АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/2361/16-ц Номер провадження 22-ц/786/932/17Головуючий у 1-й інстанції Парахіна Є. В. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Чумак О.В.,

суддів: Бондаревської С.М., Пилипчук Л.І.

при секретарі Ткаченко Т.І.

за участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, відповідачки ОСОБА_4, представника відповідачки ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 09 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про відшкодування майнової шкоди, завданої малолітньою особою.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про відшкодування майнової шкоди, завданої малолітньою особою, посилаючись на те, що 21 травня 2014 року ОСОБА_2 залишив свій автомобіль на вулиці поряд з домоволодінням по АДРЕСА_2. Вийшовши через деякий час, він виявив, що його автомобіль пошкоджений шляхом нанесення фарби та подряпин, та з пояснень ОСОБА_7 з'ясував, що вказані дії вчинено малолітньою ОСОБА_8, 2007 року народження, матір'ю якої є ОСОБА_4

Просив стягнути з відповідачки на користь позивача матеріальну шкоду в сумі 2580 грн. 19 коп., завдану внаслідок пошкодження її малолітньою донькою автомобіля, 7000 грн. в рахунок відшкодування завданої позивачу пошкодженням майна моральної шкоди, а також судові витрати та витрати на правову допомогу.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 09 лютого 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 з підстав порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, прохає скасувати рішення та ухвалити нове по суті позовних вимог.

Вважає, що його позовні вимоги підтверджені належними доказами, а рішення суду ґрунтується на припущеннях.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що ОСОБА_2 є власником автомобіля "Toyota Hilux" білого кольору, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_2.

21 травня 2014 року ОСОБА_2 залишив належний йому автомобіль на вулиці навпроти подвір'я домоволодіння № АДРЕСА_2, де він проживає.

21.05.2014 року в денний час ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, матір'ю якої є відповідачка ОСОБА_4, перебувала по АДРЕСА_2 без нагляду дорослих та нанесла фарбу на належний позивачу автомобіль "Toyota Hilux", реєстраційний номер НОМЕР_1, в тому числі на деталі з лакофарбовим покриттям, а також стекла та фари.

Факт пофарбування дитиною ОСОБА_9 належного позивачу автомобіля підтвердила мати дитини - відповідачка ОСОБА_4 та допитана в суді першої інстанції в якості свідка ОСОБА_7, яка пояснила, що вказані дії відбувались в її присутності.

21.05.2014 року позивач звернувся до Ленінського РВ ПМУ УМВС України у Полтавській області із заявою про те, що малолітня донька сусідів ОСОБА_9 обмалювала фарбою його автомобіль "Toyota Hilux", реєстраційний номер НОМЕР_1, по АДРЕСА_2 (а.с. 50-51).

Під час здійснення перевірки за вказаним зверненням працівниками Ленінського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області була опитана бабуся дитини ОСОБА_10, яка пояснила, що 21 травня 2014 року близько 17 год. 30 хв. її онука ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, взяла з будинку у свого старшого брата, який навчається в художній школі, балончик з акриловою фарбою, якою самостійно особисто намалювала на автомобілі "Toyota Hilux", реєстраційний номер НОМЕР_1, білого кольору, різні малюнки та полоси синього кольору, які нанесла на різні частини автомобіля, зокрема на задню фару, праву передню та задню двері, заднє праве крило, заднє ліве крило, ліву задню дверку, скло, передню праву фару. Все це їй стало відомо від сусідів та її онуки.

Вказані пояснення ОСОБА_10 підтвердила в суді першої інстанції при допиті в якості свідка.

За фактом звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів проведено відповідну перевірку та складено висновок, оригінал якого міститься в матеріалах справи та був досліджений судом першої та апеляційної інстанцій.

Листом за вих. № 2/1021 від 23.05.2014 року за підписом начальника Ленінського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області ОСОБА_2 повідомлений про розгляд його звернення від 21.05.2014 р. та у зв'язку з відсутністю в ньому даних, які б вказували на наявність кримінального правопорушення та у зв'язку з відсутністю підстав для внесення відповідної інформації до Єдиного реєстру досудових розслідувань матеріали повідомлення зареєстровані в Журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події УМВС України в Полтавській області за № 2258 від 21.05.2014 року, розглянуті згідно Закону України "Про звернення громадян" та "Положення про порядок роботи із зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі міністерства внутрішніх справ України" (а.с. 5, 47-55).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що малолітня ОСОБА_8, 2007 року народження, яка нанесла фарбу на належний позивачу автомобіль, здійснила при нанесенні фарби пошкодження у вигляді подряпин задньої ляди кузова автомобіля та номерного знаку, та що фарба була синтетичною та не могла бути змита водою. Встановивши, що позивачем не доведено існування причинно-наслідкового зв'язку між діями дочки відповідачки та наслідками у вигляді пошкодження майна позивача, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову про стягнення з відповідачки на користь позивача майнової шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду в частині відмови у задоволенні позову про відшкодування матеріальної шкоди, вважає їх такими, що відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на нормах права, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала..

Згідно ст. 1178 ЦК України шкода, завдана малолітньою особою (яка не досягла чотирнадцяти років), відшкодовується її батьками (усиновлювачами) або опікуном чи іншою фізичною особою, яка на правових підставах здійснює виховання малолітньої особи, - якщо вони не доведуть, що шкода не є наслідком несумлінного здійснення або ухилення ними від здійснення виховання та нагляду за малолітньою особою.

Як роз'яснено в Постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" № 6 від 27.03.1992 року, за шкоду, заподіяну неповнолітнім, який не досяг п'ятнадцяти років, несуть відповідальність перед потерпілим його батьки (усиновителі), опікуни, а у відповідних випадках учбові, виховні або лікувальні заклади за наявністю загальних підстав. При цьому, слід мати на увазі, що батьки (усиновителі) або опікуни несуть майнову відповідальність у випадках, коли шкода, заподіяна неповнолітнім, є наслідком нездійснення за ним контролю, неналежного виховання або неправильного використання щодо них своїх прав.

У п. 2 зазначеної Постанови роз'яснено, що заподіяна майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Суд першої інстанції вірно встановив, що малолітня ОСОБА_9 21.05.2014 року, перебуваючи за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1, під наглядом бабусі, оскільки її мати ОСОБА_4 знаходилася на роботі, залишившись без нагляду, вибігла за територію подвір'я та нанесла фарбу на належний позивачу ОСОБА_11 автомобіль, який знаходився поруч з домоволодінням.

Дані обставини відповідачка ОСОБА_4 підтвердила в суді першої та апеляційної інстанцій.

В обґрунтування позову про стягнення матеріальної шкоди, позивач та його представник посилались на те, що дитина ОСОБА_9 нанесла на автомобіль синтетичну фарбу, яка не може бути змита водою, та під час пофарбування автомобіля пошкодила лакофарбове покриття задньої ляди кузова та номерний знак, у зв'язку з чим позивач вимушений був його замінювати.

На підтвердження цього надали суду копію акту виконаних робіт № 37415 від 22.05.2014 року, згідно якого ТОВ "Компанія "Стар Лайн" на замовлення ОСОБА_2 виконано роботи з мийки автомобіля "Toyota Hilux", реєстраційний номер НОМЕР_5 на суму 160,01 грн. (а.с. 131); копію накладної № 239/з від 2 травня 2016 року про придбання позивачем номерного знаку на автомобіль "Toyota Hilux", реєстраційний номер НОМЕР_1, а також товарний чек ФОП ОСОБА_13 про оплату ОСОБА_2 вартості вказаного номерного знаку НОМЕР_1 у сумі 220 грн. (а.с. 9-10).

Разом з тим, доказів про те, що вказані витрати понесені саме через дії малолітньої дочки відповідачки, позивачем суду не надано.

Рахунок № НОМЕР_3 від 22 травня 2014 року на ім'я ОСОБА_2 про оплату 160,01 грн. за мийку має вигляд бланку та не містить жодних реквізитів щодо оплати вказаної суми позивачем та за мийку якої саме речі.

Отже, позивачем не надано доказів про те, що він поніс витрати у вказаній сумі за мийку належного йому автомобіля згідно акту № 37415 від 22.05.2014 р.

У копії рахунку № від 16 червня 2014 року, виданого ТОВ «Компанія «Стар-Лайн» на ім'я ОСОБА_2 на оплату 1000 грн. в якості передоплати за виконання робіт та у копії чеку про сплату вказаної суми не зазначено, за які саме роботи сплачена вказана сума (а.с. 7).

Копія акту ТОВ «Компанія «Стар-Лайн» від 28.05.2014 р. про те, що при проведенні дефектовки лакофарбового покриття на автомобілі "Toyota Hilux Супер", білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1, виявлено пошкодження ЛФП, а саме подряпини задньої ляди кузова, та що усунення даного пошкодження можливе лише фарбуванням задньої ляди (а.с. 11), не є доказом на підтвердження того, що вказані пошкодження автомобіля здійснено малолітньою дочкою відповідачки.

З огляду на вищенаведене обґрунтовано не взяті до уваги суду надані позивачем копія акту № 37474 від 26.05.2014 року про виконання ТОВ "Компанія "Стар Лайн" робіт з розбирання/збирання ляди задньої та її фарбування, а також копія чеку № ------2950 про сплату вартості цих авторобіт ОСОБА_2 у сумі 2200,18 грн. (а.с. 10, 145).

Також судом першої інстанції було надано вірну правову оцінку показам свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_14, які пояснили, що дитина ОСОБА_9 нанесла акрилову фарбу, яка змивається водою, та поясненням позивача ОСОБА_2, який вказував про те, що намагався змити фарбу з номерного знаку автомобіля розчинником.

Окрім цього, судом першої інстанції вірно взято до уваги те, що за матеріалами перевірки, здійсненої Ленінським РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області за зверненням ОСОБА_2 від 21.05.2014 року, працівниками міліції огляд автомобіля позивача не проводився, його стан та обсяг пошкоджень об'єктивно не встановлювався.

У заяві до правоохоронних органів про подію, яка написана та підписана позивачем власноруч, зафіксовано лише факт пофарбування належного позивачу автомобіля малолітньою дитиною 21.05.2014 р. та не зазначено про пошкодження номерного знаку та нанесення подряпин на ляду кузова.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про неможливість перевірити достовірність пояснень позивача щодо характеру та локалізації завданих його автомобілю пошкоджень та ймовірність їх настання внаслідок дій малолітньої ОСОБА_9 як і її причетність до виникнення подряпин, а також пошкоджень номерного знаку, з огляду на те, що на час звернення до суду з позовом та розгляду судом справи належний позивачу автомобіль ОСОБА_2 відремонтовано. Крім цього, судова автотехнічна та автотоварознавча експертизи позивачем не проводилася.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди.

Перевіряючи висновки місцевого суду про відмову в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, колегія суддів виходить з такого.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, позивач та його представник посилалися на те, що внаслідок дій малолітньої дочки відповідача, що виразилися в пошкодженні належного ОСОБА_2 автомобіля, останньому заподіяно моральну шкоду, яка виразилась у хвилюваннях, пов'язаних з пошкодженням майна, що призвело до погіршення його самопочуття, негативно вплинуло на уклад його життя, оскільки змусило ремонтувати автомобіль за власні кошти, обмежило у можливості пересуватись за межі міста.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено в судовому засіданні факту заподіяння моральної шкоди, не надано доказів того, що позивач зазнав певних моральних страждань, переживань внаслідок дій малолітньої доньки відповідачки та взагалі не доведено факт вчинення малолітньою ОСОБА_9 неправомірних винних дій, що мали безпосереднім наслідком пошкодження автомобіля позивача, що потребували проведення його ремонту та заміни номерних знаків.

Зазначені висновки суду не в повній мірі відповідають встановленим по справі обставинам.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

У п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового

характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі

інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Як вказувалося вище, у суді першої інстанції відповідачка ОСОБА_4 пояснила та підтвердила в апеляційному суді ту обставину, що 21.05.2014 року її малолітня дочка ОСОБА_9 здійснила нанесення фарби на належний позивачеві автомобіль "Toyota Hilux Супер", реєстраційний номер НОМЕР_1. Отже, дана обставина в силу ст. 61 ЦПК України не потребує доведення.

Оскільки внаслідок неправомірних дій малолітньої ОСОБА_9 позивач вимушений був додати певних зусиль для відновлення належного йому автомобіля, який він придбав лише 06.05.2014 року (а.с. 132-141), та був пофарбований малолітньою дочкою відповідачки 21.05.2014 р., колегія суддів приходить до висновку про те, що діями дитини позивачу завдано моральну шкоду, яка відповідно до положень ст. 1178 ЦК України повинна бути відшкодована її матір'ю.

При визначенні розміру відшкодування, колегія суддів приймає до уваги те, що відповідач самостійно виховує малолітню дитину ОСОБА_9, 2007 року народження, яка є інвалідом, та з урахуванням встановлених по справі обставин приходить до висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 грн.

З огляду на вищенаведене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині відмови у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди з ухваленням нового рішення в цій частині про часткове задоволення вказаних позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.п. 3,4 ст. 309, ст.ст. 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 09 лютого 2017 року в частині відмови в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 у відшкодуванні моральної шкоди 500 (п'ятсот) гривень.

В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 09 лютого 2017 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий-суддя /підпис/ О.В. Чумак

Судді /підпис/ С.М.Бондаревська

/підпис/ Л.І.Пилипчук

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного

суду Полтавської області О.В.Чумак