Ухвала

іменем україни

22 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І., Мостової Г.І., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Олійник Людмила Михайлівна, про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання житлового будинку з надвірними будівлями спільною сумісною власністю, визнання недійсними договорів купівлі-продажу часток житлового будинку, поділ нерухомого майна, що є спільною сумісною власністю, з відступом від рівності часток, визначення порядку користування житловим будинком з надвірними будівлями, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 17 лютого 2016 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 09 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання житлового будинку з надвірними будівлями спільною сумісною власністю, визнання недійсними договорів купівлі-продажу часток житлового будинку, поділ нерухомого майна, що є спільною сумісною власністю, з відступом від рівності часток, визначення порядку користування житловим будинком з надвірними будівлями, посилаючись на те, що він з 1995 року перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2, в 1996 році у них народився син - ОСОБА_5

Також зазначав, що він з відповідачем - ОСОБА_2 спочатку проживали на зйомних квартирах, а потів в квартирі матері позивача за адресою: АДРЕСА_1, вели спільне господарство, він працював, заробляв гроші, а ОСОБА_2 займалася домогосподарством.

В червні 2003 року вони придбали будинок АДРЕСА_2, за його кошти, однак право власності на нього оформили на ОСОБА_2

З 2004 року він разом зі своїми родичами здійснював перепланування та капітальний ремонт житлових кімнат, провів централізоване газопостачання, централізований водопровід, встановив газове опалення, побудував веранду, тамбур, вбиральню та ванну кімнату, замінив дах за його рахунок та його родичів. Відповідач - ОСОБА_2 участі в переплануванні будинку не приймала.

За час фактичного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу оспорюване домоволодіння значно збільшилося, як за загальною площею, так і за вартістю.

В лютому 2014 року відповідач без згоди позивача продала зазначений будинок ОСОБА_3

Вважаючи, що вчинення ОСОБА_2незаконного правочину порушує права та інтереси його та їх спільної дитини, просив позов задовольнити та встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 01 січня 2004 року по 2013 рік;

- визнати житловий будинок АДРЕСА_2, сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, у зв'язку з тим, що воно істотно збільшилося у своїй вартості за час фактичного проживання однією сім'єю;

- визнати недійсною угоду купівлі-продажу 3/4 частин зазначеного житлового будинку, укладену між ОСОБА_2та ОСОБА_3 19 лютого 2014 року, посвідчену приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Олійник Л.М. та записану до реєстрової книги за № 279;

- визнати недійсною угоду купівлі-продажу 1/4 частини зазначеного житлового будинку, укладену між ОСОБА_2та ОСОБА_3 19 лютого 2014 року, посвідчену приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Олійник Л.М. та записану до реєстрової книги за № 284;

- поділити майно, що є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, відступивши від рівності часток: визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на гараж літ. В, що розташований за адресою: АДРЕСА_2, право приватної власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку літ. А-1; огорожу №1 та ворота №2 залишити всумісній власності;

- визначити порядок користування зазначеним житловим будинком літ А-1 наступним чином: виділити ОСОБА_1, з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини ОСОБА_5., в користування наступні приміщення: житлову кімнату № 2, загальною площею 9,6 кв. м, житлову кімнату № 3, загальною площею 8,2 кв. м; ОСОБА_2виділити у користування житлову кімнату № 8, загальною площею 13,3 кв. м; місця загального користування: кухню № 1, сходову клітину № 4, санвузол № 5, передпокій № 6, сходову клітину № 7, підвал І, тамбур ІІ - залишити в загальному користуванні.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 17 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 09 червня 2016 року відмовлено в задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам ухвалені в справі судові рішення не відповідають.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що оспорюваний будинок придбано в 2003 році, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не зареєстрований в державному органі реєстрації актів цивільного стану, тобто на правовідносини щодо права власності на майно, власником якого є ОСОБА_2 не поширюється дія ч. 1 ст. 62 СК України.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна.

Судами встановлено, що на підставі договору купівлі - продажу укладеному 21 червня 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, ОСОБА_2 придбала житловий будинок АДРЕСА_2.

Відповідно до договорів купівлі - продажу від 19 лютого 2014 року ОСОБА_2 продала 3/4 частини та 1/4 частину зазначеного житлового будинку ОСОБА_3

Як зазначено в розділі VII Прикінцевих положень до СК України, цей кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України і регулює відносини, які виникли починаючи з дня набрання ним чинності. СК Українине має зворотної сили і не може поширюватися на відносини, які виникли до цього моменту.

В п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України зазначено, що він набув чинності з 01 січня 2004 року та, що цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя (ст. 21 СК України).

Частинами 2, 4 ст. 3 СК України визначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, що є ознаками сім`ї. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Нормою ч. 1 ст. 74 СК України встановлено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто зазначена норма передбачає можливість визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності, якщо майно відповідача збільшилося в своїй вартості в наслідок спільних трудових чи грошових затрат позивача.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки; попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

За ст. 60 ЦПК Україникожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, вирішуючи спір суди попередніх інстанцій у порушення вимог ст. ст. 212 - 214 ЦПК Українина зазначені положення закону уваги не звернули, прийшли до помилкового висновку про те, що на спірні правовідносини ст. 62 СК України не розповсюджується та відмовили в задоволенні позову. Не дослідили доказів на підтвердження факту спільного проживання сторін з 01 січня 2004 року по 2013 рік; не з'ясували коли саме та за яких обставин було здійснено ремонт будинку, й яким чином позивач приймав у цьому участь, не прийняли до уваги висновок судової будівельно - технічної експертизи № 7170/8696 від 15 жовтня 2014 року, якою визначено, що оспорюване домоволодіння враховуючи площу та вартість з моменту придбання й до теперішнього часу з врахуванням проведених будівельних робіт збільшилося в 2,4 рази.

Таким чином, суди у порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України належним чином не перевірили чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення сторін, якими доказами вони підтверджуються; не встановили усіх фактичних обставин справи, що мають визначальне значення для правильного вирішення справи.

Оскільки позовні вимоги взаємопов'язані, а допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права унеможливлюють встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення, судові рішення підлягають скасуванню в цілому з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до правил ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 17 лютого 2016 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 09 червня 2016 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Є.П. Євграфова

О.І.Євтушенко

Г.І.Мостова

О.В. Умнова