П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 року м. Київ

Судова палата у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого Сімоненко В.М.,
суддів:Гуменюка В.І.,Охрімчук Л.І.,Романюка Я.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Закритого недиверсифікованого венчурного пайового інвестиційного фонду «ОТП Солюшн» Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «ОТП «Капітал» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Дарницький районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», про виселення за заявою ОСОБА_5 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року Закритий недиверсифікований венчурний пайовий інвестиційний фонд «ОТП Солюшн» Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «ОТП Капітал» (далі - ЗНВПІФ «ОТП Солюшн» ТОВ «КУА «ОТП Капітал») звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що через неналежне виконання умов кредитного договору позичальницею банк відповідно до умов договору звернув стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом вчинення виконавчого напису. На виконання цього напису було відкрито виконавче провадження та проведено прилюдні торги, переможцем яких визнано ЗНВПІФ «ОТП Солюшн» ТОВ «КУА «ОТП Капітал», за яким зареєстровано право власності на цю квартиру. Оскільки відповідачі відмовляються від отримання повідомлень-вимог про добровільне виселення та зняття з реєстрації, позивач просив виселити їх з належної йому на праві власності квартири.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 травня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 1 грудня 2015 року рішення районного суду скасовано позов задоволено. Виселено ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 листопада 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення апеляційного суду залишено без змін.

27 грудня 2016 року ОСОБА_5 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 листопада 2016 року з передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 40 Закону України «Про іпотеку», статті 109 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) та статті 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На підтвердження зазначеної підстави подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_5 посилається на постанови Верховного Суду України від 2, 9 та 30 вересня 2015 року, 16 листопада 2016 року, в яких, на її думку, по-іншому застосовані зазначені норми матеріального права.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши наведені в заяві доводи, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що заява не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За змістом статті 3605 ЦПК України суд відмовляє в задоволенні заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що 18 квітня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» (далі - АКБ «Райффайзенбанк Україна»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір, за яким остання отримала кредит у розмірі 160 тис. доларів США строком до 18 квітня 2021 року.

Відповідно до пункту 2 частини першої кредитного договору кошти, отримані позичальником за цим договором, використовуються для придбання нерухомого майна.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором 18 квітня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_5 був укладений договір іпотеки, за умовами якого остання передала банківській установі в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1, яка була придбана нею на підставі договору купівлі-продажу цього ж дня за рахунок кредитних коштів.

Через неналежне виконання умов кредитного договору банк звернувся до приватного нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на іпотечне майно, який було вчинено 24 листопада 2008 року.

20 лютого 2012 року були проведені прилюдні торги з реалізації іпотечного майна - квартири АДРЕСА_1, переможцем яких визнано ЗНВПІФ «ОТП Солюшн» ТОВ «КУА «ОТП Капітал».

28 лютого 2012 року на підставі акта проведених прилюдних торгів нерухомого майна приватний нотаріус Морозова С.В. видала позивачу свідоцтво про право власності на зазначене нерухоме майно, а право власності за ним на оспорювану квартиру зареєстровано 14 серпня 2014 року.

18 вересня 2014 року та 28 жовтня 2014 року ЗНВПІФ «ОТП Солюшн» ТОВ «КУА «ОТП Капітал» надсилав відповідачам повідомлення-вимоги про добровільне виселення та зняття з реєстрації, від отримання яких останні відмовилися.

У справі, про перегляд якої подано заяву, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову про виселення відповідачів, виходив з того, що в матеріалах справи відс <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2129/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1>утні відомості отримання письмової вимоги іпотекодержателя про добровільне звільнення квартири, а наявність такої вимоги є обов'язковою умовою для звернення з позовом про примусове виселення в разі відмови особи добровільно виселитися з приміщення, на яке звернуто стягнення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, дійшов висновку, що позов про виселення відповідачів зі спірної квартири іншого житлового приміщення підлягає задоволенню у зв'язку з тим, що квартира була придбана відповідачем за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цієї самої квартири. Також суд зазначив, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише позасудового врегулювання на підставі договору і проживання відповідачів в оспорюваній квартирі порушує права позивача щодо користування та розпорядження своєю власністю.

Натомість у наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 9 вересня 2015 року в справі № 6-455цс15 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення міститься правовий висновок про те, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі умов договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду.

У постановах Верховного Суду України від 2 та 30 вересня 2015 року у справах № 6-1049цс15 та № 6-1892цс15 викладено правовий висновок, відповідно до якого за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

У постанові від 16 листопада 2016 року Верховний Суд України вирішував справу № 6-709цс16 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації та вказав на те, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Отже, висновки судів, викладені у судових рішеннях, про перегляд яких подано заяву, відповідають правовим висновкам, викладеним у зазначених постановах Верховного Суду України щодо застосування зазначених у заяві норм матеріального права.

Таким чином, обставини, які стали підставою для перегляду судових рішень у цій справі, не підтвердились, у зв'язку із чим у задоволенні заяви слід відмовити.

Керуючись пунктом 4 статті 355, пунктом 1 частини першої статті 3603 , частиною першою статті 3605 ЦПК України, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а :

У задоволенні заяви ОСОБА_5 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 листопада 2016 року відмовити.

Постанова Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий В.М. Сімоненко

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк