Номер провадження: 22-ц/785/8682/17
Номер справи місцевого суду: 522/9376/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Гірняк Л. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.12.2017 року м. Одеса

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просить суд в рахунок стягнення заборгованості за Договором позики грошей б/н від 18 лютого 2013 року звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: м. Одеса, Сабанєєв міст (вулиця Менделєєва), буд. 5/7, загальною площею 245,2 кв.м., що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних частках кожному, шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на зазначене нежитлове приміщення.

Стягнути з відповідачів судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 6890,00 (шість тисяч вісімсот девяносто) гривень.

Позивач зазначав, що18 .02.2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено нотаріально засвідчений договір позики ,відповідно до котрого останній отримав 1234100 грн.,що еквівалентно 150500 доларів США та зобовязався їх повернути до 18.02.2014 року. При цьому повернення коштів сторони узгодили відповідно до графіка.

Пунктом 13 договору позики сторони домовились укласти іпотечний договір та здійснити державну реєстрацію обтяжень прав на нерухоме майно: нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: м. Одеса, Сабанєєв міст (вулиця Менделєєва), буд. 5/7, загальною площею 245,2 кв.м., що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

18 лютого 2013 року ОСОБА_6 та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 уклали договір іпотеки в рахунок забезпечення договору позики.

27 липня 2016 року ОСОБА_6 та ОСОБА_2 уклали Договір відступлення прав вимоги за Іпотечним договором.

Посилаючись на те, що боржник порушив виконання зобовязань за договором позики, унаслідок чого виникла заборгованість, розмір якої на 25 листопада 2016 року становить 21 337 472,56 грн. з позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено.

В рахунок стягнення заборгованості з ОСОБА_3

за Договором позики, у розмірі 21 337 472,56 грн., з яких: 101 209 дол. США, що в еквіваленті, за курсом, встановленим Національним банком України станом на 25.11.2016 року (2558.80 грн. за 100 дол. США), становить 2 589 735,89 грн. основна заборгованість, 4 491 240,60 грн. - 100% річних від простроченої суми, 14 256 496,07 грн. - пеня у розмірі 1,5% за кожен день прострочення, звернув стягнення на предмет іпотеки, а саме: нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: м. Одеса, Сабанєєв міст (вулиця Менделєєва), буд. 5/7, загальною площею 245,2 кв.м., та належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних частках кожному, шляхом визнання за іпотекодержателем - ОСОБА_2 права власності на зазначене нежитлове приміщення.

Стягнув з ОСОБА_3, ОСОБА_4,ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 6890,00 (шість тисяч вісімсот девяносто) гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому посилається на невірний розрахунок заборгованості за договором позики, вважає його завищеним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому посилається на те, що у ОСОБА_7 не виникло право власності на спірний обєкт внаслідок того, що заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20.10.2008 року на підставі котрого указані нежитлові приміщення перейшли у приватну власність було скасовано ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10.09.2012 року та позовна заява ОСОБА_7 до одеської міської ради про визнання права власності залишена без розгляду ухвалою приморського районного суду м. Одеси від 31.05.2016 року..

В апеляційній скарзі ОМР ставиться питання про скасування рішення суду з ухваленням нового,про відмову в задоволенні позовних вимог посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому посилаються на ті ж обставини, що зазначає ОСОБА_5 та на те,що спірне майно вибуло з їх права власності поза їх волею та в період накладеного арешту.

В судове засідання ОСОБА_3 не зявився,про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином так як відповідно до повідомлення про вручення поштового відправлення за вказаною адресою не проживає.

В силу ст.305 ч.2 ЦПК України судова колегія вважає можливим розглянути справу за їх відсутності.

Судова колегія заслухавши доповідь судді доповідача,вислухавши пояснення сторін,що зявились,перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги в порядку ст.303 ЦПК України дійшла наступного.

Матеріалами справи встановлено, що 18 лютого 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено Договір позики грошей б/н, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстровано в реєстрі за №306, відповідно до умов якого ОСОБА_3 було надано позику у розмірі 1 234 100 (один мільйон двісті тридцять чотири тисячі сто) гривень, що в еквіваленті становить 150 500 (сто пятдесят тисяч пятсот) доларів США.

03 березня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено Договір про внесення змін №1 до Договору позики грошей від 18 лютого 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстровим №1422, яким було продовжено термін повернення грошових коштів в повному обсязі до 03 березня 2015 року включно, встановлено новий графік погашення заборгованості за Договором позики та викладено п.п. 4.3., 9 у новій редакції, в іншій частині Договір залишено без змін.

27 липня 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено договір про відступлення права вимоги за Договором позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстровим №1679, відповідно до умов якого ОСОБА_6І відступає ОСОБА_2, а ОСОБА_2 набуває право вимоги, належне ОСОБА_6І у відповідності до Договору позики грошей, з Договором про внесення змін №1, таким чином, позивач набув право вимоги за Договором позики грошей з урахуванням Договору про внесення змін до Договору позики.

З метою забезпечення виконання зобовязань за Договором позики 18 лютого 2013 року між позикодавцем та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 було укладено Іпотечний договір б/н, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстровим №307, відповідно до умов якого ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 передає в іпотеку нерухоме майно нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: м. Одеса, Сабанєєв міст (вулиця Менделєєва), буд. 5/7, загальною площею 245,2 кв.м., що належить ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних частках кожному, на праві спільної часткової власності.

03 березня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено Договір про внесення змін №1 до Іпотечного договору від 18 лютого 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстровим №1423, яким продовжено термін повернення грошових коштів в повному обсязі до 03 березня 2015 року включно, визначено розмір основного зобовязання в еквіваленті 150 500 доларів США, встановлено підстави для звернення стягнення на Предмет іпотеки, доповнено Іпотечний договір пунктом 6.9.

Також, 27 липня 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено Договір про відступлення права вимоги за Іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстровим №1680, відповідно до умов якого ОСОБА_2 приймає всі права вимоги за Іпотечним договором з Договором про внесення змін №1, таким чином, позивач набув право вимоги за Іпотечним договором з урахуванням Договору про внесення змін до Іпотечного договору.

Крім того, між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 18.02.2013 року було укладено Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який укладено з метою визначення способів та порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог іпотекодержателя за Договором позики.

Відповідно до іпотечного договору право власності на нежитлове приміщення ,що розташоване за адресою: м. Одеса, Сабанєєв міст (вулиця Менделєєва), буд. 5/7, загальною площею 245,2 кв.м., що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних частках кожному на підставі Договору Дарування посвідченого 17 листопада 2010 року за реєстровим № 1511.

При цьому, відповідно до зазначеного договору дарування ОСОБА_7 став власником спірного обєкту на підставі заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2008 року,котре ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10.09.2012 року скасовано. В подальшому вимоги ОСОБА_7 ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 31.05.2016 року до ОМР про визнання права власності залишено без розгляду.

З врахуванням вищезазначеного судова и колегія вважає, що у ОСОБА_7 не виникло право власності на нежитлові приміщення загальною площею 245,2 кв.м.,що розташовані в м. Одесі,вул.Сабанєєв міст 5/7.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України повязується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини 1 статті 388 ЦК України). За змістом зазначеної норми майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року.

Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Департаментом у зв'язку із наведеними обставинами було підготовлено та подано

позовну заяву до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3. ОСОБА_6 про витребування майна, усунення перешкод в користуванні, скасування запису про державну реєстрацію, за участю третіх осіб - Одеської міської ради. За результатом розгляду заяву в Приморському районному суді міста ОСОБА_1 було відкрито провадження та справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Приморського районного суду міста ОСОБА_1 від 11.07.2016 р. накладено арешт на нежитлові приміщення, загальною площею 245,2 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, Сабанєєв міст, 5/7, заборонено ОСОБА_3. ОСОБА_9, ОСОБА_5 та іншим особам здійснювати дії щодо відчуження, користування, розпорядження будь- яким чином, у тому числі передачу під заставу, в оренду, здійснювати будівництво, реєструвати декларації про початок будівельних робіт та про готовність обєкта до експлуатації щодо вказаних приміщень.

Особі, якій відомо про накладення арешту судом на спірне майно, заборонено цим майном розпоряджатись (в тому числі відчужувати) навіть якщо запис про арешт відсутній у відповідному державному реєстрі (ВСУ від 18 січня 2017р. у справі № 6-2552)

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обовязковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження субєктивних прав, свобод та інтересів відповідача або повязаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України). Тому той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо.

Виходячи з зазначеного судова колегія приходить до висновку, що визнаючи право власності на спірний обєкт котрий знаходиться під забороною відчуження порушує принцип обовязковості судового рішення.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України Про іпотеку (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 Закону України Про іпотеку (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із положеннями частин другої та третьої зазначеної статті (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України Про іпотеку; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Як вбачається з п.6.3 -6.7. Іпотечтного договору сторони узгодили звернення стягнення на Прендмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки відповідно до застереження про задоволення вимог.

З врахуванням вищезазначеного правові підстави про стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності на спірний обєкт-відсутні.

Судова колегія відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо зміни розміру боргових зобовязань так як вона не містить правового обґрунтування.

Виходячи з вищезазначеного,судова колегія дійшла висновку, спірні обєкти нежитлових приміщень що розташовані за адресою: м. Одеса, Сабанєєв міст (вулиця Менделєєва), буд. 5/7, загальною площею 245,2 кв.м. вибули з володіння власника поза його волею,стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, відбулось в період арешту та заборони відчуження, за відсутності оцінки спірного майна, та в порушенні вимог ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку», що у сукупності та у відповідності до вимог ст.309 ч.1 п.1,3,4 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового,про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. 218, 307,309, 316,317,319 ЦПК України, судова колегія,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційній скарги ОСОБА_5, Одеської міської ради задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.07.2017 року скасувати.

В позовній заяві ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскарженна в касаційному порядку на протязі 20 днів.

Головуючий суддя - Л.А.Гірняк

Судді С.М.Сегеда

ОСОБА_10