Справа № 496/3967/16-ц
Провадження № 2/496/367/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 року Біляївський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого - судді Дранікова С.М.

При секретарі - Камочкіної А.Ю.

розглянув у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Секретарівського дошкільного навчального закладу дитячого садочку «Срібний дзвіночок» про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовом і просить визнати протиправним та скасувати наказ Секретарівського дошкільного навчального закладу дитячий садок «Срібний дзвіночок» № 24 від 20.05.2016 року про звільнення її з посади вихователя, поновити її на посаді вихователя Секретарівського дошкільного навчального закладу дитячий садок «Срібний дзвіночок», стягнути з Секретарівського дошкільного навчального закладу дитячий садок «Срібний дзвіночок» середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 21.05.2016 року по 07.11.2016 року у сумі 5 865,60 грн., зобовязати Секретарівський дошкільний навчальний заклад дитячий садок «Срібний дзвіночок» відшкодувати їй моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн., допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення її на роботі і стягнення заробітної плати, але не більше чим за один місяць.

Свої вимоги мотивує тим, що 20.06.2015 року її було прийнято на роботу в Секретарівський дошкільний навчальний заклад дитячий садок «Срібний дзвіночок» (далі ДНЗ) на посаду вихователя. Завідуючою ДНЗ ОСОБА_2 20.05.2016 року наказом № 24 її було звільнено з займаної посади згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України. Своє звільнення вважає незаконним та безпідставним, так як вона жодного разу не писала заяви з приводу звільнення. У період з 03.03.2016 18.03.2016 року, 10.04.2016 19.05.2016 року, 22.05.2016 21.05.2016 року перебувала на стаціонарному лікуванні в Біляївській центральній районній лікарні, у гінекологічному відділені. У зазначені періоди вона була вагітна та потребувала лікарської допомоги з метою зберігання дитини.

Представник позивача ОСОБА_3 у судовому засіданні наполягав на задоволенні позовних вимог і пояснив, що наказ про звільнення позивачки вважає незаконним, так як його було прийнято в період тимчасової непрацездатності, вагітності позивачки, що підтверджується листком непрацездатності від 19.05.2016 року. Представник позивача також пояснив, що лікарі не встановлюють діагноз непрацездатності у звязку з вагітністю до певного періоду, а тому в листку непрацездатності від 19.05.2016 року причина непрацездатності вказана як загальне захворювання, а не вагітність.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнавав, надав до суду письмові пояснення та пояснив, що позивачку було звільнено на законних підставах, так як звільнення відбулося у звязку з закінченням строку договору, в листку непрацездатності від 19.05.2016 року вказане загальне захворювання, а не вагітність. Про вагітність стало відомо лише 03.08.2016 року в момент подання нею запиту на інформацію до відповідача. Крім того, період непрацездатності ОСОБА_5 у звязку з вагітністю рахується з 01.08.2016 року, що підтверджується листком непрацездатності виданого 01.08.2016 року. В попередніх листках непрацездатності про вагітність нічого не зазначається. Крім того позивачкою було пропущено без поважних причин місячний строк для подання позову, який застосовується у справах про звільнення.

Вислухавши пояснення представника позивачки, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено, наказом Секретарівського ДНЗ д/с «Срібний дзвіночок» № 23 від 01.05.2016 року ОСОБА_5 призначено тимчасово на посаду вихователя на період відпустки за власний рахунок вихователя ОСОБА_6 з 01.05.2016 року по 15.05.2016 року.

Наказом Секретарівського ДНЗ д/с «Срібний дзвіночок» № 24 від 20.05.2016 року ОСОБА_5, вихователя, звільнено з займаної посади з 20.05.2016 року у звязку із закінченням строку трудового договору відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивачка в своєму позові звернулась з вимогою про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення № 24 від 20.05.2016 року.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

Згідно ч. 2 ст. 23 КЗпП України, строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року, при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв'язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Судом встановлено, що звільнення ОСОБА_5 відбулося на законних підставах. Вона тимчасово працювала на посаді вихователя до виходу з відпустки вихователя ОСОБА_6 з 01.05.2016 року по 15.05.2016 року. Строк договору закінчився 15.05.2016 року, наказ про її звільнення був виданий 20.05.2016 року з причин перебування її на лікарняному з 10.04.2016 року по 19.05.2016 року включно, що підтверджується листком непрацездатності виданого 19.05.2016 року. В цей період вона була тимчасово непрацездатна і тому її звільнення відбулося в день її виходу з лікарняного, а саме - 20.05.2016 року, при цьому у період працездатності з дня закінчення строку трудового договору і набуття непрацездатності 22.05.2016 року відповідно до листка непрацездатності, позивачка не працювала, трудові відносини фактично не тривали, а тому положення ч.1 ст.39-1 КЗпП України щодо продовження дії строкового трудового договору в даному випадку не можуть бути застосовані. А тому відповідачем не було порушено вимог ч. 2 ст. 40 КЗпП України, так як звільнення відбулося не в момент тимчасової непрацездатності позивачки.

В ході судового розгляду встановлено, що на момент звільнення, про вагітність позивачки відомого нічого не було. Про це, стало відомо лише 03.08.2016 року в момент подання нею запиту на інформацію до відповідача. Крім того, період непрацездатності ОСОБА_5 у звязку з вагітністю рахується з 01.08.2016 року, що підтверджується листком непрацездатності виданого 01.08.2016 року. В попередніх листках непрацездатності АГЗ № 447871 від 18.03.2016 року та АГЗ № 369617 від 19.05.2016 року про вагітність нічого не зазначається.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 179 КЗпП України, на підставі медичного висновку жінкам надається оплачувана відпустка у зв'язку з вагітністю та пологами тривалістю 70 календарних днів до пологів і 56 (у разі народження двох і більше дітей та у разі ускладнення пологів - 70) календарних днів після пологів, починаючи з дня пологів. Тривалість відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами обчислюється сумарно і становить 126 календарних днів (140 календарних днів - у разі народження двох і більше дітей та у разі ускладнення пологів). Вона надається жінкам повністю незалежно від кількості днів, фактично використаних до пологів.

Позивачці було видано листок непрацездатності у звязку з вагітністю 01.08.2016 року зі звільненням від роботи на 126 днів. Тобто вже майже після трьох місяців з дня звільнення. На момент звільнення листок непрацездатності у звязку з вагітністю їй не міг видаватися, так як встановлений законом строк 70 календарних днів до пологів настав лише в серпні 2016 року.

Крім того, судом встановлено, що поновлення позивачки на посаді буде суперечити діючому законодавству України, а її працевлаштування після звільнення у звязку з закінченням строку трудового договору було неможливим.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЗУ «Про дошкільну освіту», педагогічний працівник дошкільного навчального закладу - особа з високими моральними якостями, яка має відповідну вищу педагогічну освіту, забезпечує результативність та якість роботи, а також фізичний і психічний стан якої дозволяє виконувати професійні обов'язки.

Відповідно до пояснень представника позивача та довідки державного закладу «Південноукраїнський національний університет імені ОСОБА_7» (м. Одеса) № 3917 від 22.07.2015 року, ОСОБА_5 являється студенткою 3-го курсу даного навчального закладу, факультету дошкільної педагогіки та психології, відповідної вищої педагогічної освіти не має.

Таким чином поновлення позивачки на посаді вихователя являється неможливим у звязку з відсутністю у неї відповідної вищої педагогічної освіти передбаченої законом.

Відповідно до довідки Секретарівського ДНЗ д/с «Срібний дзвіночок» від 08.02.2017 року №1 та штатного розпису на момент звільнення ОСОБА_5 і на момент розгляду справи у суді будь-які вільні посади відсутні.

Щодо застосування строків позовної давності, які представник відповідача просив застосувати суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як розяснено в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9«Про практику розгляду судами трудових спорів», зі змінами та доповненнями, встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

З 22.05.2016 року по 21.06.2016 року ОСОБА_5 знаходилася на лікарняному, стаціонарний режим.

Наступний лікарняний строком на 126 днів, який включав в себе і амбулаторний режим був відкритий 01.08.2016 року.

Таким чином з 21.06.2016 року по 01.08.2016 року пройшло більше місяця. Позивачка в ці дні не знаходилася на лікарняному та пропустила встановлений місячний строк для звернення до суду. Крім того, вона тільки в серпні 2016 року звернулася з проханням про поновлення на посаді вихователя та почала намагатися врегулювати питання з приводу свого звільнення в досудовому порядку. Позовна заява стосовно незаконного звільнення була подана лише 09.11.2016 року. Намагання вирішити питання в досудовому порядку не являється поважною причиною пропуску строку для звернення до суду.

Положеннями ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, в межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частини 3-4 ст. 267 ЦК України вказують, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен зясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у звязку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

У звязку з вищенаведеним позивачкою було порушено передбачений законом строк звернення до суду для вирішення питання з приводу її звільнення без поважних причин. Враховуючи вищевикладене судом встановлено, що право позивачки не порушено, а тому в задоволенні її позову слід відмовити в звязку з його необґрунтованістю.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 184, 232, 234, 235, 237-1 КЗпП України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Секретарівського дошкільного навчального закладу дитячого садочку «Срібний дзвіночок» про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Одеської області протягом десяти днів з дня проголошення або отримання його копії.

Суддя Біляївського районного суду

Одеської області ОСОБА_8