Справа № 347/1292/16
Провадження № 22-ц/779/724/2017
Головуючий у 1 інстанції Сабадах Б. В.
Суддя-доповідач Малєєв А.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого - Малєєва А.Ю.,

суддів: Матківського Р.Й., Ясеновенко Л.В.,

секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 02 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 02 березня 2017 року позов задоволено: виділено у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 30,6 кв.м., вартістю 13 770 грн; виділено у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 37,3 кв. м., вартістю 45 210,00 грн, стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 551,20 грн сплаченого судового збору, а також 1000 грн витрат на правову допомогу.

Відповідач ОСОБА_2 оскаржив указане рішення в апеляційному порядку, оскільки вважає його ухваленим з грубим порушенням норм процесуального та матеріального права. Апелянт вказав, що кошти в сумі 28000 грн були отримані ним 12.10.2010, квартира АДРЕСА_3 була куплена 17.11.2010, кошти в сумі 75000 грн отримані ним 22.07.2011, в сумі 56745 грн були перераховані 27.07.2011 для придбання квартири АДРЕСА_4, згідно протоколу про проведення прилюдних торгів. Вказані обставини встановлені рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 19.02.2013 і мають преюдиційне значення для даної цивільної справи. Кошти, за які були придбані спірні квартири, як стверджує відповідач, були його особистими коштами, які він позичив у ОСОБА_4 для придбання даних квартир. Апелянт вказує, що суд був зобов'язаний встановити за чиї кошти були придбані спірні квартири. Крім того, позивачка ОСОБА_3 ніде не працювала, не мала заробітку і доходу. ОСОБА_2 з посиланням на правові позиці ВСУ № 6-79цс13, 6-55цс13, 6-38цс15 вважає, суд зобов'язаний був встановити всі обставини, які визначають умови виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на дане майно, а не лише факт придбання майна в шлюбі. Також апелянт зазначив, що його представником подавалося клопотання про залучення до участі в справі як третю особу ОСОБА_4 для визначення правового статусу спільного майна подружжя, оскільки кошти йому не повернуті, однак вказане клопотання не було розглянуте судом. Крім того, на думку апелянта, суд вийшов за межі позовних вимог, стягнувши з нього 1000 грн витрат на правову допомогу, що не просила позивачка. Відповідач зазначає, що судом також було проігнороване його клопотання про виклик та допит свідків.

Просить рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 02 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Судові витрати стягнути з позивача.

У судовому засіданні представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити з наведених в ній мотивів. Вказав, що кошти для придбання квартир були позичені у ОСОБА_4, якого суд першої інстанції не залучив у якості третьої особи і свідки, які могли б ствердити про обставини позики судом не допитані. Окрім того, послався на рішення суду про стягнення позики з відповідача на користь ОСОБА_4 - позичальника коштів. Це рішення суду має преюдиційне значення, оскільки, по-перше, вказує на джерело коштів, за які придбана квартира, а по-друге, встановлює, що позивачка не має відношення до цієї позики, оскільки відмовилась відповідати за цим зобов`язанням. Наведене свідчить, що спірне майно було придбане за особисті кошти відповідача-апелянта і є його особистим майном, тому суд першої інстанції безпідставно визнав його спільним майном подружжя. Докази протилежного відсутні.

Представник позивачки проти вимог апеляційної скарги заперечив з огляду на законність рішення суду першої інстанції. Вказав, що квартири були придбані під час шлюбу, а тому є спільною власністю подружжя.

Заслухавши представників сторін, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити з таких мотивів.

Згідно матеріалів справи, рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 02.08.2013 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано (а.с. 8).

Відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 27.07.2016 № 64489303 та № .12.2011 ОСОБА_2 зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_5, загальною вартістю 45 210 грн, на яку накладено заборону відчуження нерухомого майна, а також 08.02.2011 ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_6, загальною вартістю 13 770 грн, із відсутністю заборони на відчуження (а.с. 4-6).

Як вбачається з копії Протоколу № 15/093/11-З-1 проведення прилюдних торгів від 15.07.2011 (а.с. 50), ОСОБА_2 став переможцем прилюдних торгів та придбав однокімнатну квартиру по АДРЕСА_2 вартістю 56 745 грн без ПДВ, що стверджується квитанцією про сплату лота №1 від 27.07.2011 (а.с. 51).

Згідно копії рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 19.02.2014 по справі № 347/3312/13-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення у солідарному порядку боргу в сумі 103000 грн та сплаченого судового збору в сумі 1169 грн 71 коп, суд взяв до уваги наведені обставини, а також те, що у матеріалах справи відсутні будь які докази того, що ОСОБА_3 була повідомлена про укладення ОСОБА_2 договорів позики та надала на це письмову згоду, а тому суд вирішив за доцільне позовні вимоги щодо стягнення з ОСОБА_2 боргу та судових витрат задовольнити, а у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_3 у солідарному порядку боргу та судових витрат відмовити (а.с. 23-24).

Відповідно до Довідки виданої виконкомом Вижницької міської ради Вижницького району Чернівецької області від 10.08.2016 року № 02-18/481, ОСОБА_2 зареєстрований в АДРЕСА_7, але не проживає (а.с. 15).

Згідно Свідоцтва Серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 зареєстрований 29.09.2004 як фізична особа-підприємець (а.с. 22).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно відповідачем було придбане під час шлюбу і відповідно до ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю сторін.

Суд погоджується з таким висновкам суду першої інстанції.

По-перше, статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно рішення суду шлюб між сторонами розірвано 02.08.2013 і в рішенні суду констатовано, що вони спільно не проживають з січня 2013 року. Отже, майно придбане тоді, коли сторони спільно проживали і перебували у шлюбі.

По-друге, відповідно до положень ч.2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним з подружжя згода другого подружжя презюмується, однак дружина, чоловік мають право звернутись з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений без її, його згоди.

Апелянт посилався на те, що кошти для придбання спірного майна є його особистими - він позичав їх у ОСОБА_5, обґрунтовуючи це рішенням суду від 19.02.2014, яке має преюдиційне значення відповідно до приписів ч. 3 ст. 61 ЦПК України. Вказав, що позивачка відмовилась визнавати борг відповідача перед ОСОБА_5 і це констатовано у рішенні. Разом з тим, позивачка не зверталась до суду з позовом про визнання цих договорів недійсними і вони є чинними. Тому цей довод апеляції належить відхилити.

По-третє, відповідно до правових позицій ВСУ (6-801цс16) та інших аналогічних, на які послався апелянт, у таких випадках належить встановлювати джерело походження коштів і залежно від цього визначати статус спірного майна - особиста власність одного подружжя чи спільна сумісна власність. Апеляційний суд вважає, що у даній справі для визначення статусу спірного майна, окрім часу набуття та джерела коштів належить також встановлювати мету придбання майна, як це визначено у рішенні Верховного Суду в справі 6-2333цс15. Рішенням суду від 19.02.2014, на яке посилався апелянт, встановлено, що позики надавались для потреб сім`ї з метою купівлі квартир (а.с.23 зворот).

Отже є всі підстави для висновку, що спірне майно придбане під час шлюбу, за рахунок позик відповідача, які він брав у ОСОБА_5 для потреб сім`ї (придбання спірних квартир) і тому це майно є спільною сумісною власністю подружжя відповідно до ст. 60 СК України.

По-четверте, апелянт обґрунтував скаргу тим, що не було залучено ОСОБА_5 як третю особу і не допитано ряд свідків про обставини отримання позики. Цей довод апелянта не може бути підставою для скасування рішення суду, оскільки ці обставини вже встановлені згаданим рішенням суду, яке має преюдиційне значення.

Доводи апелянта, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог стягнувши з нього 1000 грн витрат на правову допомогу, суд не приймає, оскільки вимога про стягнення судових витрат ставилася ОСОБА_3 в позовній заяві (а.с. 3).

Підстав для скасування вірного по суті рішення суду першої інстанції немає, тому апеляційну скаргу належить відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 209, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 02 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий А.Ю. Малєєв

Судді: Р.Й. Матківський

Л.В. Ясеновенко