Справа № 285/3296/17
провадження у справі № 2/0285/1635/17
РІШЕННЯ

Іменем України

07 грудня 2017 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області

в складі: головуючого судді Михайловської А.В.,

за участі секретаря Ковальової З.С.;

сторони по справі: позивач ОСОБА_1, представник ОСОБА_2,

відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, представник ОСОБА_5,

третя особа приватний нотаріус Новоград-Волинського міського нотаріального округу ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Новоград-Волинський справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку у спільному майні, -

встановив:

ОСОБА_1 позивач по справі, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_3, у якому просила постановити рішення суду, яким визнати спільною сумісною власністю 43/100 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, загальною площею 51,5 кв.м., у тому числі: житловою площею 35,2 кв.м., що знаходиться по вул. Юношева, 14-А в м. Новоград-Волинський Житомирської області; визнати за нею право власності на ? частину від 43/100 частки, а саме: на 43/200 частки вище зазначеного домоволодіння.

Свої вимоги мотивувала тим, що перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_7 з 12.09.1981 року по 30.10.2001 року, ними був 01.09.1989 року придбаний спірний будинок за спільні кошти. 05.03.2017 року її бувший чоловік помер, його спадкоємцями є відповідачі по справі, які звернулися із відповідними заявами до нотаріуса про її прийняття. Після чого їй стало відомо, що її права як співвласника будинку порушені, а тому вона звернулася до суду з метою їх відновлення.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 заявлені вимоги підтримали, які просили задоволеними.

У свою ж чергу, відповідач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_5 заявлені вимоги не визнали, просили відмовити у їх задоволенні, при цьому вказували на те, що позивач пропустила строк позовної давності, яку просили застосувати.

Разом з тим, у судове засідання не зявилися відповідач ОСОБА_3, яка у письмовій заяві до суду просила справу розглянути у її відсутності, позовні вимоги визнала повністю, та третя особа приватний нотаріус ОСОБА_6, яка у листі до суду також просила справу розглянути у її відсутності, при винесенні рішення покладається на розсуд суду.

Доповівши заявлені вимоги, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оглянувши оригінал договору купівлі-продажу спірного будинку, опитавши свідка ОСОБА_8, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, в редакції 1969 року, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

За положеннями ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_7 з 12.09.1981 року по 30.10.2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Дана обставина відповідачем ОСОБА_4 не оспорюється.

У період шлюбу, 01.09.1989 року між ОСОБА_7 та продавцем було укладено договір купівлі-продажу 43/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться по вул. Юношева, 14-А в м. Новоград-Волинський Житомирської області, житловою площею 60,4 кв.м. (а.с.30-31).

Згідно технічного паспорту 43/100 частин спірного володіння, станом на 21.08.2002 року, складало 51,5 кв.м. загальної площі, у тому числі: 35,2 кв.м. житлової площі (а.с.8-9).

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у п.9 постанови «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» №16 від 12.06.1998 року, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_7 перебували в зареєстрованому шлюбі, проживали разом та вели спільне господарство, проти чого не заперечувала відповідач ОСОБА_4, дане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу у рівних частках.

Разом з тим, покази опитаної у судовому засіданні свідка ОСОБА_8, яка пояснила суду, що спірна квартира була куплена за гроші батька ОСОБА_9, суд до уваги не бере, оскільки вона є близькою родичкою рідною сестрою ОСОБА_7, у звязку з чим зацікавлена у вирішенні справи. До того ж, даний свідок не була присутня при укладенні договору купівлі-продажу, при передачі коштів продавцю.

Згідно з ч. 3 ст. 29 КпШС України для захисту порушеного права відносно спільного майна подружжя встановлено трирічний строк позовної давності.

Стаття 10 КпШС України встановлювала, що в тих випадках, коли для захисту порушеного права встановлено строк позовної давності, він обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Згідно з ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Отже, і раніше чинним КпШС України, і нині чинним СК України початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Крім того, положеннями ст. 76 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачено, що перебіг позовної давності може починатися з дня, коли особа дізналася про порушення свого права. Аналогічне положення закріплено і в ч. 1 ст. 261 ЦК України (у редакції, яка діє на час розгляду справи).

Згідно роз'ясненням абз. 3 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК).

Судом встановлено, що за життя ОСОБА_9 спору про поділ спільного майна подружжя з позивачем ОСОБА_1 не існувало. Після розірвання шлюбу у них була домовленість, що будинок перейде у власність їх дочці ОСОБА_3 відповідачу по справі. Позивач дізналася про порушення свого права після смерті колишнього чоловіка, коли його остання дружина відповідач ОСОБА_10, звернулася до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після його смерті.

На підтвердження цих обставин свідчить і те, що оригінал договору купівлі-продажу спірного будинку позивач і досі не має, останній знаходиться у відповідача ОСОБА_4.

Позивач ОСОБА_1 після смерті колишнього чоловіка зверталася до нотаріуса з вимогою про оформлення права власності на належну їй частині набутого в шлюбі майна, проте їй було відмовлено у вчиненні таких нотаріальних дій 26.10.2017 року (а.с.29).

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущений строк позовної давності, а тому його не застосовує.

При цьому, визнає заявлені вимоги обґрунтованими та задовольняє їх, оскільки останні є такими, що ґрунтуються на вимог закону.

Крім того, суд вирішує питання розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 3, 57, 79, 88, 208, 209, 212-215, 223, 294 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_7 43/100 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, загальною площею 51,5 кв.м., у тому числі: житловою площею 35,2 кв.м., що знаходиться по вул. Юношева, 14-А в м. Новоград-Волинський Житомирської області.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частку від 43/100 частин, а саме, на 43/200 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться по вул. Юношева, 14-А в м. Новоград-Волинський Житомирської області.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у дольовому порядку 1280 грн. 00 коп. судових витрат, тобто по 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп., з кожного.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана апеляційному суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуюча: А.В.Михайловська