Справа № 350/68/16-ц
Провадження № 22-ц/779/1894/2017
Головуючий у 1 інстанції Максимів І. В.
Суддя-доповідач Девляшевський
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Малєєва А.Ю., Матківського Р.Й.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за поданням головного державного виконавця Рожнятівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Рожнятівського районного суду від 23 червня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2017 року головний державний виконавець Рожнятівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1, посилаючись на те, що останній в добровільному порядку не виконує виконавчий лист №2/350/166/2016 від 13.04.2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 557 775 грн заборгованості за договором позики та 5 578 грн судових витрат.

Ухвалою Рожнятівського районного суду від 23 червня 2017 року подання головного державного виконавця Рожнятівського районного відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області задоволено. Постановлено тимчасово обмежити ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон до сплати ним боргу, покладеного на нього виконавчим листом №2/350/166/2016 від 13.04.2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 557 775 грн боргу та 5 578 грн судових витрат по справі.

Не погоджуючись із даною ухвалою суду, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій зазначає, що будь-яких доказів на підтвердження факту свідомого ухилення від виконання зобов'язань за виконавчим листом та відомостей про обізнаність з наявністю відкритого виконавчого провадження і строками його добровільного виконання матеріали справи не містять. При цьому, представник ОСОБА_1 вважає припущенням висновок суду першої інстанції про невиконання ним судового рішення та нез'явлення його на виклики у виконавчу службу. Також апелянт вказує, що обмеження у праві виїзду за кордон позбавить ОСОБА_1 можливості виїхати в іншу країну для заробітку грошових коштів для погашення заборгованості перед стягувачем ОСОБА_3 Це в свою чергу призведе до негативних наслідків. Крім того, представник апелянта звертає увагу суду на те, що ст. 6 ЗУ «Про порядок виїзду з України та в'їзд в Україну», якою керувався суд першої інстанції при обмеженні у виїзді за кордон ОСОБА_1, не передбачає здійснення таких дій як встановлення тимчасового обмеження права виїзду за межі України. Посилаючись на те, що ОСОБА_1 з 2015 року перебуває за межами України, безвиїзно працює та проживає на території Російської Федерації, а тому не знав про наявність рішення про стягнення з нього заборгованості, представник ОСОБА_1 просив оскаржувану ухвалу скасувати та постановити ухвалу про відмову у задоволенні подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_1

Представник Рожнятівського РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області в засідання апеляційного суду не з'явився з невідомих причин, хоч судове повідомлення було направлено і вручено у встановленому порядку завчасно. Отже, є правові підстави для розгляду справи у його відсутності.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній. Додатково зазначив, що правових підстав для постановлення ухвали про задоволення подання державного виконавця про тимчасову заборону у виїзді за кордон у суду не було, оскільки висновок про ухилення від виконання судового рішення є безпідставним. Також вказав, що ОСОБА_1 свідомо від виконання покладених на нього зобов'язань не ухилявся, оскільки, перебуваючи за межами України, не знав про наявність рішення про стягнення з нього боргу. Крім того, представник апелянта наголосив на тому, що ОСОБА_1 володіє земельними ділянками та нежитловим приміщенням, на які державний виконавець міг звернути стягнення для повернення ОСОБА_3 заборгованості.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі виконавчого листа №2/350/166/2016 від 13.04.2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 557 775 грн боргу за договором позики та 5 578 грн судових витрат по справі головним державним виконавцем Рожнятівського РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області 26.04.2017 року було відкрито виконавче провадження та зобов'язано боржника подати декларацію про доходи та майно (а.с.3, 5).

Згідно ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

В силу ст.13 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлення порядку розв'язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України». Згідно положень даного Закону громадянин України може бути обмежений у праві виїзду за кордон, якщо відносно нього діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання до виконання зобов'язань або розв'язання спору у передбачених законом випадках; якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобов'язань (п.5); якщо щодо нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі (п. 8).

Відповідно до п.18 ч.3 ст.11 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням.

Згідно до ч.1 ст.377-1 ЦПК України, питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Колегія суддів констатує, що словосполучення "ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV, означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до ч.2 ст.10 ЦПК України, наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови "доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання".

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, про що вказує державний виконавець, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків. На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження (висновки Верховного Суду України, узагальнення судової практики щодо розгляду подань про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 01.02.2013 року).

Таким чином, право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань.

Задовольняючи подання та тимчасово обмежуючи ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції виходив з того, що останній не виконує зобов'язання, покладені на нього судовим рішенням, що є підставою для обмеження у праві виїзду за межі України. Однак, суд першої інстанції не врахував, що належних доказів про те, що ОСОБА_1 умисно ухиляється від виконання судового рішення державним виконавцем не було надано. При цьому, колегія суддів зауважує, що документальних доказів того, що копія судового рішення про стягнення з на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики та копія постанови про відкриття виконавчого провадження щодо виконання зазначеного рішення була ОСОБА_1 вручена, немає. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 тривалий час перебуває за межами України. Крім того, встановлено, що при надісланні кореспонденції мала місце неточність у зазначенні його дійсного місця реєстрації.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що в матеріалах справи містяться відомості про те, що у власності боржника ОСОБА_1 перебувають земельні ділянки, нежитлове приміщення (а.с.14-21), а отже державний виконавець у визначеному законом порядку має можливість розпочати процес звернення стягнення на це майно для погашення заборгованості ОСОБА_1.

Приймаючи до уваги вище наведене, колегія суддів приходить до висновку, що висновок суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 умислу на ухилення від виконання рішення суду є передчасним.

Оскільки державним виконавцем не надано належних і об'єктивних доказів на підтвердження ухилення боржника від виконання зобов'язання, то у суду не було правових підстав для задоволення подання державного виконавця. Застосоване судом обмеження права ОСОБА_1 позбавляє його можливості вільно пересуватись за власними потребами.

Колегія суддів зауважує, що звернення державного виконавця до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України повинно бути крайнім заходом, який застосовується до боржника, коли державним виконавцем вже виконані всі можливі дії щодо примусового виконання судового рішення, оскільки це веде до обмеження вказаного конституційного права громадянина.

Аналогічної позиції дотримується Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема у справі №6-55583ск13 (ухвала від 31.01.2014 року), у справі № 6-51650ск13 (ухвала від 24.01.2014 року).

Приймаючи до уваги вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції підлягає до скасування, як незаконна та необґрунтована. У зв'язку із цим у задоволенні подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 до виконання ним зобов'язань перед ОСОБА_3 слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 218, 307, 312, 313-315; 319; 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Рожнятівського районного суду від 23 червня 2017 року по даній справі скасувати.

У задоволенні подання державного виконавця Рожнятівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області про обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 до виконання ним свого зобов'язання покладеного на нього виконавчим листом №2/350/166/2016 від 13.04.2016 року, виданого Рожнятівським районним судом, відмовити.

Ухвала набирає законної сили після її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: А.Ю. Малєєв

Р.Й. Матківський