Справа № 145/2060/16-ц Провадження № 22-ц/772/975/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 23 Доповідач Якименко М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого судді Якименко М.М.

суддів: Ковальчука О.В., Іващука В.А.,

при секретарі Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агробуг» про визнання договорів оренди недійсними за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю « Агробуг» на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 15 лютого 2017 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

В провадженні Тиврівського районного суду Вінницької області перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до товариства з обмеженою відповідальністю « Агробуг» про визнання договорів оренди землі недійсними.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачі вказували на те, що ними, як орендодавцями кожним окремо було укладено договори оренди землі з орендарем - товариством з обмеженою відповідальністю «Агробуг», які знаходяться на території Яришівській сільської ради, Пилявської сільської ради, Марківської сільської ради Тиврівського району Вінницької області.

Укладені договори пройшли відповідну державну реєстрацію.

Вважають, що договори оренди не відповідають вимогам закону, оскільки в них, всупереч ст.ст. 15, 21 Закону України « Про оренду землі» відсутні наступні істотні умови, а саме - внесення орендарем плати з врахуванням індексу інфляції та індексації, а також умови збереження стану об'єкта оренди а також сторону, яка несе ризик випадкового пошкодження або зниження об'єкта оренди чи його частини.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 15 лютого 2017 року позов було задоволено.

Визнано недійсними договір оренди земельної ділянки №4/Я, укладений 26.01.2007 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Агробуг» площею 3,1254 га, зареєстрований Тиврівським сектором реєстрації Вінницької регіональної філії «Центру ДЗК» в Державному реєстрі земель 27.02.2008 року за № 05.

Визнано недійсними договір оренди земельної ділянки №3/Я, укладений 26.01.2007 року між ОСОБА_3 та ТОВ « Агробуг» площею 2,1266 га, зареєстрований Тиврівським сектором реєстрації Вінницької регіональної філії «Центру ДЗК» в Державному реєстрі земель 27.02.2008 року за № 04.

Визнано недійсними договір оренди земельної ділянки №101-1/Я, укладений 17.05.2013 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Агробуг» площею 3,1542 га, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Визнано недійсними договір оренди земельної ділянки №17-1/Я, укладений 02.08.2013 року між ОСОБА_5 та ТОВ «Агробуг» площею 3,1218 га, реєстраційний номер 45.

Визнано недійсними договір оренди земельної ділянки № М6, укладений 09.02.2007 року між ОСОБА_7 та ТОВ «Агробуг» площею 2,5397 га, зареєстрований Тиврівським сектором реєстрації Вінницької регіональної філії «Центру ДЗК» в Державному реєстрі земель 06.08.2007 року за № 32.

Визнано недійсними договір оренди земельної ділянки №99, укладений 26.01.2007 року між ОСОБА_8 ТОВ «Агробуг» площею 1,8053 га, зареєстрований Тиврівським сектором реєстрації Вінницької регіональної філії « Центру ДЗК» в Державному реєстрі земель 11.04.2007 року за № 04.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у вигляді судового збору та витрат на правову допомогу.

Не погодившись з таким рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю «Агробуг» оскаржило його в апеляційному порядку. При цьому в апеляційній скарзі в якості доводів послалось на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В зв'язку з чим просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

В свою чергу позивачі через представника подали письмові заперечення, в яких просили відхилити апеляційну скаргу, а рішення залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення представника позивачів та представників відповідача, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, вважає, що дана скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, яке ухвалено на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджені тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду не відповідає.

Задовольняючи заявлений позивачами позов, суд першої інстанції виходив із того, що в договорах оренди відсутні істотні умови, які передбачені ст. 15 Закону України «Про оренду землі», а саме орендна плата з врахуванням індексації, не вказано умови збереження стану об'єкта оренди а також, в договорах, які були укладені до 2013 року не вказана сторона, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди.

Проте з таким висновком не може погодитись колегія суддів, виходячи з наступного.

Так , згідно із ч.1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент укладення договорів) істотною умовою договору оренди землі є, зокрема, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Колегією встановлено, що у п. 4.1 договорів, які були укладені у 2007 році визначено , що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі і не може бути менше 1.5 % від вартості земельної ділянки, яка визначається згідно довідки відділу земельних ресурсів.

Разом із тим ч.1 ст.23 «Про плату за землю» (чинної на час виникнення правовіносин) грошова оцінка земельної ділянки проводилась Державним комітетом України по земельних ресурсах за методикою, яка була затверджена постановою Кабінету Міністрів України, уточнювалась щороку станом на 1 січня на коефіцієнт идексації ( ч. 2 ст.23 Закону) і застосовувалась і при укладенні цивільно - правових угод ( ст. 24 Закону).

Таким чином, апеляційний суд прийшов до висновку, що сторони узгодили орендну плату із заначенням її розміру та індексації, оскільки Державним комітетом України по земельних ресурсах щороку станом на 1 січня в силу Закону проводилась індексація вартості земельної ділянки, про що його територіальними відділами видавались відповідні довідки.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що у п.4.5 договорів передбачено, що розмір орендної плати переглядається один раз на рік зокрема у разі проведення індексації, затвердженої КМУ.

З 01 січня 2011 року, набрали чинності аналогічні положення, закріплені в ст. 289 Податкового кодексу України, відповідно до якої Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель (ст. 289 ПК України), яка застосовується і щодо визначення розміру орендної плати за цивільно - правовими угодами(ст. 289.1 ҐІК України).

Апеляційний суд вважає, що аналогічні положення, визначені п. 4.1 договорів, які були укладені у 2013 році , також узгоджуються з диспозицією ст.15 Закону України « Про оренду землі».

Відтак доводи апеляційної скарги в цій частині обґрунтовані, спростовують висновки суду, а тому судовою колегією приймаються до уваги.

Крім того судом першої інстанції не було взято до уваги ту обставину, що 03.09.2010 року між позивачем ОСОБА_8 та відповідачем було укладено додаткову угоду до договору оренди землі, п.1.2 якої сторони узгодили, що орендна плата за землю не може складати менше 3% від проіндексованої нормативної грошової оцінки землі, яка в свою чергу визначається згідно довідки відділу Держкомзему України.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд прийшов до висновку, що позивачі та відповідач врегулювали свої відносини на власний розсуд, виконували умови договору узгодженим способом. Позивачі упродовж всього часу отримували орендну плату в належному розмірі, більшому, ніж визначено договором, що ними не заперечувалось як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції.

В ході апеляційного розгляду представник позивачів підтвердив, що спір щодо орендної плати відсутній.

Задовольняючи позов суд, крім зазначеного вище, виходив із того, що в оспорюваних договорах відсутня істотна обставина щодо особи яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкт оренди, як істотну умову договору.

Проте суд не застосував положення ч.І ст. 11 Закону України «Про оренду землі», згідно якої ризик випадкового знищення або пошкодження об'єкта оренди несе орендар, якщо інше не передбачено договором оренди землі, та не врахував, що сторони у п.10 договорів узгодили вказане питання на власний розсуд.

Так п.7.1 договорів визначено, що орендар повертає орендодавцю земельну ділянку у стані не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав їх в оренду.

Зокрема п. 5.3 договорів укладених у 2007 році та п.5.4 договорів, укладених у 2013 році сторони узгодили, що умови збереження стану об'єкта оренди повинні відповідати нормативним вимогам та визначаються відповідними нормативно - правовими актами.

Пунктами 7.2 цих договорів передбачено право орендодавців у разі погіршення корисних властивостей орендованих земельних ділянок, пов'язаних із зміною їх стану, на відшкодування збитків.

п. 9.1 - право орендодавця вимагати від орендаря дотримання правил екологічної безпеки, дотримання зон санітарної охорони тощо, п. 9.4 - обов'язок орендаря дотримуватись режиму використання земель.

Тобто, із зазначеного випливає, що особа, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди та умови збереження стану об'єкта оренди, як істотні умови договору, сторонами визначені.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув, не дав цьому належної правової оцінки, хоча це має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Ч. 1 ст. З ЦПК України передбачено,що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих положень закону правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Вказана правова позиція викладена постанові ВСУ у справі №6-78цс 13 від 25.12.2013 року, яка згідно ч.1 ст.360 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Як в суді першої , так і в суді апеляційної інстанції позивачі вказали, що на момент звернення до суду їх права з боку відповідача порушені не були. Але, обґрунтовуючи свої вимоги, вказували на можливе порушення їх прав у майбутньому.

Викладене вище вказує на те, що заявлений позов є необґрунтованим, а тому відсутні підстави для його задоволення. Обставини, зазначені в апеляційній скарзі вказують на безумовну невідповідність висновків суду обставинам у справі, незаконність рішення суду, а тому останнє залишатись в силі не може та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. 15 Закону України « Про оренду землі», ст. ст. 212-215, 307, 309, 312, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Агробуг» задовольнити.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 15 лютого 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в зазначеному позові відмовити.

Рішення набуває законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: