Ухвала

іменем україни

2 листопада 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Карпенко С.О.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Ступак О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», департамента міського господарства Одеської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: департамент комунальної власності Одеської міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6, прокуратура м. Одеси, яка діє в інтересах ОСОБА_7, про визнання недійсними розпоряджень, свідоцтва про право власності, договору купівлі-продажу, витребування майна та виселення за касаційною скаргою департамента комунальної власності Одеської міської ради, від імені якого діє ОСОБА_8, та касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Одеської області від 2 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року Одеська міська рада звернулась до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» (далі - КП «Міське агентство з приватизації житла») та департамента міського господарства Одеської міської ради з позовом про визнання недійсними розпоряджень, свідоцтва про право власності, договору купівлі-продажу, витребування майна та виселення.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначала, що на підставі розпорядження Жовтневої районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради від 12 листопада 2001 року № 1099 ОСОБА_2 набула право користування квартирою АДРЕСА_1 та отримала свідоцтво про право власності на зазначену квартиру.

Згідно з розпорядженням Жовтневої районної адміністрації № 0519, виданим на підставі розпорядження виконавчого комітету Одеської міської ради від 12 листопада 2001 року № 1099, ОСОБА_2 відкрито особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 45,9 кв.м, яку вона приватизувала за розпорядженням № 189614 від 24 березня 2015 року.

Оскільки спірна квартира вибула з володіння Одеської міської ради на

підставі розпорядження Жовтневої районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради від 12 листопада 2001 року № 1099, яке уповноваженим органом не видавалось, позивач, з урахуванням уточненої позовної заяви, просив визнати недійсним договір дарування від 18 січня 2007 року, визнати незаконним та скасувати розпорядження Жовтневої районної адміністрації № 0519, визнати незаконним та скасувати розпорядження органу приватизації від 24 березня 2005 року і свідоцтво про право власності на житло від 24 березня 2005 року, витребувати у ОСОБА_4 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1, усунути перешкоди у користуванні шляхом виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зі спірної квартири і скасувати записи про державну реєстрацію прав власності за ОСОБА_4 та ОСОБА_7 на зазначену квартиру.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2015 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження Жовтневої районної адміністрації № 0519, згідно з яким ОСОБА_2 набула право користування квартирою АДРЕСА_1 загальною площею 45,6 кв.м

Визнано незаконним та скасовано розпорядження органу приватизації від 24 березня 2005 року № 189614, згідно з яким ОСОБА_2 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Витребувано у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради в особі департамента комунальної власності Одеської міської ради.

Витребувано у ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 на користь териториальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради в особі департамента комунальної власності Одеської міської ради.

Усунено позивачеві перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1.

Скасовано запис про державну реєстрацію за ОСОБА_4 і за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1.

У іншій частині заявлених вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 2 березня 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові відмовлено.

У касаційній скарзі департамент комунальної власності Одеської міської ради, від імені якого діє ОСОБА_8, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставинами, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів від інших.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира вибула з володіння територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради поза її волею на підставі розпорядження, яке уповноваженим органом не видавалось, у зв'язку із чим дійшов висновку про наявність підстав для скасування розпоряджень та свідоцтва про право власності, витребування спірного житлового приміщення на користь позивача.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимим доказами того, що квартира АДРЕСА_1 загальною площею 45,9 кв.м і нежитлове приміщення, на яке 18 липня 2007 року територіальній громаді м. Одеси видано свідоцтво про право власності на нежилі приміщення є одним і тим самим об'єктом нерухомості.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на підставі розпорядження Жовтневої районної адміністрації виконавчого комітету народних депутатів Одеської міської ради № 0519 ОСОБА_2 відкрито особовий рахунок на квартиру № 23, яку вона займає, що складається з двох житлових кімнат площею 34,52 кв.м, що по АДРЕСА_1.

Розпорядженням органу приватизації від 24 березня 2005 року № 189614 ОСОБА_2 передано у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 45,6 кв.м.

24 березня 2005 року ОСОБА_2 на підставі зазначеного розпорядження отримала свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 45,9 кв.м і 18 квітня 2005 року це право за нею зареєстровано.

18 січня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір

дарування, згідно з яким ОСОБА_3 набула право власності на вказану квартиру.

18 березня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 укладено договір купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_9 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 45,9 кв.м.

9 листопада 2010 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 45,9 кв.м.

Крім того, 5 квітня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_7 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 45,9 кв.м.

18 липня 2014 року ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу продала цю квартиру ОСОБА_1

На підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 14 червня 2007 року № 554 територіальній громаді м. Одеси видано свідоцтво про право власності на нежилі приміщення першого поверху № 610 загальною площею 21 кв.м по АДРЕСА_1.

22 квітня 2013 року між департаментом комунальної власності Одеської міської ради та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 укладено договір оренди № 7/3, за умовами якого в оренду передано нежиле приміщення першого поверху загальною площею 21 кв.м по АДРЕСА_1

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заповідала ним.

Вирішуючи справу, апеляційний суд встановив, що приватизаційні документи ОСОБА_2 оформлені на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 45,9 кв.м, яка складалась з двох житлових кімнат загальною площею 34,5 кв.м, кухні площею 4,4 кв.м, ванної кімнати площею 6,4 кв.м, яка обладнана терасою площею 0,6 кв.м.

У подальшому власник спірної квартири неодноразово змінювався, але характеристики квартири були незмінні.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що на час передання спірного нежилого приміщення в оренду фізичній особі-підприємцю ОСОБА_5, цього майна комунальної власності не існувало, що підтверджується актом прийому-передачі нежитлового приміщення від 22 квітня 2013 року та заяви ОСОБА_5 від 31 травня 2013 року, в якій зазначено про знесення вказаного нежилового приміщення.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що підстав одержання Одеською міською радою свідоцтва про право власності на нежиле приміщення площею 21 кв.м по АДРЕСА_1 позивач не надав, а рішення Одеської обласної ради народних депутатів УРСР від 25 листопада 1991 року «Про розмежування державного майна», на яке посилався суд першої інстанції, у справі відсутнє.

На виконання зазначеного вище рішення, виконавчим комітетом Одеської міської ради прийнято рішення від 29 червня 2005 року № 259, яким доручено комунальному підприємству «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» провести технічну інвентаризацію і реєстрацію об'єктів нерухомості та видати свідоцтва про право власності на об'єкти визначені у додатку.

Постановою господарського суду Одеської області від 9 жовтня 2006 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10 грудня 2008 року, визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 29 червня 2005 року № 259 в частині включення до додатку до рішення чотириста шести об'єктів нерухомості.

Однак судами не досліджувалось питання чи входило спірне нежиле приміщення до об'єктів, в частині яких рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 29 червня 2005 року № 259 було скасовано. Крім того, суди не з'ясували що сталося з нежилим приміщенням загальною площею 21 кв.м, яке перейшло у власність Одеської міської ради у період з 1991 року по 2007 рік.

Відмовляючи у позові суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із того, що віндикації за позовом власника підлягає тільки індивідуально визначена річ, яка фізично існує на момент витребування, це майно збереглося в натурі та перебуває у фактичному володінні іншої особи; вироку, який би встановлював факт підробки будь-яких документів щодо спірної квартири позивач не надав і про наявність таких не вказав.

Отже, скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд правильно встановив фактичні обставини справи, визначив характер спірних правовідносин та норму права, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність заявлених позовних вимог та відмовив у позові.

Судом касаційної інстанції встановлено, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційних скарг про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні та не спростовують висновків суду, що підтверджено дослідженими судом доказами.

Враховуючи наведене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційних скарг і залишення оскаржуваного судового рішення без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу департамента комунальної власності Одеської міської ради, від імені якого діє ОСОБА_8, та касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 2 березня 2016 року

залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.О.Карпенко

Судді: Ю.Г.Іваненко

О.В.Ступак