Єдиний унікальний номер 242/38/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1416/2017
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 жовтня 2017 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Курило В.П.

суддів Жданової В.С., Космачевської Т.В.,

за участю секретаря Марченко Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у місті Бахмуті Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення,-

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 січня 2017 року,-

В С Т А Н О В И В:

Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 27 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення задоволено частково.

Визнано за позивачем право власності на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: Донецька область, місто Українськ, вулиця Богдана Хмельницького (Октябрьська) АДРЕСА_1, загальною площею 66,64 кв. м., житловою площею 48,2 кв. м.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору у сумі 1398 (тисяча триста дев'яносто вісім) грн. 40 коп. та витрати на правову допомогу в сумі 1850 (тисяча вісім п'ятдесят) грн. 00 коп.

В задоволені решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 22 травня 2017 року заяву відповідача про перегляд оскаржуваного заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення, яким просить задовольнити позовні вимоги частково, визнавши спільною сумісною власністю подружжя 36 % квартири, розподіливши дану частку в рівних долях між подружжям по 18 % кожному, іншу частину квартири в розмірі 64 % вважати особистою приватною власністю відповідача, в іншій частині позовних вимог відмовити. Відповідач та його представник не отримував судових повісток про призначення справи на 06 січня 2017 року та на 27 січня 2017 року, як і не отримували їх на 22 травня 2017 року та на інші дати розгляду заяви про скасування заочного рішення, тим самим судом було порушено принципи змагальності сторін. Два останні судові засідання відбулися 06 січня 2017 року та 27 січня 2017 року (а.с. 124, 128) без участі сторін. При цьому матеріали справи не містять відомостей щодо повідомлення сторін будь-яким способом. Судом зазначено, що відповідно до листка непрацездатності відповідач перебував на амбулаторному лікуванні, що не виключало можливість відповідача приймати участь у судових засідання, укласти договір зі своїм представником чи надати йому довіреність на представництво. Листок непрацездатності є підставою для звільнення від роботи в разі тимчасової непрацездатності, тому підтвердження лікарняним причини неявки чи клопотання про перенесення є поважною причиною для цього. Доказів про залучення або про відмову у залученні до справи третьої особи матеріали справи не містять, як і відсутні відомості про надіслання третій особі позову та додатків до нього.

Зважаючи на те, що сторони приймали участь у судовому засіданні 10 червня 2016 року, представники висловились щодо позовних вимог, заявили клопотання щодо сприянню суду отримати докази, судовий розгляд мав закінчитися ухваленням рішення суду.

Судом не була надана оцінка обставинам щодо самого предмету спору. Обґрунтовуючи вимоги позивача щодо визнання за ним права власності на ? квартири, суд не врахував джерела придбання цієї квартири, а саме використання для цього кредитних коштів та його погашення без участі позивачки. Представник позивача заявляла клопотання про витребування у банку інформації щодо мети отримання кредиту та стан розрахунків на момент розлучення сторін. Клопотання представника було задоволено, проте запиту суду матеріали справи не містять. Також звертає увагу, що пропорційно до задоволених вимог суд повинен був стягнути з відповідача на користь позивача тільки 487 грн. 20 коп. Вимоги позивача щодо відшкодування витрат на правову допомогу не можуть бути задоволені, оскільки повинні бути документально підтверджені та доведені.

В засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 в засіданні апеляційного суду просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відділу опіки та піклування Селидівської міської ради в засідання апеляційного суду не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений судовою повісткою. Про це свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідно до статті 305 ЦПК України неявка в засідання апеляційного суду осіб, які приймають участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом. Тому апеляційний суд розглядає справу у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, представника відповідача ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи і перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що воно ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального законів.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального законів.

Звертаючись в суд з позовом про розподіл квартири, позивач посилалася на те, що вона придбана у період шлюбу з відповідачем і є спільним сумісним майном подружжя. Її частка в зазначеному майні складає 1/2 .

Уточнюючи позовні вимоги просила визначити її частку у розмірі 2/3, зважаючи на те, що разом з нею проживає їх дочка ОСОБА_4.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя. Частки сторін в цьому майні є рівними. Тому визнав за кожним із сторін право власності на 1/2 частину спірної квартири.

Такий висновок суду є правильним та ґрунтується на вимогах матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 23 грудня 2000 року по 16 березня 2015 року.

Згідно свідоцтва про народження сторони від спільного шлюбу мають малолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_5 є власником чотирьохкімнатної квартири, що знаходиться за адресою: Донецька область, м. Українськ, вул. Богдана Хмельницького (Октябрьська), 8/36, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_6 25 червня 2013 року, загальною площею 66,64 кв.м., житловою площею 48,2 кв.м.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хворобою тощо) самостійного заробітку (доходу).

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2,3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно зі ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом (ст.71 СК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Згідно ч.ч.1,3 ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Як розяснено в п.24 постави Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним і поділ сумісного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

У відповідності до абз. 4 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11, при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Розглядаючи справу, суд першої інстанції встановив, що спірна квартира була придбана сторонами у період юридичного шлюбу, тому відповідно до статті 60 СК України є спільним сумісним майном подружжя. А у звязку з цим відповідно до статті 70 СК України частки у зазначеному майні подружжя ОСОБА_5 є рівними і правильно визначені судом по ? частці.

За таких обставин висновок суду в частині визнання за позивачем права власності на ? частину спірної квартири є законним та відповідає матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги проте, що суд не повно встановив обставини справи і не дав їм належної правової оцінки є безпідставними і не відповідають дійсності.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач ОСОБА_1 посилався на те, що спірна квартира придбана на кредитні кошти і за час спільного життя з позивачем ОСОБА_1 було погашено лише 36% боргу. Тому позивач ОСОБА_1 може претендувати лише на 18 процентів спірної квартири.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції правильно, в межах його повноважень, що йому надані статтею 212 ЦПК України, зробив правильний висновок про те, що такі доводи відповідача не ґрунтуються на законі. Тому запропонований ним спосіб вирішення спору між колишнім подружжя щодо поділу спірної квартири не може бути застосований.

Той факт, що відповідач має перед банком кредитні зобовязання, які виникли під час спільного проживання сторін в юридичному шлюбі, а також інші боргові зобовязання перед третіми особами, у даному випадку не впливають на висновки суду щодо правового режиму спірної квартири як спільного сумісного майна подружжя, яке підлягає розподілу у відповідності до статей 60, 70 СК України. Доводи відповідача про те, що майже 70 відсотків квартири є його особистим майном не ґрунтуються на законі. Питання щодо розподілу між колишнім подружжям боргових зобовязань суд першої інстанції не вирішував через відсутність у справі відповідних позовних вимог. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Тому висновки і дії суду в наведеній частині не суперечать законові.

З матеріалів справи видно, що суд розглянув справу у відсутність сторін, в тому числі у відсутність відповідача ОСОБА_1 В своїй апеляційній скарзі він посилається на те, що не був повідомлений належним чином про час а місце розгляду справи 27 січня 2017 року. Вказані доводи відповідача не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Судом встановлено, що виклик відповідача в судове засідання на 27 січня 2017 року, коли фактично відбувся розгляд справи по суті, здійснювався судом за допомогою SMS- повідомленням (а.с.126). Вказані дії суду відповідають вимогам частини 6 статті 74 ЦПК України, відповідно до якої особи, які беруть участь у справі, а також свідки, експерти, спеціалісти і перекладачі можуть бути повідомлені або викликані в суд телеграмою, факсом чи за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику. Крім того, право суду використовувати для сповіщення осіб, які приймають участь у справі, про час та місце розгляду справи SMS- повідомленням передбачено Порядком надсилання учасникам судового процесу (кримінального провадження) текстів судових повісток у вигляді SMS- повідомлення, затвердженим наказом Державної судової адміністрації України від 01червня 2013 року № 73. З матеріалів справи видно, що місцевий суд і раніше використовував такий спосіб повідомлення сторін, у тому числі і відповідача про час та місце розгляду справи шляхом надсилання SMS- повідомлень (а.са.24, 36,69, 96, 110, 126). Жодного разу відповідач ОСОБА_1 та його представник не заперечували проти такого способу сповіщення про виклик до суду. Вказаний факт давав суду право розуміти, що відповідач дав свою згоду на такий спосіб повідомлення про час та місце розгляду справи. До того ж видно, що після отримання таких повідомлень представник відповідача ОСОБА_3 виконувала певні процесуальні дії по справі, направляла до суду клопотання про відкладання розгляду справи, призначеної на конкретне число з вказівкою про наявність для цього поважних причин. Крім того, апеляційний суд зауважує на ому, що справа між колишнім подружжям ОСОБА_1 про розподіл квартири перебувала у провадженні суду з січня 2016 року,тобто більше року. Відповідач і його представник знали про вказаний факт і розгляд справи судом першої інстанції, але не проявляли активності для якнайшвидшого розгляду справи, не поодиноко використовували своє право подати суду клопотання про відкладання розгляду справи, у тому числі і за наявності листка непрацездатності. На аркуші справи 122 є листом непрацездатності ОСОБА_1,з якого видно, що він перебував на амбулаторному лікуванні у лікарні з 7 грудня по 17 грудня 2016 року. І на час розгляду справи по суті на 27 січня 2017 року за станом здоровя міг приймати участь у судових засіданнях місцевого суду. Але він проявив пасивність, станом його справи в суді не цікавився і проігнорував SMS- повідомлення про виклик до суду на 27 січня 2017 року. Все це свідчить про відсутність зацікавленості відповідача у розгляді справи по суті.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до статті 309 ЦПК України порушення судом першої інстанції норм процесуального права є підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення. Проте, відповідно до частини 3 статті 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Апеляційним судом встановлено, що відсутність відповідача в судовому засіданні 27 січня 2017 року і не надання ним документів про наявність у нього боргових зобовязань не призвели до неправильного вирішення справи. Апеляційний суд вислухав усі доводи і заперечення відповідача проти позову ОСОБА_1, рішення суду першої інстанції і прийшов до висновку про те, що вони не ґрунтуються на законі. Тому його пояснення щодо предмету спору не вплинули на висновки суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач ОСОБА_1 надала суду письмові докази про сплату судового збору в сумі 1398 грн. 40 коп. та оплату правової допомоги в сумі 1850 грн. 00 коп. Тому суд правильно у відповідності до частини 1 статті 88 ЦПК України компенсував такі витрати позивача за рахунок відповідача.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Ніяких нових обставин, які не були предметом дослідження в суді першої інстанції та давали б підстави для проведення апеляційним судом переоцінки, зробленої судом першої інстанції, в апеляційному суді не наведено та нових доказів не надано.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи та є безумовними для скасування чи зміни рішення, у справі не встановлено.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам ст.ст.213-215 ЦПК України та є законним і обґрунтованим.

Підстав для його скасування не має.

Керуючись ст. 303-315 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з часу її проголошення і може бути оскаржена до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Судді: