АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4085/17 Справа № 202/1203/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Посунся Н.Є.
Категорія 53
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Посунся Н. Є.

суддів Баранніка О.П., Пономарь З.М.

при секретарі Гречишниковій О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Дніпропетровський трубний завод» - про стягнення незаконно утриманої заробітної плати, невиплаченої заробітної плати в період відпустки, грошової компенсації за відпустку, моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2017 року, посилаючись на його незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд, вивчивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, вважає оскаржуване рішення законним, таким, що повинне бути залишене без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 працював у ПАТ «Дніпропетровський трубний завод» на різних посадах з 10.06.1996 року по 22.10.2014року, в тому числі, з 24 січня 2000 року- на посаді начальника юридичного відділу. 22 жовтня 2014 року звільнений за статею 38 КЗпП України за власним бажанням..

Посилаючись на систематичне порушення відповідачем його прав, позивач просив про стягнення з відповідача : 1) незаконно утриманої в рахунок погашення послуг корпоративного мобільного звязку при виконанні трудових обовязків з 01 січня 2008 року по 22.10.2014 року заробітної плати, невиплаченої при звільненні, в розмірі 3 535,84 грн., інфляційних втрат з 01.01.2009 року по 30.09.2016 року в сумі 3017,64 грн., а також 3% річних з 01.01.2009 року по 31.12.2016 року в сумі - 636,37 грн., а всього 7189,85 грн..;

2) невиплаченої зарплати за час відпустки в загальній сумі 1 091.24грн.,а саме: з 16.05.2011.- по 03.06.2011.- в сумі 526.00грн., з 19.09.2011.по 16.10.2011.- 565.24грн., а також інфляційні втрати з 01.01.2013.по 30.11.2016. в сумі 874.07грн. та 3% річних- 178.75грн. з 17.10.2011 по 13.12.2016., всього- 2 322.81грн.;

3) компенсації за 2 дні відпустки в сумі 602.38грн., ненаданої йому як інваліду, за 2011рік;

4) невиплаченої зарплати у сумі 109 280.38грн. за виконання обов*язків тимчасово відсутніх працівників юрвідділу за період з 01.01.2008. по 30.09.2014.;

5) середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 169 268.78грн. за період з 04.11.2014. по 01.02.2017.

6) моральної шкоди у розмірі 96 000грн.;

7) витрат на правову допомогу в сумі 1 780грн.

Відмовляючи у задоволенні перелічених вимог, суд 1-ї інстанції, повно та всебічно зясувавши обставини справи, вірно оцінивши зібрані у справі докази, прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження, спростовані наявними у справі доказами, а тому задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме, у день звільнення.

Доведено, що звільнення позивача відбулося 22 жовтня 2014 року і в цей же день відповідачем його було письмово повідомлено про кінцевий розрахунок з наданням йому розшифровки розрахунку у сумі 18 080,52грн.. 3-го листопада 2014р. йому направлено повторне повідомлення з проханням з*явитись за отриманням розрахунку та трудової книжки (а.с.18,19 т.1).

Встановлено, що ОСОБА_2 звертався до ПАТ «Дніпропетровський трубний завод» із заявами про видачу у власне користування СІМ - картки з номером на мобільний телефон. Плату за користування телефоном просив утримувати із його заробітної плати. За заявами позивачу надавались телефонні номери, які позивач використовував у власних потребах, і плата за користування якими утримувалася із його заробітної плати згідно поданої заяви. Вцілому йому видавалися декілька мобільних телефонів згідно його заяв. Використовуючи телефони, в тому числі, і у власних потребах, позивач надав свою згоду як письмову, так і усну, на утримання із його заробітної плати коштів за користування телефоном, за перевищення встановленого ліміту на мобільний звязок, багато років з цим погоджувався і у встановленому порядку не оскаржував дії відповідача. Більш того, згідно умов договору після 2-річного користування телефоном останній залишався у власності позивача.

За таких обставин райсуд обгрунтовано не вбачав законних підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення із відповідача коштів за користування мобільним телефоном.

Щодо заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати за часи відпусток в сумах 526,00 грн. та 565,24 грн., інфляційних витрат та 3% річних, - райсуд вірно не вбачав законних підстав для задоволення вимог в цій частині позову, оскільки наданими відповідачем доказами, (які були надані для огляду та роз*яснені двома спеціалістами підприємства у апеляційній інстанції), підтверджено, що режимів неповного робочого тижня за попередні 12 місяців, що передували спірному часу надання відпусток, на підприємстві не було. У зв'язку із цим при розрахунку середнього заробітку позивача при наданні йому відпусток були враховані усі виплати, передбачені Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року, заробітна плата, з якої нараховувались відпускні, не зменшувалась.

Поряд з цим, судом правильно зауважено, що встановлена частиною другою статті 625 ЦК України відповідальність боржника за прострочення виконання грошового зобовязання, не застосовується до трудових відносин, які виникли у звязку із затримкою розрахунку при звільненні працівника з роботи та несвоєчасною виплатою заробітної плати, оскільки такі відносини врегульовані нормами трудового права.

Обгрунтованою є відмова суду у задоволенні вимог в частині стягнення суми в розмірі 602,38 грн. компенсації за два дні оплачуваної відпустки як інваліду за 2011 рік, оскільки відповідачем доведено, що копію документа про інвалідність позивач надав підприємству у травні 2014 року (працівником на копії висновку МСЕК була проставлена дата її надання), тоді як позивачем, як того вимагає закон, письмова заява до відповідача про встановлення йому інвалідності для надання йому уподальшому відповідних пільг, - не подавалась, його заяв, починаючи з 2011року з проханням про надання йому відпусток з врахуванням двох днів за інвалідність, у справі не міститься, і він про таке не заявляв. Додаткові дні відпустки по інвалідності нараховувались йому з травня 2014 року. За період роботи позивача з 10.06.2013 по 10.06.2014 року йому нараховано 24 дні основної відпустки, 11 днів за ненормований робочий день ( з врахуванням неробочих днів в режимі простою та відпусток без збереження заробітної плати), 4 дні за стаж роботи, два дні у звязку з інвалідністю. Загалом - 41 день. Згідно даних обліку використання відпусток, відпустка по інвалідності за 2011 рік використана позивачем згідно з його заявою від 20.06.2014 року у період з 23.06.2014 року по 23.07.2014 року, відповідно до наказу № 54/0 від 20.06.2014 року та розпорядження про надання відпустки. У вказаних документах вказано, що позивач просив надати йому відпустку з 23.06.2014 року по 23.07.2014 року з врахуванням 2-х днів як інваліду. У розпорядженні про надання відпустки зазначено, що 2 дні відпустки надається позивачу як інваліду.

Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати за виконання обовязків тимчасово відсутніх працівників юридичного відділу за вказаний вище період, районний суд керувався правилами ч. 1 ст. 105 КЗПП України щодо проведення доплат за суміщення професій (посад) при виконанні обов*язків тимчасово відсутнього працівника, а також іншими нормативними актами, переліченими судом у рішенні, на підставі яких зробив вірний висновок, що уповноваження певного працівника на виконання обовязків тимчасово відсутнього працівника оформлюється відповідним наказом, у якому зазначається про покладення на працівника обовязків тимчасово відсутнього працівника, розмір доплати, яка встановлюється такому працівнику керівниками підприємств, за погодженням з комітетами профспілок, диференційовано в залежності від складності, характеру, обєму виконуваних робіт, ступеня використання робочого часу. Таких наказів на підставі заяв позивача на підприємстві не видавалось. А згідно Посадової інструкції начальника юридичного відділу- на нього покладається обовязок організації правової роботи на підприємстві і не передбачена доплата за виконання обовязків тимчасово відсутнього працівника. Крім того, із наданих відповідачем табелів обліку робочого часу не можна зробити висновок, що в період часу, який зазначає позивач, ним виконувалася робота за конкретних працівників юридичного відділу.

Оскільки в задоволенні наведених вище позовних вимог позивачу відмовлено, то суд не мав підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди, а також відповідно до правил ст.ст. 84, 88 ЦПК України витрат на юридичну допомогу у розмірі 1 780,00 грн.

Доводи апелянта про те, що суд не встановив на основі яких документів, арифметичних розрахунків відповідач підготував відомість, на яку посилався суд; невірно застосував Постанову КМУ № 100 в частині обчислення середнього заробітку для відпустки, не врахував вимоги ст. 56 КЗпП України та безпідставно відмовив у стягненні грошових сум, повязаних з роботою в режимі неповної робочої неділі при наданні відпустки, безпідставно відмовив у стягненні компенсації за ненадані дні відпустки, посилаючись на недосліджені та протиречіві документи та доводи відповідача., -- не можуть бути прийняті до уваги та визнаватись такими, що дають підстави для

скасування або зміни судового рішення, оскільки і районним судом, і апеляційним усі доводи позивача ретельно перевірялись в межах письмових доказів, які були надані сторонами, роз*ясень, наданих кваліфікованими представниками відповідача відносно великої кількості бухгалтерських, фінансових документів у 5 томах, з врахуванням, що упродовж тривалого часу позивач погоджувався з умовами роботи та проведеними виплатами, а також вимог законів, якими регулюються дані правовідносини, - на підставі чого зроблено обгрунтовані висновки про недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для скасування або зміни рішення.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала чинна з моменту проголошення, може бути оскаржена у 20-денний строк у касаційному порядку.

Головуючий Н.Є. Посунся

Судді: О.П. Бараннік

ОСОБА_3