АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/164/17 Справа № 176/1233/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Макаров М.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Деркач Н.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 18 травня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення сплачених коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, в якій просила суд, уточнивши свої вимоги у заяві від 11 квіттня 2016 року, визнати недійсним договір №001871 фінансового лізингу укладений між нею та ТОВ «Євролізинг Україна» 12 травня 2015 року та стягнути з відповідача на свою користь 53400 грн. сплаченого адміністративного платежу та 263 грн. сплаченої комісії, посилаючись на те, що 12 травня 2005 року вона уклала з ТОВ «Євролізинг Україна» договір №001871 про фінансовий лізинг, згідно умов якого вона мала придбати у лізинг легковий автомобіль марки «Nissan Qashqai» за встановленою ціною у розмірі 19771,48 євро. У цей же день нею був сплачено відповідачу адміністративний платіж у розмірі 53400 грн.

За умовами п. 10.3 укладеного договору на момент його укладання попередній розмір щомісячного лізингового платежу, у разі залишення вартості предмету лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання договору, становить 319, 84 євро. До передачі предмету лізингу Лізингоодержувачу сторони зобовязані підписати Додаток №3 до даного договору ( Графік сплати лізингових платежів або План відшкодування або Додаток №3 до даного Договору) Окрім того за умовами п.8.1 договору вона погодилася, що лізингові платежі та інші платежі, що підлягають сплаті відображають справедливу вартість предмета лізингу та забезпечують отримання Лізингодавцем суми, очікуваної станом на дату виконання Договору відповідно до чинного курсу обміну євро до української гривні за готівковими операціями, встановленого комерційним банком АТ «ОСОБА_3 Аваль» при продажу євро станом на дату, коли кожен платіж підлягає оплаті. Пункт 8.5. Договору також зобовязує її сплачувати усі планові платежі визначені у додатку №1 та додатку №3 на підставі рахунків виставлених лізингодавцем, які зараховуються Лізингодавцем згідно обмінного курсу євро до української гривні на фактичну дату зарахування платежів на рахунок Лізингодавця.

Також позивач зазначала, що вона вважає, що укладений між нею та відповідачем договір про фінансовий лізинг має бути визнаний недійсним, оскільки він укладений із порушенням ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» бо не містить у собі істотних умов договору в частині модифікації транспортного засобу, який вона придбала, року його випуску, коробки передач, типу приводу, обєму та типу двигуна. Окрім того, позивач наголошувала, що договірні зобовязання в укладеному договорі виражені всупереч вимогам ст.ст. 524, 533 ЦК України та Постанови КМУ №1998 від 18 грудня 1998 року у євро, у той час як останні передбачають, що формування, встановлення та застосування субєктами підприємництва вільних цін на території України здійснюється виключно у національній грошовій одиниці. Оскільки, на думку позивача, у відповідності до ст. 230 ЦК України, у разі, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин має бути визнаний судом недійсним з моменту його вчинення із проведенням реституції.

Посилаючись на ч. 1 ст. 203, ст.ст. 215, 216, 236 ЦК України позивач просила задовольнити її позов.

Позивач також посилалася на те, що укладений договір за своїми умовами є несправедливим, таким, що порушує принцип добросовісності, містить умови з істотним дисбалансом договірних прав та обовязків сторін.

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 18 травня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

З таким рішенням не погодилась позивач, звернулась до суду із апеляційною скаргою, за якою просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Вказаним вимогам рішення суду повністю не відповідає з огляду на наступне.

Так, судом встановлено, що із дослідженої копії договору фінансового лізингу від 12 травня 2015 року (а.с. 4-11), копії квитанції від 12 травня 2015 року (а.с. 12) у зазначену вище дату ОСОБА_2 та ТОВ "Євролізинг Україна" уклали між собою договір №001871 фінансового лізингу предметом якого став транспортний засіб марки "Nissan Qashqai" вартістю 19 771, 48 євро. У цей же день позивачем, відповідно до умов укладеного договору, був сплачений відповідачу адміністративний платіж у розмірі 53 400 грн. 00 коп. (а.с. 12.)

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог районний суд виходив з того, що не встановлено підстав, що передбачені ст. 215 ЦК України з якими закон повязує можливість визнання правочину недійсним, у звязк уз чим підстав для визнання договору №001871 фінансового лізингу від 12.05.2015 року, що був укладений між сторонами по справі недійсним суд не вбачає.

Проте колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 12 травня 2015 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Євролізинг Україна» було укладено в простій письмовій формі договір фінансового лізингу №001871, предметом якого є транспортний засіб марки «Nissan Qashqai ХЕ». У пункті 1 даного договору зазначено також, що специфікація предмета лізингу (автомобіля) самостійно та свідомо обрана лізингоодержувачем та в повній мірі відповідає його вимогам (а.с. 4)

Згідно п.1.3 Договору фінансового лізингу, лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором.

Пунктами 1.2., 8.2. зазначеного вище договору лізингу сторонами погоджено, що вартість предмета лізингу на момент укладення даного договору становить 19771,48 Євро з урахуванням ПДВ, що згідно обмінного курсу Євро до української гривні на дату укладення договору у гривневому еквіваленті становить 533830 грн.

Відповідно до п. 2.1. зазначеного вище договору, даний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє протягом 78 (сімдесят вісім) календарних місяців, але у будь-якому випадку до повного виконання зобовязань сторонами за цим договором.

Пунктом 9.1. договору лізингу встановлено, що авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 50 відсотків від вартості предмета лізингу зазначеного у даному договорі та у специфікації.

Згідно копії квитанції №П1426866 від 12 травня 2015 року, позивач сплатив на рахунок ТОВ «Євролізинг Україна адміністративний платіж згідно договору фінансового лізингу №001871 у розмірі 53400 грн. (а.с.18).

Відповідно до частин першої та другої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Частинами першою та третьою статті 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню.

Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обовязків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається (ч.2 ст. 215 ЦК України).

Згідно ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Так, наслідки недійсності правочину залежать від того, чи було його виконано. Якщо сторони не приступили до виконання правочину, то він не підлягає виконанню, тобто жодна із сторін не вправі вимагати його виконання. Якщо ж правочин виконано повністю або частково (передано майно, сплачені кошти), то наслідком має бути повернення кожною зі сторін недійсного правочину другій стороні в натурі всього, що вона одержала на його виконання.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оспорюваний Договір фінансового лізингу № 001871 по своїй природі є несправедливим, який порушує принцип добросовісності, умови яких призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Оскільки до виконання договору приступив тільки позивач шляхом сплати грошових коштів, а тому відповідач зобов'язаний повернути йому одержані на виконання договору кошти.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, приймаючи до уваги недотримання сторонами при укладенні спірного договору фінансового лізингу №001871 від 12 травня 2005 року вимог закону про нотаріальне посвідчення, колегія приходить до висновку про нікчемність зазначеного договору та, приймаючи до уваги положення ст. 216 ЦК України, необхідність часткового задоволення позовних вимог та стягнення з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_2 коштів у розмірі 53627 грн.

Проте, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та помилковово прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню судові витрати по справі в сумі 1157 грн. 52 коп. на користь держави, оскільки позивач звільнена від сплати судових витрат.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 18 травня 2016 року скасувати з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_2 кошти у розмірі 53 627 грн.

В решті позову відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна" на користь держави судовий збір у розмірі 1 157,52 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Н.М. Деркач

ОСОБА_4