Справа № 522/5928/17
Провадження № 2/522/6760/17
РІШЕННЯ

Іменем УКРАЇНИ

«11» грудня 2017 року

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

Головуючого - судді Погрібного С.О.

за секретаря судового засідання Солодкої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, поділ майна та визнання іпотечного договору недійсним

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, просила суд:

встановити факт проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, однією сімєю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, починаючи з лютого 2006 року до 25 жовтня 2008 року;

здійснити поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності шляхом визнання за кожним права власності на ? частину квартири АДРЕСА_1;

визнати недійсним іпотечний договір від 13 серпня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра», за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_2;

визначити спосіб виконання рішення, встановивши, що таке рішення є підставою для скасування запису про заборону на нерухоме майно № 5472966 квартиру АДРЕСА_2, вчиненого в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна на підставі іпотечного договору від 13.08.2007 року.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що позивач познайомилась з відповідачем ОСОБА_2 на початку 2005 року та наприкінці 2005 року ОСОБА_2 запропонував ОСОБА_1 переїхати до його оселі та надалі проживати однією сімєю.

Приблизно з лютого 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розпочали власні сімейні відносини та стали проживати разом однією сімєю як чоловік і дружина в квартирі АДРЕСА_3, що знайшло прояв в спільному побуті сторін, взаємних правах та обовязках, сімейному бюджеті, спільному відпочинку тощо. При цьому, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на той час не перебували у зареєстрованому шлюбі до 25 жовтня 2008 року.

Під час проживання однією сімєю названі сторони 13.08.2007 року придбали на імя ОСОБА_2 за спільні кошти квартиру АДРЕСА_4. Враховуючи, що, як стверджує позивач, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сімєю з лютого 2006 року до жовтня 2008 року без реєстрації шлюбу, зазначена квартира має бути визнана обєктом права спільної сумісної власності.

Позивачці ОСОБА_1 стало також відомо, що без її згоди відповідач ОСОБА_2 13.08.2007 року уклав з ВАТ КБ «Надра» іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_5, яка є спільним майном позивача та ОСОБА_2 Проте, згоди ОСОБА_1 на передачу квартири в іпотеку, як співвласника цього майна, відповідач не запитував, у встановленому законом порядку не отримував.

Хоч позивач і не вказана стороною договору, втім його наявність перешкоджає подальшій можливості законної реалізації її прав у відношенні спірного майна, а, отже, вказаний договір має бути визнаний недійсним.

Представник позивача надала до суду заяву, згідно з якою позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила розглядати справу за її відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_2 надав до суду заяву, за змістом якої не заперечував проти задоволення позову, просив розглядати справу за його відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в судове засідання не зявився неодноразово та повторно, про дату, час та місце судового засідання сповіщався належним чином.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За правилом ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених письмових доказів.

Щодо фактичних обставин справи.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище Кобзаренко) ОСОБА_4 та ОСОБА_2 25 жовтня 2008 року зареєстрували у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області шлюб, про що складено відповідний актовий запис за №1602.

В той же час, відповідно до показань свідків, наданих суду фототаблиць, а також як визнано цими сторонами, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, проживають однією сімєю з 2006 року за адресою: м. Одеса, вул. Катерининська, 84/86 в квартирі №114, ведуть спільне господарство та відпочинок, мають спільних дітей тощо.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №82034769 від 09.03.2017 року відповідачу ОСОБА_2 належить на праві приватної власності квартира №20 в будинку під №85 по вул. Канатній в м. Одесі. Підставою набуття права власності є договір купівлі-продажу від 13.08.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5

Відповідно до відомостей Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, ця квартира обтяжена іпотечним договором від 13.08.2007 року, укладеним між ОСОБА_2 та Відкритим акціонерним товариством Комерційним банком «Надра» в порядку забезпечення зобовязань за кредитним договором №05/08/2007/840-К/519 від 13 серпня 2007 року, укладеного між тими ж сторонами.

Щодо визнання факту проживання однією сімєю.

Під час вирішення питання про встановлення факту проживання однією сімєю суд повинен взяти до уваги, що відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Судом враховано, що відповідач ОСОБА_2 не заперечує самого факту проживання однією сімєю з ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу у період починаючи з лютого 2006 року до 25 жовтня 2008 року. Ці обставини підтвердили також свідки, серед яких й матір відповідача ОСОБА_6, яка також проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3.

Таким чином, оскільки факт проживання однією сімєю відповідачем ОСОБА_2 не заперечується, а також підтверджується доказами показаннями свідків та фототаблицею, суд зробив висновок про необхідність задоволення цієї позовної вимоги.

Згідно з п. 5 ч. 1 та ч. 2 ст. 256 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені факти проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, а також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб.

Враховуючи, що судом виявлено наявність спору про право цивільне встановлення спільного сумісного майна під час проживання подружжя без реєстрації шлюбу та його поділ, розгляд питання про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу підлягає розгляду в порядку позовного провадження.

Наведене узгоджується з правилами ч. 6 ст. 235 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Щодо поділу майна.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом однією сімєю без реєстрації шлюбу з лютого 2006 року до укладення шлюбу сторонами.

В цей період часу на імя ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на квартиру № 20 в будинку під №85 по вул. Канатній в м. Одесі.

Оскільки право власності на квартиру сторони набули під час перебування у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, суд вважає це майно набутим спільно фактичним подружжям, тому відносить до обєктів їх спільної власності. Отже, суд дійшов висновку про те, що сторони, перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах, набули у власність спірне майно.

Беручи до уваги, що право власності на квартиру набуто на імя ОСОБА_2 у період перебування у фактичних шлюбних відносинах, підстав вважати це майно особистою приватною власністю однієї із сторін судом не виявлено, тому відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України стосовно спірного майна у сторін виникло право спільної сумісної власності.

Згідно із ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

За правилами статті 74 СК України (у редакції, чинній до 16 січня 2007 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Отже, особам, які проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Згідно з п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, застосовуючи наведені правила, суд вважає за можливе, зважаючи на визнання ОСОБА_2 вимог цього позову, здійснити поділ майна подружжя, шляхом визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по ? частині у праві власності на квартиру №20 в будинку під №85 по вул. Канатній в м. Одесі за кожним.

Щодо визнання недійсним іпотечного договору.

В частині вимоги про визнання недійсним іпотечного договору від 13 серпня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра», за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_2, суд дійшов такого.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в звязку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

В пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що підставою недійсності правочинів є недодержання стороною вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину.

При цьому, правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на вказані приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обовязковий елемент конкретного субєктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою субєктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку вимагає визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, або щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

При цьому, положення ст. 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя.

При оспорюванні договору застави (іпотеки) судом враховано положення ст. 578 ЦК, згідно з якими майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою іншого з подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Це положення повинно застосовуватися судом з урахуванням змісту ч. 2 ст. 6 цього закону щодо нерухомого майна, яке перебуває у спільній власності.

Втім, як вже встановлено судом, при укладенні спірного договору іпотеки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство й проживали однією сімєю, 1/2 частина спірної квартири, що належить позивачці на праві власності на час укладення договору іпотеки, й яка не надала своєї згоди, як другий співвласник у спільній сумісній власності помешкання, відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, на передачу майна у іпотеку, чим порушено вимоги ч. 3 ст. 65 СК України, за якою така згода потребує нотаріального посвідчення.

При порушенні вказаних вимог, настають наслідки у вигляді визнання договору недійсним, оскільки останній не відповідає вимогам чинного законодавства.

Разом з цим, згідно із частиною 5 статті 10571 ЦК України, визнаючи недійсним договір застави, який забезпечував виконання зобовязання позичальника за кредитним договором, суд за заявою кредитодавця накладає арешт на майно, яке було предметом застави. Такий арешт підлягає зняттю після виконання зобовязання повернути кредитодавцю кошти за кредитним договором, а у разі визнання кредитного договору недійсним після виконання зобов'язання повернути кредитодавцю кошти у розмірі, визначеному судом відповідно до частини першої цієї статті.

Частина пята статті 10571 ЦК України, яка набрала чинності з 4 листопада 2012 року, застосовується у тому випадку, коли суд визнає недійсним договір застави. Ця норма носить імперативний характер та зобовязує суд при вирішенні питання про недійсність договору застави у випадку звернення кредитодавця з заявою накласти арешт на майно, яке було предметом застави.

Частина перша статті 58 Конституції України закріплює загальновизнаний принцип права, відповідно до якого закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, коли вони помякшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Отже, норми Закону № 5405-VI від 2 жовтня 2012 року, якими ЦК України доповнено статтею 10571, набрали чинності 4 листопада 2012 року, тобто після укладення спірного іпотечного договору, який було укладено 13 серпня 2007 року, що виключає можливість застосування зазначеної норми до спірних правовідносин.

Вказане у повній мірі узгоджується з правовою позицією, сформованою колегією суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у постанові суду від 22 лютого 2017 року у справі № 6-2705цс16.

При цьому, правовідносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952 від 01.07.2004 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з п.2 ч.1 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державним реєстратором є нотаріус.

Відповідно до ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Судом встановлено, що реєстратором приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 зроблено в державному реєстрі іпотеки запис про іпотеку № 5472966, яким підтверджується факт укладення вказаного вище договору іпотеки від 13.08.2007 року та здійснення обтяження спірного нерухомого майна.

Оскільки оспорюваний договір іпотеки визнаний судом недійсним, суд вважає, що рішення про державну реєстрації обмежень (іпотеки) підлягає скасуванню, тому що підстава, згідно з якою було внесено запис про зазначене обтяження, відпала.

Враховуючи вказане, а також те, що позовні вимоги в частині визнання іпотечного договору від 13 серпня 2007 року недійсним задоволені, суд зробив висновок про те, що необхідно скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень, індексний номер 5472966 від 13.08.2007 року, прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 на предмет спірного нерухомого майна, а також виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотеки, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис про іпотеку № 5472966 щодо укладення іпотечного договору 13.08.2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та обтяження іпотекою нерухомого майна спірного нерухомого майна.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про визнання права.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Керуючись ст. ст. 60, 65, 70, 74 Сімейного кодексу України, ст. ст. 15, 16, 215-216, 368, 372, 578 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1-4, 10, 11, 14, 174, 212-215, 235, 256 Цивільного процесуального кодексу України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Законом України «Про іпотеку» СУД

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, поділ майна та визнання іпотечного договору недійсним задовольнити.

Встановити факт проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, однією сімєю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, починаючи з лютого 2006 року до 25 жовтня 2008 року.

Здійснити поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, й визнати:

за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1;

за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати недійсним іпотечний договір від 13 серпня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра», посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за № 1546, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_2;

Вилучити (припинити запис) з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та державного реєстру Іпотек) запис про заборону на нерухоме майно № 5472966 квартиру АДРЕСА_2, вчиненого в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна на підставі іпотечного договору від 13.08.2007 року;

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: С.О. Погрібний

11.12.2017