АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/678/17 Номер провадження 22-ц/786/1001/17Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Хіль Л.М.,

Суддів: Абрамова П.С., Лобова О.А.,

За участю секретаря: Колодюк О.П.,

За участю: позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

представників відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 06 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 клінічного пологового будинку міста Полтави про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі,-

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2017 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_6 клінічного пологового будинку міста Полтави про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, зобов`язання поновлення на роботі, в обґрунтування якого зазначила, що з 22 березня 2001 року вона працювала в ОСОБА_6 клінічному пологовому будинку м.Полтава на різних посадах середнього медичного персоналу, останньою посадою була акушерка жіночої консультації.

12 листопада 2016 року, у звязку з тривалістю особливого періоду та необхідністю виконання державного та громадського обов`язку, із Міністерством оборони України нею було укладено контракт про проходження громадянином України військової служби у Збройних Силах України на посадах рядового складу.

14 листопада 2016 року наказом відповідача за №125-к її було звільнено з посади акушерки жіночої консультації з 11 листопада 2016 року у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом. Даний наказ нею було отримано лише 20-23 листопада 2016 року.

24 листопада 2016 року вона звернулася до відповідача з заявою про скасування наказу про її звільнення, відновлення на посаді. В грудні 2016 року вона отримала відповідь, згідно з якою їй було відмовлено у скасуванні наказу та поновленні на посаді з підстав відсутності в країні особливого стану та оголошення мобілізації.

З огляду на викладене, прохала суд визнати протиправним та скасувати наказ №125-к по ОСОБА_6 клінічному пологовому будинку м.Полтави від 14 листопада 2016 року в частині «звільнити ОСОБА_2 акушерку жіночої консультації 11 листопада 2016 року із займаної посади у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом, п.3 ст. 36 КЗпП України. Виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 19 календарних днів. Підстава: витяг з наказу Міністерства оборони України №2486 від 12.11.2016 року» та зобовязати ОСОБА_6 клінічний пологовий будинок м.Полтави поновити її на посаді акушерки жіночої консультації ОСОБА_6 клінічного пологового будинку.

Рішенням Київського районного суду Полтавської області від 06 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з безпідставності та необґрунтованості її позовних вимог, оскільки остання часткова мобілізація відповідно до мобілізаційного плану закінчилася 17 серпня 2015 року, а тому укладання військового контракту особою, що не була призвана на військову службу під час мобілізації, в особливий період, не передбачає збереження гарантій, визначених ст. 119 КЗпП України.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила позивачка ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, прохала його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що вважає своє звільнення незаконним з трьох підстав. По-перше, зазначила, що в державі введено особливий період, а тому при проходженні нею контрактної військової служби на час до його закінчення або до дня фактичного звільнення, за нею зберігаються гарантії, що передбачені ст. 119 КЗпП України щодо місця роботи, посади і середнього заробітку в установі, на що суд першої інстанції уваги не звернув, помилково вважаючи, що особливий стан в країні відсутній.

По-друге, апелянт вказала, що у порушення ст. 47 КЗпП України, роботодавець не видав їй в день звільнення трудову книжку.

По-третє, порушенням, що є підставою для визнання її звільнення незаконним вважає й не вручення їй копії наказу про звільнення.

Колегія суддів, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшла до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з нормою п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до норми ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Нормою ст. 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на садах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 22.03.2001 року працювала в ОСОБА_6 клінічному пологовому будинку м.Полтави, остання займана посада «акушерка жіночої консультації», що підтверджується копією трудової книжки серії АХ №675716 від 22.03.2001 року (а.с.14).

12.11.2016 року ОСОБА_2 уклала з Міністерством оборони України в особі тимчасово виконуючого обовязки начальника 179 обєднаного навчально-тренувального центру військ звязку Збройних Сил України полковника ОСОБА_7 контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посаді рядового складу. Згідно із вказаним контрактом, ОСОБА_2 взяла на себе зобов`язання проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку контракту, а в разі настання особливого періоду понад установлений строк контракту відповідно до вимог, визначених законодавством, що регулює порядок проходження військової служби, та цим контрактом. Контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію (а.с.12-13).

Згідно з витягом із наказу Міністерства оборони України №286 від 12.11.2016 року ОСОБА_2 з 12.11.2016 року була прийнята на військову службу за контрактом осіб рядового складу та їй було присвоєно первинне військове звання «Солдат» і призначено санітарним інструктором навчальної роти зв`язку навчального батальйону звязку, ВОС-879659 А (а.с.38).

14.11.2016 року наказом №125-К по ОСОБА_6 клінічному пологовому будинку було звільнено ОСОБА_2 - акушерку жіночої консультації 11.11.2016 року із займаної посади у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом, п.3 ст.36 КЗпП України тавиплачено компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 19 календарних днів (а.с.6).

Крім того, судом встановлено, що рекомендованим листом від 15.11.2016 року ОСОБА_2 повідомлено про звільнення з посади за п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України та запропоновано забрати трудову книжку чи вибрати спосіб її пересилання. Лист отриманий на руки 21.12.2016 року (а.с.8).

Судом встановлено і дану обставину не заперечували сторони по справі, що ОСОБА_2 забрала трудову книжку 02.02.2017 року, про що в особовій картці П-2 зроблено відмітку «з наказом про звільнення не згодна» (а.с.36).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: призов або вступ працівника або власника ? фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до частини третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції на листопад 2016 року), за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно з нормою ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності.

Відповідно до п. 2 прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року № 1275-VII поширено дію ч. 2 і 3 ст. 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», ч. 3 ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та ч. 3 ст. 119 КЗпП України в редакції цього Закону на громадян України, які були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію».

Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію»» від 15 січня 2015 року, ВВР, 2015, № 6, метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України постановлено: «Оголосити та провести протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом».

З вищевказаного Указу вбачається, що ним встановлюється період проведення мобілізації.

Отже, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що на момент укладання контракту Міністерством оборони України в особі тимчасово виконуючого обов`язки начальника 179 об`єднаного навчально-тренувального центру військ зв`язку Збройних Сил України полковником ОСОБА_8 з позивачем, мобілізація не проводилася, так як остання мобілізація закінчилася 17 серпня 2015 року, особливий стан не був запроваджений, як не був оголошений і воєнний стан.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки ОСОБА_2 була звільнена з роботи наказом від 14.11.2016 року з 11.11.2016 pоку, а часткова мобілізація відповідно до мобілізаційного плану закінчилася 17 серпня 2015 року, тому укладання військового контракту особою, що не була призвана на військову службу під час мобілізації, в особливий період, не передбачає збереження гарантій, визначених ст. 119 КЗпП України.

Щодо твердження апелянта про те, що їй у відповідності до положень ст. 47 КЗпП України роботодавець не видав трудову книжку в день звільнення, а її вона отримала під підпис 02.02.2017 року, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі нормою ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган (роботодавець) зобовязаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку й провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП.

У разі звільнення працівника з ініціативи роботодавця він зобовязаний також у день звільнення видати працівникові копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Відповідно до ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець має письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

За порушення строків розрахунку з працівником та/або видачі йому трудової книжки законодавством передбачено відповідальність роботодавця. Так, згідно зі ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

З огляду на викладене, затримка у видачі особі трудової книжки не є самостійною підставою для визнання звільнення незаконним, а є підставою для перерахунку розміру грошових коштів належних особі до виплати при звільненні, проте, позивачем до розгляду такі позовні вимоги не заявлено.

Також, колегія суддів констатує, що роботодавець фізично позбавлений був можливості вручити позивачці копію трудової книжки та наказ про її звільнення, адже вона у день звільнення не була присутньою на місці роботи у ОСОБА_6 клінічному пологовому будинку м. Полтави, адже вже проходила військову службу за контрактом.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла до переконання, що висновки місцевого суду зроблені на підставі повного, всебічного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів, доводів та заперечень сторін, яким судом дана відповідна правова оцінка. Розгляд справи проведений з дотриманням принципу змагальності та диспозитивності, а оцінка доказів проведена відповідно до норм ст. 212 ЦПК України.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303 ч. 1, 304, 307 ч. 1 п.1, 308 ч.1, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 06 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий: Л.М. Хіль

Судді: П.С. Абрамов

ОСОБА_9

З оригіналом згідно: ОСОБА_1