакції. У відповідності з новими редакціями Статутів ОКАП «Сумиоблагроліс» та ДП «Лебединський агролісгосп» звільнення керівників дочірніх підприємств проводиться за погодженням з Управлінням майном Сумської обласної ради і таке погодження на звільнення ОСОБА_1 було отримано 05.10.2016 року.

Необєктивними також вважає вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, так як позивачка відповідно до листка непрацездатності перебуває на лікуванні з 06.10.2016 року. На даний час нею не наданий листок непрацездатності, де б зазначалося, що вона може приступити до роботи, а тому ОСОБА_1 продовжує хворіти. При цьому період непрацездатності не може вважатися вимушеним прогулом і відшкодовується особі за рахунок коштів Фонду соціального страхування України, починаючи з шостого дня непрацездатності.

Враховуючи викладене, представник ДП «Лебединський агролісгосп» вважає, що звільнення ОСОБА_1 з посади директора ДП «Лебединський агролісгосп» проведено у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому у позові слід відмовити.

Представник ОКАП «Сумиоблагроліс» в судове засідання не прибув, надав суду клопотання, вказавши, що справу просить розглядати без його участі та відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог у повному обсязі. В ході розгляду справи проти позову заперечив, виходячи з доводів представника ДП «Лебединський агролісгосп».

ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, але в судове засідання не зявився.

Свідок ОСОБА_3, допитаний в судовому засіданні, показав, що ОСОБА_1 19.08.2016 року приїхала до управління і його, як головного спеціаліста з юридично-кадрової роботи, запросив у свій кабінет ОСОБА_2 Він повідомив, що ОСОБА_1 має намір взяти відпустку з подальшим звільненням з займаної посади. ОСОБА_1 написала заяву на відпустку з подальшим звільненням та на надання матеріальної допомоги. Він підготував усі необхідні документи. Заяву ОСОБА_1 писала у його присутності і він не памятає, щоб при цьому була якась стресова ситуація. На стан здоровя вона не скаржилася, заяву писала самостійно. Коли він перебував у кабінеті з ОСОБА_2, то ніхто із них голосу не підвищував. Чому вона написала заяву йому не відомо. Через деякий час він отримав телеграму, що ОСОБА_1 перебуває на лікарняному. Жодних документів, які б стверджували факт перебування на лікуванні, не було, як і заяви про продовження відпустки. Коли він готував документи на звільнення, вказану телеграму він не враховував. Підприємство, яким керувала ОСОБА_1, працювало непогано, бо отримувалася премія.

ОСОБА_2, допитаний в судовому засіданні як свідок, показав, що на підставі заяви, яку написала ОСОБА_1 в серпні 2016 року, її в послідуючому було звільнено. 19.08.2016 року під час бесіди із ОСОБА_1 голосу він не підвищував, між ними відбулася конструктивна розмова. Між ними були нормальні робочі стосунки і на час звільнення ОСОБА_1 вони не змінилися. Планові показники підприємством, яке очолювала ОСОБА_1, виконувалися, премії видавалися. 27.07.2016 року було виявлено самовільний поруб лісу та проведено ряд перевірок і коли був складений акт, то зясувалося, що в роботі зазначеного підприємства є недоліки. Після цього ОСОБА_1 приїхала до управління і з її слів він зрозумів, що вона має намір звільнитись з займаної посади. Заяву на звільнення він їй не диктував. Вона написала її власноручно після чого він викликав юриста для оформлення відповідних документів. На ОСОБА_1, на його думку, був тиск з боку правоохоронних органів. На початку жовтня 2016 року від ОСОБА_1 надійшло звернення, що вона перебуває на лікарняному, але документів, які це стверджували не було. Щодо її заяви про відкликання попередньої заяви, то він керувався міркуваннями юриста, який пояснив, що ця заява ОСОБА_1 за діючим законодавством не має юридичної сили.

Вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

В судовому засіданні було встановлено, що наказом №_«К» від 17.04.2015 року (а.с. 13) ОСОБА_1 була призначена директором Лебединського дочірнього агролісогосподарського підприємства «Лебединський агролісгосп».

Того ж дня між Сумським обласним комунальним агролісогосподарським підприємством «Сумиоблагроліс» та ОСОБА_1 був укладений контракт (а.с. 14-18) терміном дії з 17.04.2015 року по 17.04.2016 року, яким врегульовані права та обовязки сторін даного договору.

Додатковою угодою від 17.09.2015 року (а.с.19) внесено зміни до контракту з директором ДП «Лебединський агролісгосп» ОСОБА_1 від 17.04.2015 року, в частині його терміну дії та визначено, що контракт діє з 17.04.2015 року по 17.04.2020 року.

19.08.2016 року ОСОБА_1 написала заяву (а.с. 69) про надання їй тарифної відпустки в кількості 36 днів з 05.09.2016 року з подальшим звільненням за угодою сторін в зв'язку зі станом здоров'я, останнім робочим день просила вважати останній день перебування її у відпустці.

Наказом № 65 «ВП» від 19.08.2016 року (а.с. 70) позивачці було надано щорічну відпустку на 36 календарних днів з 05.09.2016 року по 10.10.2016 року включно згідно її заяви від 19.08.2016 року.

30.09.2016 року ОСОБА_1 звернулася до ОКАП «Сумиоблагроліс» з заявою (а.с. 20), якою повідомила, що відкликає свою заяву від 19.08.2016 року в частині звільнення її з посади директора ДП «Лебединський агролісгосп» за згодою сторін за станом здоровя.

10.10.2016 року ОКАП «Сумиоблагроліс» надало ОСОБА_1 відповідь (а.с. 22), зазначивши, що п. 1 ст. 36 КЗпП України не передбачає можливості в односторонньому порядку відкликання працівником свої заяви про припинення трудового договору за угодою сторін. Такий договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Наказом № 45 «К» «Про звільнення ОСОБА_1К.» від 10.10.2016 року за підписом генерального директора ОКАП «Сумиоблагроліс» ОСОБА_2 (а.с. 24) позивачку було звільнено з займаної посади директора ДП «Лебединський агролісгосп» 10.10.2016 року відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Підставою звільнення є заява ОСОБА_1 від 19.08.2016 року.

Не погодившись з діями ОКАП «Сумиоблагроліс», ОСОБА_1 звернулася до суду, оскільки вважає, що відповідач порушив вимоги чинного законодавства і її звільнення є протиправним.

Посилаючись на неправомірність дій ОКАП «Сумиоблагроліс», як підстави для скасування оспорюваного наказу про своє звільнення та поновлення на роботі, ОСОБА_1 зазначає, що:

- заяву на звільнення вона написала під тиском з боку генерального директора ОКАП «Сумиоблагроліс» ОСОБА_2;

- до моменту звільнення вона відкликала свою заяву про звільнення з роботи, тобто анулювала попередню домовленість сторін щодо припинення договору за угодою сторін;

- ОКАП «Сумиоблагроліс» при звільненні допустило порушенням вимог ст. 40 КЗпП України, звільнивши її під час тимчасової непрацездатності;

- при звільненні не отримувалося відповідне погодження на таке звільнення, що є порушенням положень статуту ОКАП «Сумиоблагроліс».

Ухвалюючи рішення, суд частково погоджується з такими доводами ОСОБА_1 з огляду на таке.

Суд дійшов висновку, що між сторонами виник спір, повязаний з трудовими правовідносинами, які врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України, прийнятими відповідно до нього.

Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною 2 ст. 2 КЗпП України визначено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об'єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством.

Згідно зі ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: вільний вибір виду діяльності; безплатне сприяння державними службами зайнятості у підборі підходящої роботи і працевлаштуванні відповідно до покликання, здібностей, професійної підготовки, освіти, з урахуванням суспільних потреб; надання підприємствами, установами, організаціями відповідно до їх попередньо поданих заявок роботи за фахом випускникам державних вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладів; безплатне навчання безробітних нових професій, перепідготовку в навчальних закладах або у системі державної служби зайнятості з виплатою стипендії; компенсацію відповідно до законодавства матеріальних витрат у зв'язку з направленням на роботу в іншу місцевість; правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (частина 2 стаття 21 КЗпП України).

Частиною 3 статті 21 КЗпП України визначено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу статтями 40, 41, 43, 43-1 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) статтею 45 цього Кодексу.

Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 цього Кодексу).

Відповідно до статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), слід зясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

З матеріалів справи вбачається, що в день звільнення позивачка перебувала у відпустці, що стверджується відповідним наказом (а.с. 70). Крім того, 30.09.2016 року позивачка звернулась до ОКАП «Сумиоблагроліс» з заявою (а.с. 20) про відкликання своєї попередньої заяви від 19.08.2016 року в частині звільнення, так як для цього відсутні підстави та вона має можливість приступити до виконання трудових обовязків після закінчення відпустки. Зазначена заява надійшла до ОКАП «Сумиоблагроліс» та була зареєстрована там 30.09.2016 року за вхідним № 619.

Отже, на момент видачі спірного наказу про звільнення № 45 «К» від 10.10.2016 року у ОСОБА_1 не було волевиявлення на звільнення за угодою сторін. Проте, ОКАП «Сумиоблагроліс» не врахувало, що анулювання домовленості про припинення договору за угодою сторін свідчить про відсутність у працівника такої згоди на звільнення, невірно застосувало п. 1 ст. 36 КЗпП України, що привело до незаконного звільнення ОСОБА_1 з посади директора Лебединського дочірнього агролісогосподарського підприємства «Лебединський агролісгосп».

Разом з цим суд не може погодитися з доводами позивачки та її представника про те, що заяву на звільнення ОСОБА_1 написала під тиском з боку генерального директора ОКАП «Сумиоблагроліс», оскільки на підтвердження вказаних обставин не було надано достатніх доказів, а згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Також не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_1 на те, що ОКАП «Сумиоблагроліс» при звільненні допустило порушенням вимог ст. 40 КЗпП України, звільнивши її під час тимчасової непрацездатності.

При цьому суд виходить з того, що дане правило дійсно закріплене в ч. 3 ст. 40 КЗпП України, яка говорить, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності …

Зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України, а тому, враховуючи, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ст. 36 КЗпП України, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, вимоги ч. 3 ст. 40 КЗпП України про недопущення звільнення працівника в період непрацездатності на спірні правовідносини не поширюються.

Щодо неотримання погодження на звільнення ОСОБА_1, то судом встановлено, що згідно положень п. 5.8 Статуту ОКАП «Сумиоблагроліс» (а.с. 75-82) призначення та звільнення з посади директорів дочірніх підприємств відбувається шляхом укладення контракту за погодження з Уповноваженим органом, яким п. 1.3 даного Статуту є Управління майном обласної ради. Аналогічне правило закріплене в п 5.3 Статуту ДП «Лебединський агролісгосп» (а.с. 83-92).

При цьому судом встановлено, що листом від 05.10.2016 року (а.с. 71) Управління майном Сумської обласної ради повідомило ОКАП «Сумиоблагроліс», що погоджує дострокове розірвання контракту з директором ДП «Лебединський агролісгосп» ОСОБА_1 та звільнення з посади відповідно поданої нею заяви за угодою сторін.

З огляду на викладене, суд не вбачає порушень в діях ОКАП «Сумиоблагроліс» в цій частині та вважає, що погодження було отримано у відповідності з положеннями Статуту ОКАП «Сумиоблагроліс» (у новій редакції), що відповідає вимогам закону.

Дослідивши в судовому засіданні докази, подані сторонами на підтвердження своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог ОСОБА_1 в частині визнання неправомірним та скасування наказу про її звільнення з посади директора ДП «Лебединський агролісгосп» та поновлення її на роботі (з 11.10.2016 року) з підстав порушення діями ОКАП «Сумиоблагроліс» вимог п. 1 ст. 36 КЗпП України, а саме не врахування того, що в момент видачі наказу про звільнення ОСОБА_1 волевиявлення останньої на припинення трудового договору було відсутнє, оскільки до прийняття наказу на звільнення вона заявила про анулювання попередньої домовленості з ОКАП «Сумиоблагроліс» щодо припинення договору за угодою сторін.

Такий висновок суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові № 6-1269цс16 від 26.10.2016 року, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для застосування.

Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною 7 статті 235 КЗпП України визначено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Така ж вимога міститься і у п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, який говорить, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Тому рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді директора ДП «Лебединський агролісгосп» підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 44047,24 грн. за період з 11.10.2016 року по 13.03.2017 року (включно), то такі вимоги ОСОБА_1 на думку суду підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

У вказаний період позивачка частково перебувала на лікарняному, а саме по 24.11.2016 року включно, що вбачається з листків непрацездатності (а.с. 54, 214). Тому кількість днів вимушеного прогулу слід рахувати з 25.11.2016 року по 13.03.2017 року, що становить 74 дні.

Відповідно до довідки ДП «Лебединський агролісгосп» від 08.11.2016 року №9Д (а.с. 65) розмір середньоденної заробітної плати позивачки за два останні повні місяці роботи становить 415,54 грн.

Виходячи з наведеного, стягненню підлягають кошти в розмірі 30749,96 грн. (74 дні Х 415,54 грн. = 30749,96грн.). Суму вимушеного прогулу на думку суду слід стягнути з ДП «Лебединський агролісгосп», оскільки воно є юридичною особою і самостійно нараховує та виплачує заробітну плату працівникам підприємства.

У задоволенні вимог про стягнення коштів за період з 11.10.2016 року по 24.11.2016 року суд вважає необхідним відмовити, оскільки даний період не є вимушеним прогулом, допущеним з вини ОКАП «Сумиоблагроліс». Зазначене питання слід вирішити ОСОБА_1 шляхом предявлення до бухгалтерії ДП «Лебединський агролісгосп» листка непрацездатності та проведення на його підставі наступних нарахувань у порядку, визначеному чинним законодавством.

Щодо доводів ОКАП «Сумиоблагроліс» та ДП «Лебединський агролісгосп» про перебування ОСОБА_1 на лікарняному до цього часу, то такі доводи відповідачів не заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах справи наявні два листки непрацездатності (а.с. 54, 214), з яких вбачається, що ОСОБА_1 повинна стати до роботи з 25.11.2016 року.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Оскільки рішення частково ухвалене на користь позивачки, яка за правилами ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, як позивач у справі про поновлення на роботі, суд вважає необхідним стягнути дані витрати з відповідачів пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись Конституцією України, ст. ст. 2, 4, 5-1, 21, 36, 38, 40, 41, 235, КЗпП України ст.ст. 10, 15, 57, 60, 209, 213, 214, 215, 360-7, 367 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасувати наказ генерального директора Сумського обласного комунального агролісогосподарського підприємства «Сумиоблагроліс» від 10.10.2016 року № 45 «К» «Про звільнення ОСОБА_1К.», яким ОСОБА_1 було звільнено з посади директора Лебединського дочірнього агролісогосподарського підприємства «Лебединський агролісгосп».

Поновити ОСОБА_1 на посаді директора Лебединського дочірнього агролісогосподарського підприємства «Лебединський агролісгосп» з 11.10.2016 року та допустити негайне виконання рішення суду в цій частині.

Стягнути з Лебединського дочірнього агролісогосподарського підприємства «Лебединський агролісгосп» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 30749,96 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути в рівних частинах з Сумського обласного комунального агролісогосподарського підприємства «Сумиоблагроліс», розташованого за адресою: м. Суми, вул. Першотравнева, 29 () та Лебединського дочірнього агролісогосподарського підприємства «Лебединський агролісгосп», розташованого за адресою: Сумська область, м. Лебедин, вул. Залізнична, 42 () судовий збір у розмірі 1280 грн., по 640 грн. з кожного, стягнувши дані кошти на користь Державної судової адміністрації України: отримувач коштів ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106; код за ; банк отримувача Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві; код банку отримувача 820019; рахунок отримувача 0001; код класифікації доходів бюджету 22030106.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Сумської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні підчас проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Чхайло О. В.