Провадження № 2/752/1723/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19.04.2017 року Голосіївський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Колдіної О.О.

з участю секретаря - Овдій А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в:

позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 1/3 частину нежитлових приміщень з № 1 по № 4 (групи приміщень № 19) (в літ.Б) загальною площею 32,8 кв.м. по АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач була засновником ТОВ «Айрос» з розміром частки у статутному капіталі 33,3%, на рівні з іншими засновниками - ОСОБА_2, якому належало 33,4% частки та ОСОБА_3, якому належало 33,3% частки.

Наприкінці 2012 р. вона дізналась про відчуження директором Товариства ОСОБА_2 нежилих приміщень з № 1 по № 4 (групи приміщень № 19) (в літ.Б) загальною площею 32,8 кв.м. по АДРЕСА_1, що належали Товариству на підставі договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 26.10.2010 р., укладеним з Фондом приватизації комунального майна Голосіївського району м.Києва.

Відчуження нежилих приміщень було здійснено 09.12.2010 р., шляхом укладення договору купівлі-продажу між Товариством в особі директора ОСОБА_2 та ОСОБА_5

ОСОБА_2 здійснив відчуження на підставі протоколу загальних зборів учасників Товариства № 4 від 18.11.2010 р., який був сфальсифікований.

В подальшому 14.05.2012 р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування нежитлових приміщень № 1 по № 4 (групи приміщень № 19) (в літ.Б) загальною площею 32,8 кв.м. по АДРЕСА_1.

Згідно рішення Апеляційного суду м.Києва від 09.12.2015 р. договір купівлі-продажу нежитлових приміщень визнано недійсним, однак договір дарування скасований не був і ОСОБА_2 неправомірно володіє зазначеними приміщеннями.

Позивач посилається на те, що 17.04.2014 р. ТОВ «Айрос» припинило свою діяльність і повернення майна у його власність не можливо.

Оскільки розмір частки позивача в статутному капіталі Товариства становив 33,3% частки, остання, посилаючись на положення ст.ст. 111, 392 ЦК України, вважає, що має право на 1/3 нежитлових приміщень № 1 по № 4 (групи приміщень № 19) (в літ.Б) загальною площею 32,8 кв.м. по АДРЕСА_1, право власності на які просить визнати в судовому порядку.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі та просив його задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, оскільки позивач не є власником майна, на яке вона просить визнати право власності, а тому звернулась до суду не у належний спосіб. Крім того представник відповідача зазначив, що порядок розподілу майна між учасниками Товариства регулюється спеціальними нормами та просив суд застосувати наслідки пропуску позивачем строків позовної давності.

Третя особа - ОСОБА_3 в судове засідання не з»явився, про місце і час судового розгляду повідомлявся належним чином.

Вислухавши представники сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були засновниками ТОВ «Айрос».

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 належали по 33,3% статутного капіталу кожному, а ОСОБА_2 належало 33,4 % статутного капіталу Товариства.

ТОВ «Айрос» на підставі договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 26 жовтня 2010 року, укладеного з Фондом приватизації комунального майна Голосіївського району м.Києва, належало нежилі приміщення з № 1 по № 4 (групи приміщень 19) ( в літері Б) загальною площею 32,80 кв.м., які знаходяться в буд. АДРЕСА_1.

ТОВ «Айрос» припинено на підставі постанови Окружного адміністративного суду м.Києва від 24.12.2013 р., про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб і фізичних осіб-підприємців внесено запис 17 квітня 2014 року.

9 грудня 2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Айрос», в особі директора ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого остання отримала у власність нежилі приміщення з № 1 по № 4 (групи приміщень 19) ( в літері Б) загальною площею 32,80 кв.м., які знаходяться в буд. АДРЕСА_1.

14 травня 2012 року між ОСОБА_5, та ОСОБА_2 був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бугаренко Т.В., відповідно до якого ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар нежилі приміщення з № 1 по № 4 (групи приміщень 19) ( в літері Б) загальною площею 32,80 кв.м., які знаходяться в буд. АДРЕСА_1.

При укладенні договору купівлі-продажу приміщень з № 1 по № 4 (групи приміщень 19) ( в літері Б) загальною площею 32,80 кв.м., які знаходяться в буд. АДРЕСА_1 ОСОБА_2 діяв від імені Товариства «Айрос» на підставі протоколу № 4 від 18 листопада 2010 року загальних зборів учасників ТОВ «Айрос», відповідно до якого учасники Товариства прийняли рішення продати належні нежилі приміщення з № 1 по № 4 (групи приміщень 19) ( в літері Б) загальною площею 32,80 кв.м., які знаходяться в буд.АДРЕСА_1 і уповноважили директора товариства ОСОБА_2 укласти відповідний договір.

Відповідно до рішення Апеляційного суду м.Києва від 09.12.2015 р. Договір купівлі-продажу нежилих приміщень з № 1 по № 4 (групи приміщень 19) ( в літері Б) загальною площею 32,80 кв.м., які знаходяться в буд. АДРЕСА_1 від 09.12.2010 р., укладений між ТОВ «Айрос» та ОСОБА_5, був визнаний недійсним.

Звертаючись до суду, позивач просить визнати за нею право власності на 1/3 частину нежитлових приміщень з № 1 по № 4 (групи приміщень 19) ( в літері Б) загальною площею 32,80 кв.м., які знаходяться в буд.АДРЕСА_1, посилаючись на те, що Товариство ліквідовано і повернення майна у його власність неможливе, а оскільки їй належало 33,3% статутного капіталу, відповідно вона має право на 1/3 частину майна Товариства.

Як на підставі заявлених вимог позивач посилається на положення ст. 392 та ст.111 ЦК України.

Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту даної норми права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Однак, в даному випадку, позивач не є власником нежитлових приміщень з № 1 по № 4 (групи приміщень 19) ( в літері Б) загальною площею 32,80 кв.м., які знаходяться в буд. АДРЕСА_1.

Апеляційний суд м.Києва у своєму рішення від 09.12.2015 р. у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа: ТОВ «Айрос» про визнання недійсними договору купівлі-продажу, договору дарування нежитлових приміщень з № 1 по № 4 (групи приміщень 19) ( в літері Б) загальною площею 32,80 кв.м., які знаходяться в буд. АДРЕСА_1, визнаючи недійсним договір купівлі-продажу від 09.12.2010 р. спірних приміщень, укладений між ТОВ «Айрос» та ОСОБА_5, зазначив, що майно, яке було предметом договору може бути витребувано від особи, яка не була стороною недійсного правочину, в зв»язку з чим відмовив у задоволенні вимоги про визнання недійсним договору аручення, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2

Тобто, захист права власності власника нежитлових приміщень з № 1 по № 4 (групи приміщень 19) ( в літері Б) загальною площею 32,80 кв.м., які знаходяться в буд. АДРЕСА_1 підлягає захисту шляхом пред»явлення вендикаційного позову про витребування майна.

Як зазначалось судом вище, ТОВ «Айрос», яке було власником спірних приміщень, припинено як юридична особа.

Згідно з положеннями ст.111 ЦК України з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про рішення засновників (учасників) юридичної особи, суду або уповноваженого ними органу щодо ліквідації юридичної особи ліквідаційна комісія (ліквідатор) зобов'язана вжити всіх необхідних заходів щодо стягнення дебіторської заборгованості юридичної особи, що ліквідується, та письмово повідомити кожного з боржників про припинення юридичної особи в установлені цим Кодексом строки.

Ліквідаційна комісія (ліквідатор) вживає заходів щодо інвентаризації майна юридичної особи, що припиняється, а також майна її філій та представництв, дочірніх підприємств, господарських товариств, а також майна, що підтверджує її корпоративні права в інших юридичних особах, виявляє та вживає заходів щодо повернення майна, яке перебуває у третіх осіб.

Майно юридичної особи, що залишилося після задоволення вимог кредиторів (у тому числі за податками, зборами, єдиним внеском на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та іншими коштами, що належить сплатити до державного або місцевого бюджету, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування), передається учасникам юридичної особи, якщо інше не встановлено установчими документами юридичної особи або законом.

Суду не надано доказів, що під час процедури ліквідації ліквідаційною комісією вживались заходи щодо захисту права власності ТОВ «Айрос» на нежитлові приміщення з № 1 по № 4 (групи приміщень 19) ( в літері Б) загальною площею 32,80 кв.м., які знаходяться в буд. АДРЕСА_1.

Позов про витребування зазначеного майна у ОСОБА_2 не заявлявся Товариством.

Крім того, як встановлено судом, у встановлений законом спосіб не вирішувалось питання щодо передачі учасникам Товариства його майна, що залишилась після задоволення вимог кредиторів.

Враховуючи викладені обставини в їх сукупності, оцінюючи всі досліджені судом докази, суд вважає, що ОСОБА_1 не є належним позивачем у даному спорі і заявлений нею спосіб захисту з огляду на встановлені судом обставини не узгоджується з положеннями ст.392 ЦК України.

З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Питання щодо судових витрат суд вирішує з врахуванням положень ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.3, 10, 60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя