Справа № 530/1678/16-ц
Номер провадження 2/530/84/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2016 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., при секретарі Бедюх Н.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Зіньків справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 районної державної адміністрації Полтавської області про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Зіньківського районного суду знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 районної державної адміністрації Полтавської області про визнання права власності.

В судове засідання заявник ОСОБА_1 не з'явився.

Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Від відповідача ОСОБА_2 районної державної адміністрації надійшла заява про розгляд справи у її відсутності.

Заслухавши представника позивача, ОСОБА_3, який підтримав позовні вимоги та пояснив що позивач та його дружина весь час працювали в КСП «Прапор Леніна» без виключення із членів колгоспу, зачитавши заяву відповідача, та дослідивши наявні матеріали справи, суд знаходить, що заявлені вимоги не обґрунтовані і такі, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України.

Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ч. 5 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Відповідно до трудової книжки колгоспника ОСОБА_1 вступив у члени колгоспу 1946 року (а.с.7).

Згідно наявної у матеріалах справи Архівної довідки від 23.09.2016 року ОСОБА_1 працював в колгоспі «Прапор Леніна» з 1953 по 1989 рік (а.с.14).

Відповідно до трудової книжки колгоспника ОСОБА_4 вступила у члени колгоспу 1944 року (а.с.10).

Згідно наявної у матеріалах справи Архівної довідки від 23.09.2016 року ОСОБА_4 працювала в колгоспі «Прапор Леніна» з 1953 по 1982 рік (а.с.15).

У вересні 1991 року ОСОБА_1 разом з дружиною, ОСОБА_4 були зняті з реєстраційного обліку в с.Василе-Устимівка, Зіньківського району Полтавської області і переїхали на постійне місце проживання до своєї доньки, ОСОБА_5, в с.Пащенки, Решетилівського району, Полтавської області (а.с.16-19).

Відповідно до листа Головного управління Держгеокадстру у Полтавській області Державний акт на право колективної власності на землю КСП «Прапор Леніна» серії ПЛ № 11 виданий 02.11.1995 року, відповідно до рішення третьої сесії двадцять другого скликання Покровської сільської Ради народних депутатів від 19.04.1995 року, додатком до данного акту є список громадян-членів коллективного сільськогосподарського підприємства. В данному списку прізвища позивача та його дружини відсутні (а.с. 24).

Позивач вважає, що їх не включили у списки через те, що вони переїхали в іншу місцевість.

17 жовтня 2004 року дружина позивача, ОСОБА_4 померла, свідоцтво про смерть І-КЕ № 284135 (а.с.22).

Позивач зазначає, що він є єдиним спадкоємцем після померлої дружини.

Судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1 та його дружина, ОСОБА_4 мали право на отримання земельної ділянки /паю/, як бувші члени КСП «Прапор Леніна» і з невідомих суду причин не були включені до списків громадян членів КСП, згідно Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям , що мали право на отримання земельних часток / паїв/. Своїм правом на поновлення своїх порушених цивільних прав на отримання земельної частки /паю/у встановлений законом трьох річний термін не скористалися. Під час проведення розпаювання земель колективної власності сільськогосподарських підприємств в масштабах держави проводилось ряд заходів / статті в газетах, телевізійні і радіопередачі/ направлені на розяснення порядку і мети розпаювання земель, в колективних сільськогосподарських підприємствах проводились загальні збори членів вказаних підприємств, на яких вирішувались питання повязані з розпаюванням землі, майна вказаних підприємств, обговорення і затвердження списків членів КСП, які мають право на отримання земельних і майнових паїв, вивішування вказаних списків в приміщеннях сільськогосподарських підприємств, для детального ознайомлення з ними громадян.

При вирішенні даного спору по суті, суд виходить з вимог ч.3 ст.2 ЦПК України / ред.2004 року/, згідно якої провадження по цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. На час виникнення права позивача, ОСОБА_1 на отримання земельної частки /паю/ діяв Цивільний Кодекс в редакції 1963 року. Згідно вимог ст. 80 ЦК України, стаття носила імперативний характер, позовна давність до даних правовідносин була встановлена 3 роки і підлягала застосуванню судом при пропущенні строків позовної давності в обовязковому порядку, незалежно від визнання невизнання відповідачем заявленого позову.

Відповідно до ст.1 Закону України Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) від 05.06.2003 року №899-ІУ право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, громадяни та юридичні особи, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай).

Згідно із п.2 Указу Президента України Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям № 720/95 від 08 серпня 1995 року право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ роз'яснено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Отже, необхідною умовою для отримання земельної частки (паю) є членство в колективному підприємстві.

Як зазначено вище, на час отримання Державного акту на право колективної власності на землю, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були пенсіонерами КСП «Прапор Леніна» та мали право на земельну частку (пай), але до списків на отримання земельної частки (паю) внесені не були.

З наведених норм права вбачається, що особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала на цьому підприємстві та була його членом.

Позивач не надав суду доказів того, що він звертався до правління КСП «Прапор Леніна» або до КСП « Колос», до спілки майнових та земельних паїв даних КСП із заявою про включення його та дружини позивача, ОСОБА_4 до списків для виділення земельної ділянки на території Покровської сільської ради, Зіньківського району, Полтавської області так як вони помилково були пропущені та не включені у списки осіб, що мають право на отримання земельної частки (паю).

Також позивачем не надано доказів про те, що він звертався разом з дружиною, ОСОБА_4 з вищевказаним клопотанням або заявою до ОСОБА_2 районної адміністрації, Покровської сільської ради Зіньківського району, Полтавської області.

Разом із тим з матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом у січні 2017 року, через 22 роки після того, як відбулося розпаювання земель КСП «Прапор Леніна» - було передано Державний акт на право колективної власності на землю.

Позивач, ОСОБА_1 в своїх позовних вимогах не ставив питання про надання додаткового строку для прийняття спадщини.

Як на причину поважності пропуску строку позивач посилався на те, що про порушення своїх прав він дізнався у липні 2016, оскільки думав що вони втратили право на земельну частку (пай) через зміну місця проживання.

Відповідно до ст.71 ЦК Української PCP (в редакції 1963 року), що була чинна на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права (ст.76 ЦК УРСР).

Статтею 75 ЦК УРСР передбачено, що позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін по справі.

Згідно із ч.І ст.80 ЦК Української PCP закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 року), правовідносини, які виникли до набрання ним чинності, повинні регулюватися законодавством, яке діяло на час їх виникнення, а пунктом 6 передбачено застосування його правил про позовну давність до позовів, строк предявлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Встановивши, що обставини, на які посилався позивач, як на поважність причин пропуску строку позовної давності, не можуть бути визнані поважними, суд відмовляє у позові у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Твердження позивача про те, що про порушення свого права на одержання земельної частки (паю) при розпаюванні КСП «Прапор Леніна» позивач дізнався у липні 2016 року, суд оцінює критично з урахуванням у т.ч. наступного.

З урахуванням наведеного початком перебігу строку позовної давності слід вважати 02.11.1997 року, відповідно, передбачений Законом трирічний строк сплинув 02.11.2000 року, що є підставою для застосування правил про позовну давність ЦК України в редакції 1963 року.

Також, оскільки строк предявлення позову, встановлений законодавством, що діяло раніше, сплив до набрання чинності Цивільним Кодексом України (в редакції 16.01.2003р.), то правила цього Кодексу про позовну давність до даного позову не застосовуються.

З огляду на вищевикладене суд вважає, що про порушення свого права позивач міг дізнатися до 2016 року та вчинити усі необхідні дії, спрямовані на поновлення цього права протягом наступного передбаченого законом трирічного строку позовної давності.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інкше як в інтересах сіспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «ОСОБА_6 Девелопментс ЛТД» проти Урландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року в п. 24 вказано, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Відповідно до п.2 Листа вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є тривала хвороба, перебування спадкоємця тривалий час за межами України, відбування покарання в місцях позбавлення волі, перебування на строковій військовій службі в Збройних Силах України тощо. Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім'єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови."

При вирішенні даного спору по суті, суд виходить з вимог ч.3 ст.2 ЦПК України / ред.2004 року/, згідно якої провадження по цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи вищевикладене, та що вказана ОСОБА_7 причина не відноситься до переліку поважних причин пропуску строку передбачених законодавством, а також те, що позивачем не надано доказів, поважності причини пропуску строку, передбачених чинним законодавством, суд приходить до висновку, про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 в частині поважності причин пропуску строку позовної давності.

Як встановлено в судовому засіданні, на день смерті ОСОБА_4 17.10.2004 року, разом з нею проживали ОСОБА_1 - чоловік, ОСОБА_5 - донька.

ОСОБА_5 02.08.2016 року подала заяву до суду про відмову від спадщини після своєї матері, ОСОБА_4, яка померла 2004 року (а.с.23).

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до п. 11 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника.

У відповідності до ст. ст. 1217, 1218, ЦК України спадщина здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст.1261 ЦК України вказано, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки.

Відповідно до ч.1, ч.5. ст. 1268 ЦК України спадкоємець має право прийняти спадщину, яка незалежно від часу прийняття належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини.

В ч.3 ст. 1268 ЦК України вказано, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого ст. 1270 цього кодексу (6 місяців), він не зявив про відмову від неї.

Позивач, в судове засідання надав заяву від ОСОБА_5 02.08.2016 року про відмову від спадщини після смерті своєї матері, ОСОБА_4 в 2004 року. Тобто донька, ОСОБА_5 шляхом проживання прийняла спадщину після своєї матері, а її відмова від спадщини після смерті матері подана не відповідно до ст. 1270 ЦК України, тобто до 6 місяців а після, що вказує на прийняття спадщини ОСОБА_8.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

А тому зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Відповідно до повідомлення віділу держгеокадастру у ОСОБА_2 районі Полтавської області, нормативно-грошова оцінка земельної частки (паю) по колишньому КСП "Прапор Леніна" станом на 01.12.2016 року становить 172763 грн. 33 коп..

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено повністю, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Судові витрати по розгляду справи належить покласти на позивача, ОСОБА_1.

Відповідно до ч.1 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте, на думку суду, позивач не довів обставини, які б свідчили про визнання права власності на земельну ділянку.

Таким чином, суд не вбачає порушення суб'єктивного права, що є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. А тому, вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки відсутні законні підстави для цього.

Частиною 3 ст.13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Керуючись ст.ст.3, 10, 11, 15, 30, 57-61,73, 88, 212-223 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

По змінених позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 районної державної адміністрації Полтавської області про визнання права власності - відмовити.

Стягти з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІК НОМЕР_1, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_2 2903 (дві тисячі дев»ятсот три) гривні 80 коп. на користь держави судового збору.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня його проголошення, шляхом подання апеляційної скарги через Зіньківський районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 30.03.2017 року.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області ОСОБА_9