Ухвала

іменем україни

02 серпня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Карпенко С.О., Кафідової О.В.,

СитнікО.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПаламарчукаВіталія Віталійовича до ОСОБА_4 про зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення Подільського районного суду м. Києва від 07 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк національний кредит» (далі - ПАТ «Банк національний кредит») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука В.В., звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив зобов'язати ОСОБА_4 повернути грошові кошти у розмірі 10 825 грн 10 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 31 березня 2015 року між ПАТ «Банк національний кредит» та ОСОБА_4 було укладено договір банківського вкладу, за умовами якого банк прийняв, а вкладник передав в управління банку грошову суму у розмірі 122 000 грн на термін з 31 березня 2015 року по 30 червня 2015 року включно, зі сплатою 26 % річних, а у випадку дострокового розірвання договору з ініціативи вкладника сплачується 2 % річних, тобто за зниженою відсотковою ставкою.

Звертав увагу на те, що 04 червня 2015 року відповідач звернувся до банку з заявою про дострокове розірвання депозитного договору, в результаті чого за приписами п. 3.7. вказаного договору банк повинен був сплатити проценти за ставкою 2 % річних, однак в цей же день між сторонами було укладено договір про внесення змін до договору банківського вкладу, згідно з яким банк прийняв на себе зобов'язання сплатити відповідачу суму нарахованих процентів без застосування перерахунку за зниженою відсотковою ставкою.

Посилаючись на те, що уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Банк національний кредит» при проведенні перевірки договорів було виявлено, що договір про внесення змін до договору банківського вкладу є нікчемним з підстав, визначених п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», просив позов задовольнити.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 07 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року, позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_4 повернути Публічному акціонерному товариству «Банк національний кредит» грошові кошти у розмірі 10 825 грн 10 коп., отримані за договором про внесення змін № 1 від 04 червня 2015 року до договору банківського вкладу від 31 березня 2015 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 31 березня 2015 року між ПАТ «Банк національний кредит» та ОСОБА_4 було укладено договір банківського вкладу «Разом вигідніше», за умовами якого банк відкрив вкладнику депозитний рахунок, а вкладник вніс на цей рахунок грошові кошти у розмірі 122 000 грн на термін з 31 березня 2015 року по 30 червня 2015 року зі сплатою 26 % річних.

Пунктом 3.7. вказаного депозитного договору сторонами узгоджено, що у випадку розірвання цього договору з ініціативи вкладника проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 2 % річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку.

04 червня 2015 року відповідач звернувся до позивача із заявою про дострокове розірвання депозитного договору, в результаті чого за приписами п. 3.7. депозитного договору банк повинен був сплатити проценти за ставкою 2 % річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку.

Також встановлено, що 04 червня 2015 року між ПАТ «Банк національний кредит» та ОСОБА_4 було укладено договір про внесення змін до договору банківського вкладу «Разом вигідніше», згідно з умовами якого банк прийняв на себе зобов'язання сплатити ОСОБА_4 суму нарахованих процентів без застосування перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою.

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05 червня 2015 року № 114 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк національний кредит»», згідно з яким з 08 червня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Банк національний кредит».

Постановою Правління Національного банку України від 28 серпня 2015 року № 563 розпочата процедура ліквідації ПАТ «Банк національний кредит».

Відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28 серпня 2015 року № 159 та на виконання Постанови Правління Національного банку України 28 серпня 2015 року № 563 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк національний кредит» та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука В.В.

Під час проведення перевірки договору про внесення змін до договору банківського вкладу «Разом вигідніше», від 04 червня 2015 року до договору банківського вкладу «Разом вигідніше», було виявлено, що вказаний договір є нікчемним з підстав, визначених п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у зв'язку із незастосуванням перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою банк відмовився від власних майнових вимог, що потягло за собою необґрунтовану виплату відповідачу грошових коштів у розмірі 10 825 грн 10 коп.

У зв'язку із чим відповідачу було направлено повідомлення з пропозицією повернути банку вище вказані грошові кошти, але відповідач добровільно кошти не повернув та користується ними без достатніх правових підстав до цього часу, чим спричинив збитки вкладникам та іншим кредиторам банку.

В порядку п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, з таких підстав, якщо банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що проведеною перевіркою договору про внесення змін від 04 червня 2015 року № 1до договору банківського вкладу «Разом вигідніше» без капіталізації від 25 липня 2014 року, укладеного між відповідачем та позивачем, було виявлено, що вказаний договір є нікчемним з підстав, визначених п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

При цьому судами зазначено, що у зв'язку із незастосуванням перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою банк відмовився від власних майнових вимог, що потягло за собою необґрунтовану виплату ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 10 825 грн 10 коп., які останній добровільно повернути відмовляється.

Враховуючи наведене, суди дійшли висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У справі, що розглядається, спірні правовідносини виникли із договору строкового банківського вкладу, тобто підпадають під правове регулювання глави 71 ЦК України.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно з ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Частиною 1 ст. 1061 ЦК України передбачено, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

При цьому ч. ч. 3 та 4 вказаної норми містять правила щодо неможливості банку здійснювати одностороннє зменшення розміру відсоткової ставки на строкові вклади.

Водночас у ЦК України відсутні положення щодо превалювання інтересів вкладника над інтересами банку у випадку дострокової вимоги вкладника про повернення строкового вкладу.

Разом із тим чинним законодавством України передбачено спеціальні положення, що мають на меті врегулювання таких ситуацій, в яких керівництво банку діє всупереч майновим інтересам очолюваної організації та інших вкладників такого банку.

Так, відповідно до ч. 2, п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених ч. 3 цієї статті.

Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, з тієї підстави, що банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог. Уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у ч. 2 ст. 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Отже, з метою захисту інтересів інших вкладників банку законодавець передбачив спеціальні норми, покликані встановити нікчемність правочинів, мета яких суперечить майновим інтересам банку.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що зі збільшенням процентної ставки збільшилась сума, яку банк сплатив вкладнику, у зв'язку із чим правильно застосували норми п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та дійшли обґрунтованого висновку про те, що банк відмовився від власних майнових вимог, отже, договір про внесення змін до договору банківського вкладу укладений з порушенням вимог зазначеної норми та є нікчемним, тому з відповідача підлягає стягненню сума, яку банк виплатив згідно із цим договором про внесення змін.

За таких обставин, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи та зміст оскаржуваних судових рішень, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Подільського районного суду м. Києва від 07 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року, оскільки вони є законні та обґрунтуванні, а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 07 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька

Судді: С.О. Карпенко

О.В. Кафідова

О.М. Ситнік

О.В. Ступак