Справа № 703/2290/16-ц
03 квітня 2017 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючого судді Васильківської Т.В.,
секретар судових засідань Кочеткова І.В.
за участю представника
позивача - адвоката Черватюк Ю.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» про визнання кредитного договору недійсним
2 липня 2016 року адвокат Черватюк Ю.В., яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_3 звернулась в суд із даним позовм до ПАТ КБ«Приват Банк», який обґрунтовує тим, що 21 листопада 2006 року між ОСОБА_3 був укладений кредитній договір № СБНОП10710086. Проте позивач, в момент укладення правочину перебував в такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, оскільки він не пам'ятає того, щоб укладав договір із Банком, про що неодноразово зазначав в своїх зверненнях до Банку, проте ніякої конструктивної реакції з боку Відповідача, він так і не отримав. ОСОБА_3 стверджує, що він в момент підписання кредитного договору страждав на психічне захворювання яке унеможливлювало усвідомлення ним значення своїх дій, а тому просить суд визнати даний кредитний договір недійсним.
Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовну заяву та просила її задовольнити з підстав наведених у позові.
Позивач в судове засідання не з'явився, з невідомих суду причин.
Відповідач у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та дату судового засідання. Ця обставина підтверджується матеріалами поштової кореспонденції.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає можливим розглянути справу, в порядку, передбаченому гл.8 ЦПК України, у відсутність відповідача, який згідно ст.74 ЦПК України повідомлений про день та час розгляду справи належним чином та приходить до висновку що позовна заява не підлягає до задоволення з наступних підстав.
На ім'я ОСОБА_3 у ПАТ КБ «ПРИВАТ БАНК» оформлено кредитний договір № СБНОП10710086 від 21 листопада 2006 року, зобов'язання за яким не виконуються. Дана обставина сторонами не заперечується, отже на підставі ч.1 ст.61 ЦПК України вона не підлягає доказуванню.
Позивач, стверджує, що в момент укладення правочину він перебував в такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, на підтвердження чого надає до суду довідки про лікування та копію пенсійного посвідчення (а.с.9,10,11,13,14,15,16,17).
ОСОБА_3 в позовній заяві вказує, що не пам'ятає факту укладення договору із відповідачем, про що неодноразово зазначав в своїх зверненнях до Банку, проте банк рекомендував звернутись йому до правоохоронних органів (а.с.12).
Ст. 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме:
зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;
особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;
правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до ст. 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.
Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.
Ст. 225 ЦК України передбачає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, а саме: правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Як роз'яснено в п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Як зазначено в Узагальненні Верховного Суду України від 24.11.2008 р.«Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове зворушення тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу.
Згідно висновку судово - психіатричного експерта № 39 від 27 січня 2017 року (а.с.68-74) ОСОБА_3 на момент підписання кредитного договору з ПАТ КБ «ПриватБанк» 21 листопада 2006 року не виявились прояви хронічного стійкого психічного розладу, а відмічалися психічні і поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю із синдромом залежності і станами відміни із судомами, що при відсутності психотичних розладів і виражених проявів алкогольної деградації, не позбавляло його здатності усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Суд вважає, що ОСОБА_3 та його представник в ході судового розгляду не довели того факту, що позивач не усвідомлював значення своїх дій в момент підписання кредитного договору з ПАТ КБ «Приват Банк» - 21 листопада 2006 року, в зв'язку з психічною хворобою.
При цьому всю медичну документацію, яку було надано позивачем на підтвердження його позовних вимог суд оцінює як таку, що не є достатнім і належним доказом обставин, на які вказує позивач, оскільки відповідні документи були в комплексі оцінені судовим експертом, який будучи попередженим про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку, дійшов висновку, що позивач на момент вчинення оспорюваного правочину не був позбавлений здатності усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.
За таких обставин, на думку суду позов не підлягає до задоволення.
Відповідно до ч. 4 ст.88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.
Відповідно до копії пенсійного посвідчення (а.с.9) ОСОБА_3 є інвалідом 2 -ї групи, а тому відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору, отже судові витрати слід віднести на рахунок держави.
Керуючись ст. 10, 11, 58, 60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд -
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» про визнання кредитного договору недійсним - відмовити.
Заяву про перегляд заочного рішення відповідач може подати протягом 10 днів з дня отримання його копії до Смілянського міськрайонного суду.
В 10 денний строк з дня проголошення заочного рішення позивачем може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Черкаської області через міськрайонний суд.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його перегляд та оскарження, а в разі оскарження -після розгляду справи апеляційним судом, якщо воно не буде скасоване.

Повний текст рішення виготовлено 5 квітня 2017 року.

Головуючий: Т.В. Васильківська