Справа № 369/1028/14-ц Головуючий у І інстанції Волчко А. Я.
Провадження № 22-ц/780/3994/17 Доповідач у 2 інстанції Голуб С. А.
Категорія 26 29.11.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

29 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого : Голуб С.А.

суддів: Таргоній Д.О., Приходька К.П.

за участю секретаря Дрозда Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року позивач пред'явив в суді названий позов посилаючись на те, що 21.02.2002 року ОСОБА_4 отримала від нього у позику грошові кошти у розмірі 5500 грн. Борг зобов'язалась повернути після продажу належного їй будинку АДРЕСА_1. Оскільки ОСОБА_4 протягом тривалого часу будинок не продає і борг не повертає, а рішенням суду в 2012 році вона визнана недієздатною, позивач пред'явив позов до її опікуна ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла .

Оскільки ОСОБА_3 є єдиним спадкоємцем після ОСОБА_4, позивач вважав, що вона має повернути борг спадкодавця..

Просив вважати обставину продажу будинку зазначену в договорі позики такою, що настала та стягнути з ОСОБА_3 грошові кошти з урахуванням процентів за користування позикою у сумі 16024,00 грн.

У судовому засіданні позивач декілька разів змінював позовні вимоги, останній раз просив стягнути з відповідача на його користь борг у розмірі 5500 грн. та проценти за користування позикою на рівні облікової ставки Нацбанку за період з червня 2006 року по червень 2013 року у сумі 10524 грн., а всього 16024 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. В доводах апеляційної скарги зазначає, що даний спір був вирішений рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2014 року і його позов був задоволений. Ухвалою апеляційного суду Київської області від 24 березня 2015 року вказане рішення було залишене без змін.

ОСОБА_3 визнавала ці рішення судів і мала намір виплатити ОСОБА_2 борг, про що заявила 15 січня 2016 року в судовому засіданні при розгляді справи № 369/13331/15.

Однак ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справі від 04 лютого 2016 року було безпідставно поновлено представнику ОСОБА_3 - ОСОБА_5 строк на касаційне оскарження рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 214 року та ухвали Апеляційного суду Київської області від 24 березня 2015 року.

Ухвалою ВССУ від 25 травня 2016 року касаційна скарга ОСОБА_5 була задоволена, попередні рішення судів в цій справі скасовані і справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

В лютому 2017 року ОСОБА_2 отримав ухвалу ВССУ від 27 січня 2017 року в якій зазначено, що ухвали ВССУ від 4 лютого 2016 року та 25 травня 2016 року не можуть бути визнані об'єктом перегляду, оскільки зазначеними ухвалами касаційної інстанції рішення судів не змінено.

Це, на думку позивача, означає, що рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2014 року та ухвали Апеляційного суду Київської області від 24 березня 2015 року про стягнення на його користь із Кларк 16024 грн. залишені без змін, але з додатковою вимогою касаційної інстанції встановити об'єм і вартість спадкового майна.

При новому розгляді справи була призначена відповідна експертиза, але позивач не зміг її оплатити, а тому вона не була проведена. Однак позивач 6 березня 2017 року уклав договір № 06032017 на оцінку майна з «Інком-бізнес центром» оцінювач ОСОБА_6 і оцінив вартість спадкового майна, яке отримала Кларк у спадщину після смерті ОСОБА_4 Однак суд цей документ не прийняв до уваги при вирішенні спору.

З врахуванням викладеного, позивач просив суд апеляційної інстанції скасувати частково рішення суду першої інстанції від 08 червня 2017 року і залишити в силі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області яке ухвалювалось в даній справі 21 листопада 2014 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що ця справа вже розглядалась судами різних інстанцій, позивач не оплатив призначену судом експертизу щодо визначення вартості спадкового майна, тобто не довів позов.

Крім того, суд виходив з того, що в договорі позики зазначено, що позика повертається при настанні певної події, а саме продажу боржником будинку. Оскільки будинок не був проданий, то строк виконання договору не настав.

Проте судова колегія лише частково погоджується із такими підставами для відмови у позові виходячи з такого.

Із матеріалів справи вбачається, що 21 лютого 2002 року ОСОБА_4 склала розписку про те, що взяла в борг у ОСОБА_2 гроші в сумі 5500 грн. Борг зобов'язалася повернути в день продажу свого будинку за 17000 «у.о.», що знаходиться в АДРЕСА_1 За прострочку повернення боргу зобов'язалася сплачувати щомісячно по 25 % від всієї суми 5500 грн. (а. с. 5 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, спадкоємцем першої черги за законом є її дочка відповідач ОСОБА_3, яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину (а. с. 75 - 99 т.1).

В квітні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до нотаріуса за місцем відкриття спадщини із заявою про пред'явлення вимог до спадкоємців у розмірі 16024 грн. (а. с. 90 т.1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відповідно до ст. ст. 374, 375 ЦК УРСР, чинного на момент складання розписки, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Договір позики на суму понад п'ятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій формі.

Аналогічно, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи із наведених вимог закону рішення суду в тій частині, що строк повернення позики не настав є неправильним, такий строк настав з часу пред'явленні кредитором вимоги .

Тому висновки суду в частині відмови у задоволенні позову з тих підстав, що час повернення боргу не настав підлягає виключенню із мотивувальної частини рішення суду.

Відповідно до ст. ст. 1281, 1282 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Оскільки в судовому засіданні встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір позики без встановленого строку повернення, а відповідач ОСОБА_3 є спадкоємцем ОСОБА_4, доказів повернення боргу позичальником відповідач не надала позивач обґрунтовано заявив позов до спадкоємця боржника.

При цьому судова колегія встановила, що до складу спадщини ОСОБА_7 входило 11/20 частин житлового будинку АДРЕСА_1

Судова колегія встановила, що в даній справі Києво-Святошинським районним судом Київської області від 21 жовтня 2014 року ухвалювалось рішення про задоволення позову. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 24 березня 2015 року вказане рішення було залишене без змін. При цьому в ухвалі апеляційного суду було зазначено, що вартість спадкового будинку перевищує розмір боргу, а тому борг спадкодавця має бути повернутий спадкоємцем.

Однак, вказані судові рішення були скасовані Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ 25 травня 2016 року. Зокрема в ухвалі ВССУ було зазначено, що встановлення об'єму та вартості спадкового майна становить предмет доказування у справах за позовами до спадкоємців про стягнення боргів спадкодавця, оскільки ці обставини визначають межу відповідальності спадкоємців. Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обставин про те, на яке майно відкрилася спадщина після смерті ОСОБА_4 та яка його вартість, не встановив, а тому дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Виконуючи ухвалу суду касаційної інстанції, суд першої інстанції при новому розгляді справи призначив у справі судову товарознавчу експертизу вартості спадкового майна. Однак позивач, на якого був покладений обов'язок оплатити експертизу, оплату не провів, внаслідок чого ухвала суду була повернута судовим експертом без виконання.

Натомість в апеляційній скарзі позивач наголошував на тому, що він замовив оцінку будинку, надав суду звіт про оцінку майна, але в матеріалах справи цей звіт відсутній.

В судовому засіданні позивач надав апеляційному суду копію звіту про оцінку майна . Однак представник відповідача категорично заперечував проти того, щоб суд визнавав цей документ належним і допустимим доказом у справі, оскільки він отриманий в неналежний спосіб. При цьому посилався на те, що лише власник майна може замовляти його оцінку. Однак ОСОБА_2 не є власником будинку, а тому не мав права замовляти його оцінку, а оцінювач не мав права укладати із ОСОБА_2 угоду про оцінку майна.

Судова колегія погоджується із цими доводами представника позивача.

Відповідно до ч.1 ст. 59 ЦПК країни суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Статтями 7,10.Закону У;країни «Про оцінку мана, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» (Закон № 2658-III) встановлено, що оцінка майна проводиться у випадках, встановлених

законодавством України, міжнародними угодами, на підставі

договору, а також на вимогу однієї з сторін угоди та за згодою

сторін.

Оцінка майна проводиться на підставі договору між суб'єктом

оціночної діяльності - суб'єктом господарювання та замовником

оцінки або на підставі ухвали суду про призначення відповідної

експертизи щодо оцінки майна.

Разом із тим, частиною 2 статті 11 Закону № 2658-ІІІ передбачено, що замовниками оцінки майна можуть бути особи, яким зазначене

майно належить на законних підставах або у яких майно перебуває на

законних підставах, а також ті, які замовляють оцінку майна за

дорученням зазначених осіб. Замовники оцінки повинні забезпечити

доступ суб'єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці

на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної

інформації про зазначене майно для проведення його оцінки.

Однак ОСОБА_2, який не є особою, якій належить майно, а також не маючи довіреності від ОСОБА_3, уклав договір з ТОВ «Інком-Бізнес-Центр» в особі його директора ОСОБА_6 щодо оцінки неналежного йому будинку АДРЕСА_1 була проведена без доступу до будинку.

Враховуючи наведене, судова колегія вважає, що наданий позивачем доказ - звіт про оцінку майна є недопустимим, оскільки складений з порушенням вимог ч.2 ст.11 Закону № 2658-ІІІ, а тому не може бути покладений судом в основу рішення.

В даному випадку допустимим доказом вартості спадкового майна в межах якої має спадкоємець повертати борги спадкодавця є або висновок експерта зроблений на виконання ухвали суду про призначення експертизи, або звіт про оцінку майна, який надається власником або законним користувачем майна. Таких доказів матеріали справи не містять.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В даній справі позивач мав довести не тільки наявність у спадкодавця боргу перед ним, а також обставини передбачені ст. 1282 ЦК України, а саме повернення боргу лише в межах обсягу спадкового майна.

З врахуванням наведеного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позивач, ухилившись від проведення призначеної судової експертизи, тим самим не довів свій позов.

Щодо прохання позивача, викладеного в апеляційній скарзі про те, що необхідно залишити в силі рішення суду першої інстанції від 21 жовтня 2014 року, яким його позовні вимоги задовольнялись у повному обсязі, то такі вимоги не можуть бути задоволені. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 жовтня 2014 року в даній справі було скасоване ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 25 травня 2016 року і справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції, а тому цього рішення вже не існує і воно не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції у цьому провадженні.

Щодо ухвали ВССУ від 17 січня 2017 року, на яку посилається позивач, то ця ухвала постановлена ВССУ за заявою

ОСОБА_2 про перегляд у зв»язку із нововивленими обставинами ухвали ВССУ від 25 травня 2016 року. Відмовляючи у прийнятті цієї заяви суд зазначив, що ухвала суду від 25 травня 2016 року не може бути предметом перегляду відповідно до вимог ч.1 ст. 361 ЦПК України, оскільки нею не змінено рішення суду. Дійсно, рішення суду першої інстанції не було змінено, а було скасоване і справа була направлена на новий розгляд, таким чином ухвала від 25 травня 2016 року не закінчувала розгляд цієї справи по суті, а тому не переглядала перегляду за ст.. 361 ЦПК України. Позивач же помилково трактує зміст цієї ухвали щодо того, що рішення суду першої інстанції від 21 жовтня 2014 року залишено без змін, при цьому повністю ігнорує резолютивну частину ухвали ВССУ від 25 травня 2016 року.

З врахуванням наведеного, судова колегія прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції в даній справі підлягає зміні з виключенням з мотивувальної частини посилання на те, що строк виконання договору позики не настав.

В частині відмови в позові з тих підстав, що відсутня оцінка спадкового майна для визначення обсягу відповідальності спадкоємця, а тому позов є недоведеним, судова колегія вважає рішення суду правильним і підстав для скасування рішення суду не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 червня 2017 року в даній справі змінити, виключивши із мотивувальної частини рішення таку підставу для відмови у задоволенні позову, як ненастання строку виконання договору позики.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий

Судді