Провадження № 22-ц/780/1264/17 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю. О.
Категорія 18 23.03.2017
УХВАЛА

Іменем України

23 березня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого - судді : Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Олійника В.І.,

за участю секретаря: Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», третя особа: Акціонерний комерційний банк «Східно-Європейський банк», про захист прав споживача, визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки,

В С Т А Н О В И Л А :

В жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом та просила ухвалити рішення про його задоволення, посилаючись на те, що 05 серпня 2008 року між АКБ «Східно-Європейський банк» та нею було укладено кредитний договір № 64/2008, відповідно до п. 1.1. якого банк відкриває позичальнику відкличну відновлювальну кредитну лінію з лімітом в сумі 60 000 доларів США на будівництво житлового будинку в АДРЕСА_1 терміном з 05 серпня 2008 року по 04 серпня 2011 року із сплатою 18% річних. Згідно п. 1.2. кредитного договору кожну суму в межах кредитної лінії Банк надає Позичальнику за його письмовим зверненням в межах строку дії кредитної лінії одним платежем або частинами (траншами).

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов»язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов»язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика тощо), пов»язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Всупереч вимог вищенаведеної правової норми ОСОБА_2 не отримувала від АКБ «Східно-Європейський банк» перед укладенням кредитного договору в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, що, на її думку, є підставою для визнання недійсними як кредитного договору, укладеного 05 серпня 2008 року між нею та банком, так і іпотечного договору, укладеного 06 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_3 на підставі вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Заслухавши доповідь доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 серпня 2008 року між АКБ «Східно-Європейський банк» та позивачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 64/2008, згідно якого банк відкриває позичальнику відкличну відновлювальну кредитну лінію з урахуванням його платоспроможності з лімітом в сумі 60 000 доларів США на будівництво житлового будинку в АДРЕСА_1, терміном з 05.08.2008 року по 04.08.2011 року, із сплатою 18 % річних (а.с.8-13).

Відповідно до п.3.3.1 кредитного договору позичальник зобов'язується забезпечити повернення усіх траншів, наданих в межах кредитної лінії на відповідний рахунок, остаточно не пізніше 04.08.2011 року. Сплата щомісячного платежу за кредитом здійснюється по останній банківський робочий день кожного місяця. Сплата відсотків за користування кредитом здійснюється на відповідний рахунок щомісячно до 28 числа кожного місяця включно, але не пізніше 04.08.2011 року.

Додатковою угодою № 1 до кредитного договору від 05.08.2008 року визначено графік погашення кредитної заборгованості (а.с.14).

З матеріалів справи також вбачається, що в Додатку № 2 до кредитного договору передбачено платежі позичальника на погашення кредиту, в т.ч. супутні витрати позичальника (а.с.86).

Судом також встановлено, що між позичальником та банком 25.12.2008 року було укладено Додатковий договір № 2/1 до кредитного договору, за умовами якого внесено зміни до пунктів договору щодо згоди позичальника на збір, зберігання, використання та поширення відповідної інформації про особу, на перевірку інформації про особу позичальника, на отримання банком з бюро кредитних історій протягом всього періоду дії договору власної кредитної історії (а.с.89).

26.12.2008 року між банком та позичальником укладено Додаткову угоду № 2/2 до кредитного договору, за якою п.1.1 кредитного договору викладено в новій редакції (а.с.90).

30.01.2009 року та 27.02.2009 року між банком та позичальником укладено Додаткові договори № 3 та № 4 до кредитного договору, умовами яких встановлено нарахування та сплату відсотків за користування кредитом за січень місяць 2009 року в сумі 764,38 дол. США, в подальшому - за січень місяць 2009 року - 339,38 дол. США, за лютий місяць 2009 року - 700 дол. США. Період нарахування та сплати відсотків - по 10 березня 2009 року (а.с.91-92).

27.02.2009 року між банком та позичальником укладено Додатковий договір № 5 до кредитного договору, умовами якого передбачено, що банк переводить позичальнику відновлювальну кредитну лінію у кредит на суму 50 000 доларів США строком з 27.02.2008 року по 04.08.2011 року зі сплатою 18,0 % річних (а.с.93). В цьому ж Додатковому договорі зазначено, що Позичальник зобов'язаний використати кредит на цілі, зазначені в договорі, і забезпечити повернення кредиту на відповідний рахунок не пізніше 04.08.2011 року та сплату відсотків за користування кредитом на відповідний рахунок в останній робочий день кожного звітного місяця, але не пізніше 04.08.2011 року.

Всі Додаткові договори та угоди є невід'ємною частиною кредитного договору.

Крім того встановлено, що в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між АКБ «Східно-Європейський банк» та ОСОБА_3 06.08.2008 року було укладено Іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку передано житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 та земельні ділянки площею 0,1000 га та 0,0889 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і для ведення особистого селянського господарства за вказаною вище адресою (а.с.15-17). Іпотечний договір посвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Римаренком Ю.В., зареєстровано в реєстрі за № 3878.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.18). Із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 до Узинської міської державної нотаріальної контори звернулася 12.10.2015 року його дочка ОСОБА_6, позивач по справі (а.с.58).

Судом також встановлено, що заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 січня 2012 року по справі № 2-648/11 за позовом АКБ «Східно-Європейський банк» до ОСОБА_6, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором позов банку було задоволено, стягнуто з відповідачів солідарно, як з позичальника та поручителя, заборгованість за кредитним договором № 64/2008 від 05.08.2008 року в сумі 413 431 грн. 16 коп. та судові витрати в сумі 1 820 грн. (а.с.63-64).

Судом під час розгляду вищевказаної справи про стягнення заборгованості було встановлено, що позичальнику надано кредит в сумі 50 000 доларів США строком до 04.08.2011 року зі сплатою 18 % річних; своїх зобов'язань позичальник не виконала; станом на 28.09.2011 року сума боргу дорівнювала 50 000 дол. США по тілу кредиту та 1 850 дол. США по відсоткам, всього 51 850 дол. США, що за курсом НБУ на цю дату становить 413 431 грн.16 коп.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 30 листопада 2016 року, по справі за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки позов задоволено та в рахунок погашення заборгованості останньої за кредитним договором від 05.08.2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки у вигляді житлового будинку та земельних ділянок, розташованих в АДРЕСА_2, згідно умов іпотечного договору від 06.08.2008 року (а.с.65-67).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України (ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити відсотки за користування ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Оскільки п. 6.3 кредитного договору №64/2008, укладеного 05.08.2008 року між сторонами та особисто підписаного ОСОБА_6, містить інформацію щодо сукупної вартості кредиту, з урахуванням процентної ставки, правильним є висновок суду про те, що позивач на час укладення та підписання договору була повідомлена про умови кредитування, в тому числі про орієнтовну сукупну вартість кредиту. При цьому судом правильно взято до уваги те, що позивач є особою з повною цивільною дієздатністю, яка цілком усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними, тому укладений між нею та банком кредитний договір є таким, що укладений в рамках чинного законодавства України та повністю відповідає положенням ст.203 ЦК України. Вищенаведене, зокрема, підтверджується і діями ОСОБА_2, яка самостійно та добровільно обрала АКБ «Східно-Європейський банк» для укладення з ним кредитного договору, після чого самостійно та добровільно подавала заяви на отримання чергового траншу кредиту від 07.08.2008 року та від 15.08.2008 року, що підтверджується копіями цих заяв в матеріалах справи (а.с.124-125). 30.01.2009 року та 28.02.2009 року ОСОБА_6, крім того, зверталася із заявами до банку про відстрочення погашення відсотків по кредиту (а.с.122-123). Також позивач добровільно вносила кошти на погашення кредиту в період з 2008 року по 2011 рік, що підтверджується копіями квитанцій (а.с.21-40), і до моменту подачі даного позову в жовтні 2016 року жодних питань щодо визнання недійсним кредитного договору у позивача не виникало.

Доводи апеляційної скарги про те, що при укладенні кредитного договору, який є договором споживчого кредитування, банком порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» відхиляються колегією суддів, виходячи з наступного.

Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Частинами 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення кредитного договору) встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими (ч. 5 ст. 18 Закону).

В свою чергу ч. 2 ст. 18 Закону передбачено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду споживача.

З матеріалів справи вбачається, що оспорюваний кредитний договір відповідає положенням ч. 2 ст. 11 Закону України ''Про захист прав споживачів'', чинної на момент виникнення правовідносин, а саме містить особу та місцезнаходження кредитодавця; мету - на будівництво житлового будинку, форму його забезпечення - передача в іпотеку нерухомого майна, предмет договору - кредитні кошти у розмірі 60 000 дол. США, плату за користування у розмірі 18 % річних, строк погашення до 04.08.2011 року, порядок проведення розрахунку щодо повернення коштів, здійснення оплати за проценти, що визначено щомісячними платежами, порядок нарахування процентів, право досторокового погашення, дата видачі кредиту.

Щодо неповідомлення споживача про наявні форми кредитування, про сукупну вартість кредиту та вартість супутніх послуг, то судом першої інстанції правильно зазначено, що ця інформація була доведена позивачу, про що зазначено в Додатку № 2 до кредитного договору, який є його невід'ємною частиною. При цьому, в кредитному договорі, оригінал якого оглядався судом першої інстанції, позичальником підписана кожна сторінка договору, що свідчить про те, що з положеннями п.6.3 кредитного договору позичальник була ознайомлена.

Враховуючи те, що позивачем не доведено того, що укладений між нею та банком кредитний договір містить несправедливі та дискримінаційні умови, які порушують принцип добросовісності, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним.

Правильним є і рішення суду в частині відмови у визнанні недійсним іпотечного договору, укладеного 06.08.2008 року між АКБ «Східно-Європейський банк» та ОСОБА_3, оскільки позивачем суду не надано доказів наявності передбачених законом підстав для визнання цього договору недійсним.

Доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування судового рішення, колегією суддів відхиляються, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, відповідно до норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.

Інших доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, апеляційна скарга позивача не містить.

Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :