Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/8128/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

08.08.2017 року Придніпровський районний суд міста Черкаси у складі:

головуючого судді Шиповича В.В.

секретаря Євтушенко М.В.

за участі представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповітів недійсними, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4, ОСОБА_5 черкаська державна нотаріальна контора, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, як представник ОСОБА_2 у вересні 2016 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання заповітів недійсними, вказавши, що 09.10.2015 року у місті Черкаси померла бабуся позивача ОСОБА_6, яка наскільки було відомо позивачу, заповідала ОСОБА_2 все своє майно, а саме будинок №33 по провулку Радгоспному у м. Черкаси. Однак звернувшись до нотаріуса для оформлення спадщини ОСОБА_2 довідався, що ОСОБА_6 27.12.2012 року склала заповіт, яким все своє майно заповідала йому та ОСОБА_3, а 03.02.2014 року склала новий заповіт, яким все своє майно заповіла вже тільки ОСОБА_3. Обидва заповіти були посвідчені приватним нотаріусом ОСОБА_7 за підписами іншої особи у присутності свідків. При цьому якщо при складанні першого заповіту свідками були сусіди ОСОБА_6, то останній заповіт було посвідчено у присутності мешканців с. Червона слобода Черкаської області, яких на думку позивача, ОСОБА_6 не знала. Заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 подали ОСОБА_2, ОСОБА_3 та племінник спадкодавця - ОСОБА_4. Позивач вважав заповіти недійсними у звязку із тим, що на час складання заповіту у 2012 році ОСОБА_6 виповнилося 95 років, а на час складання заповіту у 2014 році 97 років. В останні роки життя у ОСОБА_6 розвинувся віковий склероз, почастішали випадки не сприйняття дійсних подій. Відповідач не намагалась поліпшити психічний стан ОСОБА_6, а навпаки лише погіршувала, оскільки зі слів сусідів, постійно розпивала спиртні напої, не годувала бабусю. ОСОБА_3 не є родичем ОСОБА_6, а випадково дізналася про самотню жінку похилого віку від своєї матері, яка є працівником організації «Червоний хрест», своїми діями шкодила бабусі, а тому, на думку позивача, не достойна приймати спадщину після смерті ОСОБА_6. Позивач тривалий час мешкає у Росії, і тому не міг часто провідувати бабусю, однак посильно допомагав їй, цікавився станом її справ та здоровя. За таких обставин з підстав передбачених ч. 1 ст. 225 та ч.2 ст. 1257 Цивільного кодексу України позивач просив визнати недійсними заповіти ОСОБА_6 від 27.12.2012 року та від 03.02.2014 року посвідчені приватним нотаріусом ОСОБА_7.

Позивач ОСОБА_2 у судове засідання не зявився.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 підтвердив обставини викладені у позові, наполягав на задоволенні позовних вимог. Вважав, що ОСОБА_6 при складанні заповітів від 27.12.2012 року та від 03.02.2014 року внаслідок свого віку та наявних захворювань не усвідомлювала своїх дій та не могла керувати ними, а тому ці заповіти повинні бути визнані недійсними.

Третя особа ОСОБА_4 у судове засідання 08.08.2017 року не зявився. У судових засіданнях за його участі підтримав позовні вимоги ОСОБА_2, вважаючи їх законними та обґрунтованими. Пояснив, що є племінником ОСОБА_6, оскільки вона є дружиною брата його матері. Після 2012 року він навідував ОСОБА_6 декілька разів на рік. Йому було відомо, що ОСОБА_3 доглядає ОСОБА_6, однак він вважає, що догляд був поганий. ОСОБА_2 приїздив до ОСОБА_6 десь у 2010 році, але зі слів тітки, телефонував їй. Приблизно з 2012 року у ОСОБА_6 погіршився слух та память. Після того, як помер чоловік ОСОБА_6 ОСОБА_4 і вона переоформила будинок на себе, він чув як вона казала, що після своєї смерті бажає все майно залишити ОСОБА_2. Тому він здивувався, коли довідався, що ОСОБА_6 заповіла все майно ОСОБА_3. Про смерть ОСОБА_6 йому повідомила ОСОБА_3. Він також «на всяк випадок» подав заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6. Чи страждала ОСОБА_6 психічними захворюваннями йому не відомо. Вона скаржилася на біль в серці та складнощі у пересуванні.

Представники третьої особи Другої черкаської державної нотаріальної контори в судове засідання подали заяву про розгляд справи без їх участі.

Справу розглянуто за відсутності відповідача ОСОБА_3 повідомленої про час та місце судового засідання належним чином шляхом направлення повісток про виклик за адресою зареєстрованого місця проживання, стосовно якої суд не має відомостей про причину неявки, та відповідно до ст. 224 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд вислухавши пояснення представника позивача та пояснення третьої особи ОСОБА_4, дослідивши письмові докази та висновок експертів, допитавши свідків та заслухавши усне пояснення експерта, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

ОСОБА_6 померла 09.10.2015 року у місті Черкаси, що підтверджено Свідоцтвом про смерть серії І-СР №272162 (а.с. 6).

На момент смерті ОСОБА_6 постійно проживала за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1.

За відомостями адресно-довідкового підрозділу УДМС України в Черкаській області (а.с. 17) ОСОБА_3 з 29.08.2012 року також була зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2.

За повідомленням Другої черкаської державної нотаріальної контори від 26.10.2016 року (а.с. 61-64), - після смерті ОСОБА_6 відкрито спадкову справу, заяви про прийняття спадщини подали ОСОБА_2 15.12.2015 року, ОСОБА_3 06.04.2016 року та ОСОБА_4 02.03.2016 року. Свідоцтва про право на спадщину не видавалися.

ОСОБА_2 є онуком ОСОБА_6, оскільки його матірю є ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_8) ОСОБА_9, матірю якої в свою чергу є ОСОБА_6, що підтверджено свідоцтвами про народження ОСОБА_2, записом акту про народження ОСОБА_8 та свідоцтвом про шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 (а.с. 6, 7, 66-67).

ОСОБА_11 померла 19.08.2005 року (а.с. 11), а отже ОСОБА_2 у випадку визнання недійсними заповітів від 27.12.2012 року та від 03.02.2014 року відповідно до ст. 1261, 1266 ЦК України міг бути спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_6.

27.12.2012 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_7 посвідчено заповіт ОСОБА_6 17.09.1917 року, яким остання на випадок своєї смерті все своє майно заповіла ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с. 58).

03.02.2014 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_7 посвідчено заповіт ОСОБА_6 17.09.1917 року, яким остання на випадок своєї смерті все своє майно заповіла ОСОБА_3 09.02.1951 року (а.с. 57).

Обидва вказані заповіти у звязку із хворобою ОСОБА_6 за її дорученням та у її присутності, у присутності нотаріуса та двох свідків підписані іншою особою, - заповіт від 27.12.2012 року ОСОБА_12, а заповіт від 03.02.2014 року ОСОБА_13.

Така форма і спосіб посвідчення заповітів від 27.12.2012 року і від 03.02.2014 року не суперечать вимогам закону.

Так, відповідно до ч.2 ст. 1247 ЦК України, - якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

При цьому ч.4 ст. 207 ЦК України передбачено, що якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Згідно абз. 3 ч.2 ст. 1248 ЦК України, - якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні пояснила, що третя особа ОСОБА_4 це її чоловік. Вона із чоловіком навідувала ОСОБА_6 останній раз приблизно за півроку до смерті. Під час їх візитів у будинку також була і ОСОБА_3. Останнім часом ОСОБА_6 їх не впізнавала, запитувала хто вони. Які саме захворювання були у ОСОБА_6 їй не відомо, однак вона вважає, що та не усвідомлювала свої дії. Мотиви заповітів ОСОБА_6 їй не відомі, як і взаємовідносини із ОСОБА_2.

Свідок ОСОБА_15 у судовому засіданні пояснив, що на початку 90-х років від своєї мами довідався, що є люди яким потрібен догляд і які взамін на це бажають передати частину житла. Так він познайомився із ОСОБА_6 та її чоловіком ОСОБА_4. За домовленістю у 1993 році вони оформили передачу земельної ділянки площею біля 0,16 га із сараєм за адресою м. Черкаси пров. Радгоспний, 33/1. Він збудував будинок на вказаній ділянці та проживав там зі своєю сімєю до 2005 року. Потоваришували із ОСОБА_6 та її чоловіком, доглядали за ними. Під час спілкування ОСОБА_6 та її чоловік висловлювали намір заповісти своє майно онуку ОСОБА_2. Приблизно у 2005-2007 році ОСОБА_2 надіслав ОСОБА_6 700 доларів США в якості допомоги. Після того, як чоловік ОСОБА_6 помер, вона почала пускати в будинок квартирантів. З 2005 року він став працювати у м. Києві та до Черкас приїздив лише на вихідні. Потім зявилася ОСОБА_3, яка стала проживати із ОСОБА_6 та доглядати її, а він із сімєю переїхав до м. Києва. ОСОБА_6 казала, що бажає після смерті залишити частину майна і ОСОБА_3, однак онук Саша з її слів все одно був основним спадкоємцем. Із 2012 року стан здоровя ОСОБА_6 погіршився, зокрема память, вона скаржилася на те, що погано бачить, чує та в неї болять пальці. Також ОСОБА_6 скаржилася на ОСОБА_3 хотіла її вигнати, але потім замикалася в собі і нічого не казала. В останній рік ОСОБА_6 схудла та він привозив їй продукти харчування. Після смерті ОСОБА_6 зясувалося, що є заповіт, яким вона все своє майно заповіла ОСОБА_3. Він здивувався, що ОСОБА_6 нічого не заповіла ОСОБА_2, та вважає, що добровільно скласти такий заповіт вона не могла.

Згідно п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» (далі Постанова ПВСУ №7 від 30.05.2008 року), - заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, згідно із якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Оскільки оспорювані у даній справі правочини (заповіти) були вчинені у грудні 2012 року та лютому 2014 року то вони повинні відповідати вимогам законодавства України, які діяли на час їх складання.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України, - заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частина перша статті 1235 ЦК України, передбачає що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України, - правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч.2 ст. 1257 ЦК).

Системний аналіз норм ЦК України свідчить, що підстави недійсності правочину, визначені у ч.1 ст. 225 та ч.2 ст. 1257 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Відповідно до п.18 Постанови ПВСУ №7 від 30.05.2008 року, - для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (ст. 145 ЦПК).

Судом у розглядуваній справі за клопотання представника позивача було призначено посмертну судову психіатричну експертизу.

Згідно з Висновком №129 від 27.03.2017 року посмертної судової психіатричної експертизи проведеної комісією експертів КЗ «Черкаська обласна психіатрична лікарня» (а.с. 116-118), - ОСОБА_6, яка померла 09.10.2015 року, на момент складання заповітів 27.12.2012 року та 03.02.2014 року виявляла ознаки органічного психічного розладу, набутого внаслідок атеросклеротичного ураження судин головного мозку з формуванням хронічної дисциркуляторної, атеросклеротичної енцефалопатії з вестибуло-атактичною та церебрастенічною симптоматикою з домінуючими когнітивними (переважно мнестичними розладами), проте фрагментарність опису вказаних психічних розладів, відсутність даних про рівень впливу порушень на функціональну спроможність підекспертної, відсутність чіткої хронологічної привязки вказаних розладів до юридично значимих моментів часу не дають змогу комісії обєктивно та обґрунтовано дати відповідь на питання у якій мірі впливали виявлені порушення на здатність підекспертної ОСОБА_6 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на моменти складання заповітів 27.12.2012 року та 03.02.2014 року.

Судово-психіатричний експерт ОСОБА_16, що входив до складу комісії експертів якою складено висновок №129 від 27.03.2017 року, у судовому засіданні надав усні пояснення свого висновку. При цьому експерт пояснив, що вказані у резолютивній частині висновку захворювання ОСОБА_6 характеризуються динамічним розвитком, тобто у певний проміжок часу в залежності від багатьох факторів (у тому числі погодних умов, тиску, тощо) стан ОСОБА_6 міг або покращуватися або погіршуватися. В той же час надані експертам матеріали не давали підстав для висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_6 усвідомлювати свої дії та керувати ними саме під час складання заповітів 27.12.2012 року та 03.02.2014 року. З медичної точки зору наявні у ОСОБА_6 захворювання судинного генезу могли впливати на її здатність особисто підписувати документи, в той же час у ОСОБА_6 було наявне і захворювання очей (катаракта), яке в свою чергу само по собі могло перешкоджати їй особисто як читати так і підписувати документи.

Клопотань про призначення у справі додаткової чи повторної посмертної судової психіатричної експертизи ні позивач ні його представник не подавали.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України викладеної у постанові від 29.02.2012 року у справі №6-9цс12, - підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 року у по справі №6-131цс14.

Згідно ст. 360-7 ЦПК України, - висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Суд у розглядуваній справі не вбачає підстав для відступу від правових позиції Верховного Суду України в справах №6-9цс12 та №6-131цс14.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України, - кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже саме позивач ОСОБА_2 та його представник, звертаючись до суду із позовом про визнання заповітів недійсним з підстав передбачених ч.1 ст. 225 та ч.2 ст. 1257 ЦК України мали б надати суду докази та довести, що ОСОБА_6 на момент складання заповітів 27.12.2012 року та 03.02.2014 року не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Однак позивач та його представник таких доказів не надали.

Показання допитаних у судовому засіданні за ініціативою представника позивача свідків є фрагментарними та малоінформативними щодо предмета доказування, не стосуються обставин складання ОСОБА_6 заповітів 27.12.2012 року і 03.02.2014 року та не даються підстав для задоволення позовних вимог із заявлених підстав.

В той же час суд, відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України, ще під час попереднього судового засідання у справі, звертав увагу представника позивача на те, що крім заявлених ним свідків, наявна ціла група осіб, яким відомі обставини, що безпосередньо стосуються справи, а саме обставини складання ОСОБА_6 заповітів 27.12.2012 року та 03.02.2014 року, зокрема серед таких осіб - нотаріус ОСОБА_7, яка посвідчувала ці заповіти, особи які підписували ці заповіти за доручення ОСОБА_6 ОСОБА_12 та ОСОБА_13, а також особи залучені в якості свідків при посвідченні заповітів ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_5.

Таким чином фактично представнику позивача, а отже і позивачу було відомо про наявність групи осіб - потенційних свідків, які володіють важливою інформацією щодо предмета доказування.

Однак ні позивач ні його представник не виявили бажання заявити клопотання про допит вказаних осіб в суді, обмежившись лише зауваженнями про те, що нотаріус не є спеціалістом в галузі психіатрії, а більшість свідків присутніх при складанні оспорюваних заповітів є мешканцями с. Червона Слобода Черкаського району, які невідомо як і чому опинилися у нотаріуса.

Оскільки цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності, а докази у справі подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ст. 10-11, 60 ЦПК), - суд не вправі за своєю ініціативою викликати свідків та збирати докази.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем не доведена абсолютна неспроможність ОСОБА_6 в момент складання заповітів від 27.12.2012 року та від 03.02.2014 року розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, а тому відсутні правові підстави передбачені ч.1 ст. 225 та ч. 2 ст. 1257 ЦК України для задоволення позовних вимог ОСОБА_20 про визнання вказаних заповітів недійсними.

Похилий вік ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3, в якому вона складала заповіти у 2012 та 2014 роках не є підставою для визнання цих заповітів недійсними.

Відомості про визнання ОСОБА_6 недієздатною у суда відсутні.

Сам по собі факт складання ОСОБА_6 заповітів імя на ОСОБА_3 у 2012 та 2014 роках не є дивним або неадекватним, оскільки представник позивача, третя особа ОСОБА_4 і допитані судом свідки не заперечували, що ОСОБА_3 тривалий час проживала із ОСОБА_6 та доглядала за нею. Крім того із серпня 2012 року ОСОБА_3 була зареєстрована разом із ОСОБА_6 за однією адресою.

В той же час ОСОБА_2 - онук спадкодавця, є громадянином ОСОБА_21 Федерації де постійно і проживає, а його спілкування із ОСОБА_6 та участь в житті бабусі в останні роки її життя було мінімальним.

Що ж до допомоги ОСОБА_2 спадкодавцю, то виходячи із показань свідків така допомога мала місце приблизно у 2005-2007 роках, тобто за 8-10 років до смерті ОСОБА_6 коли позивач, зі слів свідка ОСОБА_15, надіслав ОСОБА_6 700 доларів США.

Сам лише факт незгоди родичів ОСОБА_6, із її волевиявленням викладеним у заповітах від 27.12.2012 та від 03.02.2014 не є підставою для визнання заповітів недійсними.

На підставі викладеного, керуючись ст. 204, 207, 225, 1233-1235, 1247-1248, 1257 ЦК України, , ст. 10-11, 57-59, 60-61, 66, 88, 147, 209, 212, 214-215, 218, 224-226, 360-7 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсними заповітів ОСОБА_6 від 27.12.2012 року та від 03.02.2014 року посвідчених приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_7.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Черкаської області через Придніпровський районний суд міста Черкаси шляхом подачі в десяти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання ним копії рішення.

Головуючий: ОСОБА_22