У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоМостової Г.І.,
суддів: Завгородньої І.М., Кадєтової О.В., Мазур Л.М., Попович О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Фурсівської сільської ради, ОСОБА_7, третя особа - управління Держгеокадастру у Білоцерківському районі, про визнання недійсними пунктів рішень сільської ради та державного акта на право власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - на рішення апеляційного суду Київської області від 15 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, у якому зазначав, що рішенням Фурсівської сільської ради від 18 травня 1995 року йому була надана в постійне користування земельна ділянка площею 0,12 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка розташована по вул. Підгірній, б/н у с. Фурси.

Цього ж дня земельна комісія Фурсівської сільської ради внесла вказану земельну ділянку в натуру. 24 лютого 2011 року рішенням Фурсівської сільської ради № 04-75 йому було надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують його право власності на вказану земельну ділянку площею 0,12 га, а рішенням цієї ж ради від 08 вересня 2015 року № 49-1101 йому надано дозвіл на розробку землеустрою щодо відведення даної земельної ділянки у приватну власність.

Вказував, що під час виготовлення проекту землеустрою з'ясувалося, що виділена йому земельна ділянка повністю накладається на земельну ділянку відповідача ОСОБА_7 площею 0,2605 га з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться по АДРЕСА_1, яка належить відповідачу на підставі державного акта на право власності на зазначену земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого на підставі рішень Фурсівської сільської ради від 27 червня 2001 року та від 20 грудня 2004 року.

Вважаючи, що зазначені вище рішення Фурсівської сільської ради від 27 червня 2001 року та від 20 грудня 2004 року, а також державний акт на право власності на земельну ділянку від 01 лютого 2005 року, який виданий на ім'я відповідача, порушують його право на користування земельною ділянкою, просив визнати недійсним п. 1 рішення Фурсівської сільської ради від 27 червня 2001 року про надання ОСОБА_7 земельної ділянки площею 0,26 га для будівництва житлового будинку і господарських споруд по АДРЕСА_1; п. 4 рішення Фурсівської сільської ради від 20 грудня 2004 року про передачу безоплатно у власність ОСОБА_7 земельної ділянки 0,26 га для будівництва житлового будинку і господарських споруд по АДРЕСА_1 та державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданий на ім'я ОСОБА_7

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 15 серпня 2016 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8 порушує питання про скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду із ухваленням нового рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судами встановлено, щорішенням Фурсівської сільської ради від 18 травня 1995 року ОСОБА_9 надано в постійне користування земельну ділянку площею 0,12 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2.

Того ж дня, згідно з актом про відведення земельної ділянки під забудову, земельною комісією Фурсівської сільської ради внесено вказану вище земельну ділянку площею 0, 12 га в натуру.

24 жовтня 1997 року ОСОБА_9 звернувся до Фурсівської сільської ради із заявою про передачу йому в особисту приватну власність земельну ділянку площею 0,12 га по вул. АДРЕСА_2, якою він користується з 18 травня 1995 року.

Рішенням четвертої сесії шостого скликання Фурсівської сільської ради від 24 лютого 2011 року № 04-75 ОСОБА_6 було надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку орієнтовною площею 0,12 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2.

Позивач не замовив і не виготовив відповідну технічну документацію і в подальшому повторно за його зверненням, рішенням сорок дев'ятої сесії шостого скликання Фурсівської сільської ради від 08 вересня 2015 року № 49-110175 ОСОБА_6 було надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку орієнтовною площею 0,12 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Підгірній, б/н у с. Фурси.

Судами встановлено, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_6 у встановленому Земельним кодексом України 1990 року порядку одержав державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 0,12 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 і на наявність таких доказів не посилається і сам позивач.

Рішенням дев'ятнадцятої сесії двадцять третього скликання Фурсівської сільської ради від 27 червня 2001 рокуОСОБА_7 було надано земельну ділянку площею 0,26 га для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться по АДРЕСА_2.

На підставі рішення Фурсівської сільської ради від 24 грудня 2004 року ОСОБА_7 отримав у власність земельну ділянку площею 0,26 га та 01 лютого 2005 року отримав державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серії НОМЕР_2.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що передана йому земельна ділянка площею 0,12 га накладається чи входить у межі земельної ділянки площею 0,25 га, яка належить ОСОБА_7 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав, апеляційний суд вважав, що позивач не надав належних доказів того, що він є законним землекористувачем спірної земельної ділянки, за рахунок якої, на його думку, відповідачу було передано у власність земельну ділянку площею 0,26 га, та дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв'язку із недоведеністю факту порушення відповідачем його прав як суміжного землекористувача щодо належної йому земельної ділянки.

Такі висновки суду апеляційної інстанції не ґрунтуються на законі та не відповідають фактичним обставинам справи.

Основними законами, якими регулюються земельні відносини, є Конституція України, Земельний кодекс України, а також прийняті відповідно до нього нормативно-правові акти, однак вони залишилися поза увагою суду.

Правила Земельного кодексу України в редакції 1990 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, про перехід до громадянина разом із правом власності на будівлі та споруди і права володіння або користування земельною ділянкою, на якій вони розташовані, поширюються відповідно до Постанови Верховної Ради України від 18 грудня 1990 року №562-XII «Про порядок введення в дію Земельного кодексу України» лише на випадки переходу права власності, які мали місце, починаючи з 15 березня 1991 року.

Згідно із ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 ЗК України 1990 року.

Проте дію зазначеної статті зупинено стосовно власників земельних ділянок, визначених п. 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (далі - Декрет).

Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Отже, п. 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

Згідно з п. п. 1, 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу.

Рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку.

Громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року N 7, рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування перерозподілити землю інакше після встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості), одержання власником або землекористувачем документів, що посвідчують право на них, та державної реєстрації, не може бути підставою для припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою як повністю, так і частково, оскільки визначений ст. ст. 140, 141 ЗКУкраїни перелік підстав для цього є вичерпним.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції встановивши, що рішенням Фурсівської сільської ради від 18 травня 1995 року ОСОБА_9 надано в постійне користування земельну ділянку площею 0,12 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 однак позивач не одержав державний акт на земельну ділянку, не визначив характер спірних правовідносин, не застосував ст. 22 ЗК України 1990 року, п. п. 1, 3 Декрету, та відмовляючи у задоволенні позову не врахував, що громадян, що одержав у власність земельну ділянку у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігає право на цю ділянку, а тому рішення органу місцевого самоврядування перерозподілити землю інакше після встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) порушує право приватної власності позивача на земельну ділянку.

Разом з тим, не може залишитися в силі й рішення суду першої інстанції, оскільки суд не сприяв повному і всебічному розгляду справи та не з'ясував належним чином накладення земельних ділянок.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, суд першої інстанції всупереч вимогам ч. 4 ст. 10 ЦПК України, згідно з якою суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, не роз'яснив позивачеві його права на подання клопотання про призначення експертизи, у зв'язку з чим не встановив на підставі належних та допустимих доказів точних розмірів накладення земельних ділянок та їх координат.

Крім того, як убачається із журналу судового засідання від 02 березня 2016 року відповідач ОСОБА_7 позов визнав, а представник Фурсівської сільської ради не погодився з позовом лише в частині стягнення витрат на правову допомогу та судового збору (а.с. 56).

Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ч. 3 ст. 335, ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду Київської області від 15 серпня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Г.І. Мостова І.М. Завгородня О.В. Кадєтова Л.М. Мазур О.В. Попович