АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/1492/17 Головуючий 1 інст. - Погасій О.Ф.
Справа № 643/6322/16-ц Доповідач - Пономаренко Ю.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді : Пономаренко Ю.А.,

суддів колегії : Піддубного Р.М.,Кругової С.С. за участю секретаря: Єрьоменко О.В.

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на ? частину квартири,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на ? частину квартири.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 14 лютого 1998 року по 27 вересня 2006 року він з ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В період перебування у шлюбі, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було придбано спільне майно, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 32,3 кв.м.

Право власності на квартиру було зареєстровано 01.08.2006 року в Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу від 20.07.2006 року наступним чином: ОСОБА_5 - ? частина зазначеної квартири та ОСОБА_4 - ? частина зазначеної квартири.

Позов про розподіл майна до цього часу не заявлявся, шлюбний договір та договір про розподіл майна подружжя між позивачем та відповідачем не укладались.

Позивач стверджує, що вищезазначена квартира була придбана за його особисті кошти, оскільки придбана за кошти, виручені від продажу 20.07.2006 року трикімнатної квартири АДРЕСА_1, що належала позивачу на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування від 20.12.2003 року.

Оскільки за договором купівлі-продажу однокімнатної квартири одним з покупців квартири є неповнолітня дочка позивача, від імені якої діяла відповідач, і при цьому позивач надав свою згоду на придбання його дочкою ? частини однокімнатної квартири, позивач вважає, що йому на праві особистої приватної власності може належати не вся квартира, а лише ? частина.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що рішення є незаконним і необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з'ясування дійсних обставин.

Відповідно до ст.303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За вимогами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухваленні рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були заявлені сторонами у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія апеляційну скаргу находить такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів, що квартира АДРЕСА_1 придбана за його власні кошти.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права і відповідають обставинам справи.

Розглядом справи достеменно встановлено, що сторони ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 лютого 1998 року по 27 вересня 2006 року.

27 вересня 2006 року шлюб між сторонами розірвано.

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

20 грудня 2003 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір дарування квартири, згідно умов якого позивач набув право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 20.07.2006 року ОСОБА_3 продав належну йому квартиру АДРЕСА_1.

В період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4, 20.07.2006 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4, яка діяла особисто та як законний представник малолітньої дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, відповідно до якого ОСОБА_4 та її малолітня дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в інтересах якої діяла ОСОБА_4, набули право власності на вищезазначену квартиру в рівних частках кожному.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_5 та ОСОБА_4, по ? частини за кожною.

Відповідно до положень ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судова колегія погоджується з висновком суду 1 інстанції, що позивач не надав переконливих доказів того, що спірну квартиру придбано саме за його особисті гроші, отримані ним від продажу квартири, яку йому подарувала мати, оскільки грошові кошти не мають особистих родових ознак, за якими їх можна ідентифікувати, а подальше використання отриманих відповідачем коштів від її продажу належними і допустимим доказами не підтверджене, звертаючи увагу на те, що відповідно до ч. 4 ст.61 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду 1 інстанції, що спірна квартира була придбана сторонами у шлюбі, в інтересах сім'ї, і за нормами ст.ст.60,61,70 СК України квартири є спільною сумісною власністю подружжя, та кожний з подружжя мав рівні права на володіння, користування та розпорядження цією власністю.

На підставі ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше співвласників, належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

На підставі статті 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Частиною 3 ст.358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає мого частці у праві спільної часткової власності.

Позивач в позові зазначає, що ніяким чином не ставить під сумнів та не оспорює належність ? частини квартири на праві власності його доньці - ОСОБА_5

З підстав наведеного, колегія суддів, вислухавши пояснення сторін, які в судовому засіданні давали пояснення про те, що при купівлі спірної квартири, яка відбулася за два місяця до розлучення між сторонами була досягнута домовленість про купівлю спірної квартири саме на двох власників - дружину та дочку, де позивач надавав згоду на правочин, при цьому позивач добровільно розпорядився належною йому частиною квартири на користь дочки, звертаючи увагу на те, що позивачем договір купівлі - продажу спірної квартири не оспорюється, позовних вимог щодо переведення на нього прав та обов'язків покупця в частині, яка належить дочці ним не ставиться, а навпаки ним підтверджено факт укладення угоди в інтересах дочки, колегія суддів вважає, що позивач, як власник належної йому на праві сумісної власності частини квартири при укладання угоди діяв відповідно до вищенаведених норм права та розпорядився належною йому частиною квартири на власний розсуд та передав цю частину у власність дочки, а тому суд правильно визнав безпідставними його позовні вимоги щодо визнання за ним права власності на ? частину квартири.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

При такому положенні судова колегія вважає, що суд повно та всебічно дослідив усі обставини по справі, дав їм належну оцінку і постановив законне та обґрунтоване рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального закону.

Доводи, які викладено в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують.

В зв'язку з чим судова колегія не вбачає правових підстав для скасування рішення суду і задоволення апеляційної скарги, і тому з передбачених ст. 308 ЦПК України підстав, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 315, 319, 323-325, 327 ЦПК України, судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - Пономаренко Ю.А.

Судді - Піддубний Р.М.

Кругова С.С.