Справа №585/1035/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1704/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Левченко Т. А.,

суддів - Собини О. І. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4

на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 05 жовтня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні квартири шляхом виселення, -

В С Т А Н О В И Л А :

16 березня 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що йому та ОСОБА_6 на праві спільної власності належить квартира №18 на площі Українська, буд. 50 в с. Плавинище Роменського району Сумської області. За взаємною згодою у дану квартиру тимчасово вселились ОСОБА_4 та ОСОБА_3, а він з ОСОБА_6 та дітьми проживали у квартирі №11 на площі Українська, буд. 51 в с. Плавинище Роменського району Сумської області, що належить на праві власності відповідачам. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_6, він виселився із квартири відповідачів. У свою чергу відповідачі відмовляються звільняти займане ними житлове приміщення, а іншого житла на праві власності він не має.

Просить усунути перешкоди в користуванні квартирою №18 на площі Українська, буд. 50 в с. Плавинище Роменського району Сумської області, шляхом виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з вказаної квартири.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 05 жовтня 2017 року позов ОСОБА_5 задоволено.

Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне зясування судом обставин, які мають значення для справи та порушення норм матеріального та процесуального права, просять його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

При цьому зазначають, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не було враховано те, що вони вселились та проживали у спірному житловому приміщенні за згодою обох співвласників, та на даний час, як члени сімї власника, мають право користування даною квартирою. Вказують, що вони є добросовісними користувачами вказаного нерухомого майна, несуть витрати на його утримання та підтримують в належному стані. Вважають, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що вони чинять йому перешкоди у користуванні житловим приміщенням.

Окрім того посилаються на те, що розмір присуджених до стягнення витрат на правову допомогу є завищеним та суперечить вимогам Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_7, третю особу ОСОБА_6, які підтримали апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі в добровільному порядку спірну квартиру не звільняють, чим порушують права позивача, як власника на вільне користування та розпорядження даним майном. Договору про порядок володіння та користування спільним майном між співвласниками не укладалось.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як вони відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з 11 серпня 2012 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 12 лютого 2016 року розірвано (а. с. 5, 6).

Під час шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 придбана квартира №18 на площі Жовтневій (нова назва Українська), буд. 50 в с. Плавинище Роменського району Сумської області, право власності на яку було зареєстровано одноосібно за ОСОБА_5 (а. с. 7-9).

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 05 липня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволені частково, визнано за нею право власності на 1/2 частину вищевказаної квартири (а. с. 56-57).

За усною домовленістю, ОСОБА_3, ОСОБА_4 вселилися у вищевказану квартиру, а позивач з дружиною у квартиру №11 на площі Українська, буд. 51 в с. Плавинище Роменського району Сумської області, що належить на праві власності відповідачам.

Згідно інформації, наданої виконкомом Плавинищенської сільської ради Роменського району Сумської області, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 площа Українська, 51/11 (а. с. 23, 24).

28 грудня 2016 року позивачем було направлено відповідачам письмову претензію з вимогою звільнити займане ними житлове приміщення (а. с. 12). Проте в добровільному порядку його вимоги відповідачами не виконані.

Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, а також ст. 9 ЖК України, кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

У відповідності до приписів ч. ч. 1, 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до якої України приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до закону «Про ратифікацію Конвенції про захист людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів «2, 4, 7 та 11 до Конвенції» встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Судом встановлено та не спростовано відповідачами, що ОСОБА_5 має намір вселитись в належну йому на справі спільної власності спірну квартиру, так як іншого житлового приміщення він не має та після розірвання шлюбу тимчасово проживає у своїх батьків.

Квартира №18 на площі Українська, буд. 50 в с. Плавинище Роменського району Сумської області, загальна площа якої 41.8 кв.м., з них житлової площі 19,8 кв.м., складається із однієї житлової кімнати, а тому придатна для проживання лише однієї сімї. Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_3 не відносяться до членів сімї ОСОБА_5, у розумінні ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР.

Таким чином з викладеного вбачається, що спільне проживання в спірній квартирі позивача з відповідачами є неможливим.

З наведених підстав колегія суддів не може взяти до уваги доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі проживають у спірній квартирі також зі згоди іншого співвласника ОСОБА_6 Крім того відповідачі ніколи не проживали у спірній квартирі однією сімєю разом з ОСОБА_6 Посилання в апеляційній скарзі на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 06.07.2016 року у справі № 6-3095цс15, є помилковим, так як обставини справи, яку розглядав Верховний Суд України є іншими, ніж у даній справі.

Слід зазначити також, що відповідачам на праві власності належить квартира 11 на площі Українська в буд 51 в с. Плавинище Роменського району Сумської області, де вони зареєстровані, та не позбавлені можливості використовувати дане майно для свого проживання.

З урахуванням викладеного, оскільки проживання відповідачів у спірній квартирі порушує права позивача, як співвласника на користування належним йому майном, зокрема для особистого проживання в ній, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що права ОСОБА_5 порушені та підлягають захисту шляхом виселення ОСОБА_4, ОСОБА_3 із вказаного житлового приміщення.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись із розміром присуджених до стягнення з відповідачів судових витрат, понесених позивачем, виходячи з наступного.

Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» установлено, що з 01 січня 2017 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 1600 грн. 00 коп.

З вищенаведених норм законів вбачається, що розмір компенсації витрат на правову допомогу при розгляді даної справи у погодинному розмірі не може перевищувати 640 грн. 00 коп. (1600 грн. * 40%).

Позивачем 15 березня 2017 року було укладено угоду про надання правової допомоги з адвокатом ОСОБА_8 та сплачено останньому за цією угодою 5000 гривень, що підтверджується відповідною квитанцією (а. с. 14-15; 17). Відповідно до розрахунку компенсації витрат на правову допомогу до угоди про надання правової допомоги від 15.03.2017 року на ознайомлення з наданими документами, визначення правової позиції в справі та підготовку позовної заяви до суду адвокатом витрачено три години робочого часу та розмір компенсації витрат на правову допомогу за ці дії становить 1920 гривень (640х3=1920). Розмір компенсації за участь адвоката в судових засіданнях має розраховуватись з фактичної кількості годин та хвилин такої участі, визначеної на час закінчення розгляду справи, з розрахунку компенсації за одну годину участі в розмірі 640 грн., за одну хвилину в розмірі 10,67 грн.

З матеріалів справи вбачається, що адвокат ОСОБА_8 брав участь у судових засіданнях на протязі 149 хвилин.

За таких обставин, враховуючи характер спірних правовідносин, ступінь складності справи, граничний ( максимальний ) та мінімальний розміри компенсації витрат на правову допомогу у погодинному розмірі, тривалість участі адвоката в судових засіданнях, виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості, колегія суддів вважає необхідним визначити витрати на правову допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції, які підлягають стягненню з ОСОБА_4, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5, в розмірі 3 000 грн. 00 коп.

Окрім того, суд першої інстанції взагалі не визначився з порядком стягнення з відповідачів на користь позивача понесених ним судових витрат.

Відповідно до розяснень, наданих в п. 35 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року №10, солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що рішення суду, на підставі п. 4) ч. 1 ст. 309 ЦПК України в частині стягнення судових витрат належить скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 судові витрати: по 1 500 грн. 00 коп. з кожного витрат на правову допомогу та по 320 грн. 00 коп. з кожного судового збору.

Керуючись ст. ст. 303; 307 ч. 1 п.2; 309 ч. 1 п. 4; 313-314; 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 05 жовтня 2017 року в даній справі скасувати в частині вирішення питання щодо судових витрат та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 по 1 500 гривень 00 копійок з кожного витрат на правову допомогу та по 320 гривень 00 копійок з кожного судового збору.

В іншій частині рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 05 жовтня 2017 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набрало законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -