АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №755/8193/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар: Пузикова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк» про визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/2210/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Яровенко Н.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2016 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк» (далі по тексту - ПАТ «Європейський газовий банк») про визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору.

Не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. Зазначає, що строки позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів ним не пропущені, а тому, суд, відмовляючи йому у позові, порушив принципи справедливості, добросовісності та розумності, на яких базуються загальні засади цивільного судочинства.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з наведених в ній підстав.

В суді апеляційної інстанції Пухта А.О. в інтересах ПАТ «Європейський газовий банк» проти задоволення апеляційної скарги заперечував вважав, що спір вирішений судом правильно.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 01 червня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Європейський газовий банк» було укладено кредитний договір №28-010607, відповідно до якого ОСОБА_1 було надано кредит у розмірі 37 500,00 доларів США (а.с.4-5).

29 квітня 2011 року було укладено договір про внесення змін до кредитного договору №28-010607 від 01 червня 2007 року, відповідно до змісту якого було передбачено внесення змін до п. 3.1 основного договору від 01 червня 2007 року щодо зобов'язань позичальника, а саме встановлено підвищення процентної ставки за користування кредитом до 34% річних (а.с.10).

Також вказаним договором про внесення змін до кредитного договору передбачено внесення змін до п. 8.2 основного договору від 01 червня 2007 року, яким встановлено зміни до додаткових угод від 03 липня 2007 та 30 травня 2008 року.

23 травня 2012 року було укладено договір про внесення змін до кредитного договору №28-010607 від 01 червня 2007 року, яким було передбачено внесення змін до п. 3.5 та 8.2 основного договору від 01 червня 2007 року (а.с.12).

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Європейський газовий банк», в якому просив визнати недійсним п. 3.1 кредитного договору №28-010607 від 01 червня 2007 року в редакції внесених до нього змін договорами про внесення змін до кредитного договору від 29 квітня 2011 року та 23 травня 2012 року; визнати недійсним п. 8.2 кредитного договору №28-010607 від 01 червня 2007 року та внесених до нього змін договорами про внесення змін до кредитного договору від 29 квітня 2011 року та 23 травня 2012 року; визнати недійсним п. 3.5 кредитного договору №28-010607 від 01 червня 2007 року та внесених до нього змін договорами про внесення змін до кредитного договору від 29 квітня 2011 року та 23 травня 2012 року.

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_1 посилався на те, що договорами про внесення змін до кредитного договору від 29 квітня 2011 року та 23 травня 2012 року було внесено зміни до неіснуючих пунктів договору, що суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Також зазначав, що було встановлено підвищення процентної ставки за користування кредитом у два рази: з 17% річних до 34% річних, що є несправедливим.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність позовних вимог ОСОБА_1, проте відмовив у задоволенні позову у зв'язку зі спливом позовної давності.

Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що строк позовної давності сплив 29 квітня 2014 року та 23 травня 2015 року відповідно до договорів про внесення змін до кредитного договору. З позовом до суду ОСОБА_1 звернувся лише 18 травня 2016 року, тобто з пропуском трирічного строку на звернення до суду. В той же час ОСОБА_1 не було заявлено клопотання про поновлення строку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав.

Як вбачається з матеріалів справи, договори про внесення змін до кредитного договору від 29 квітня 2011 року та 23 травня 2012 року містять підпис ОСОБА_1 Саме з моменту підписання зазначених договорів слід вважати, що позивач був ознайомлений з їх змістом.

Тому, суд першої інстанції обґрунтовано обраховував строки позовної давності за позовом ОСОБА_1 з 29 квітня 2011 року та 23 травня 2012 року та, встановивши, що ОСОБА_1 звернувся до суду лише 18 травня 2016 року, відмовив у задоволенні позову на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_1 на те, що строки позовної давності ним не пропущені, як безпідставні та такі, що не ґрунтуються на положеннях норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А.Пікуль