Дело № 577/3466/17
Производство № 2/577/1334/17
И М Е Н Е М У К Р А И Н Ы
21.09.2017 г. Конотоп
головуючого судді Буток Т.А.
при секретарі Лошкарьовій Н.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Конотоп справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства Платинум Банк про визнання недійсним кредитного договору,-
Представник позивача ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, просить справу розглянути без його участі, позивач позовні вимоги підтримує в повному обсязі ( а.с. 16).
Відповідач: уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ ПтБ ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без участі його представника, проти позовних вимог заперечує та просить відмовити, при ухваленні рішення врахувати письмові заперечення ( а.с. 28-29).
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Позивач підписав даний договір на кожній сторінці.
ОСОБА_1 був підписаний приклад графіка платежів (а.с.15).
Згідно заяви /анкети від 10.10.2014 року, де позивач поставив свій підпис та зазначив: « Підписанням цієї заяви/анкети я підтверджую, що з умовами кредитування, наявними формами кредитування з описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов2язаннями споживача, переваг гами та недоліками пропонованих схем кредитування, зокрема щодо можливої суми кредиту, строку, на який кредит може бути одержаний, мети, для якої кредит може бути використаний, варіанти повернення, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, можливість та умови дострокового повернення кредиту, форми та видів його забезпечення тощо. А також із орієнтовною сукупною вартістю кредиту (з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, в тому числі послуги страхування тощо), ознайомлений і ця інформація надана мені в письмовій формі»(а.с. 29 )
За вимогами ст. 1046 ЦК України за договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).
Статтею 1054 Цивільного Кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї з сторін має бути досягнуто згоди.
Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст.1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.
Дана позика є як фінансовий кредит.
Згідно з положеннями пунктів 22, 23 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" ( в редакції чинній на дату укладання договору) споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" ( в редакції чинній на дату укладання договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.
Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ( в редакції чинній на дату укладання договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.
Частиною 1 ст.15 Закону визначено, що споживач має право на одержання необхідної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).
Тому до спірних правовідносин слід застосовувати норми Цивільного кодексу України та Закону України "Про захист прав споживачів".
В силу ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. І ст 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а відповідно до ч. 2 цієї ж статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Стаття 203 ЦК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.
За приписами ст. ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов'язковим для виконання сторонами.
При цьому позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що з ним не була проведена переддоговірна робота, що йому не було надано банком всієї необхідної і вичерпної інформації щодо кредиту, умов кредитування, що йому не було відомо про наявні форми кредитування, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, зокрема щодо сум кредиту, мети для якої може бути використаний кредит тощо.
З матеріалів справи вбачається, що договір та всі додатки до нього надруковано єдиним розміром шрифту. Наданими доказами, зокрема, заявою-анкетою за підписом позичальника ОСОБА_1, спростовуються посилання позивача на нібито ненадання повної інформації про умови кредитування та його сукупну вартість.
Суду не надано будь-яких доказів на підтвердження обставин примусу до укладання договору, монопольного становища позикодавця, що виключало би вільне волевиявлення позичальника під час укладання договору.
Фізична нездатність позивача ознайомитись зі змістом договору через розмір використаного шрифту також не доведена позивачем.
Наявність обставин, які позивачем сприймались як перешкода для ознайомлення з текстом, включаючи відсутність необхідних знань для розуміння спеціальних термінів або норм чинного законодавства, могли бути підставою для відмови від укладання договору або залучення позичальником для консультацій на власний розсуд будь-яких осіб, яким він довіряє.
Загальновідомий принцип диспозитивності цивільно-правових угод є підставою для висновку, що позивач мав можливість відмовитись від укладання кредитного договору, послуги банківського кредитування в Україні є настільки поширеними, що виключають сумнів у можливості обрати альтернативного позичальника.
Суд також зазначає, що відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ( в редакції чинній на дату укладання договору) встановлено право споживача (позичальника) протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором.
Таким чином, законом передбачено достатній строк для ознайомлення зі змістом кредитного договору та оцінки його умов, з можливістю відмови від укладеного договору без надмірних негативних економічних наслідків для позичальника.
Позивач не скористався таким правом, а звернувся до суду через значний проміжок часу після отримання кредитних коштів, якими розпорядився на власний розсуд.
У правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов'язків. На цих підставах необхідно виділити правочини, вчинені під впливом: помилки (ст. 229 ЦК України).
Відповідно до статті 229 ЦК правочин, здійснений під впливом помилки, є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним. Заявлені вимоги можуть бути задоволені, якщо доведені факти обману, помилки. Воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Суд вважає, що такими є помилки щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості об'єкта тощо.
Істотною може вважатись помилка, наслідки якої взагалі неможливо усунути або для їх усунення стороні, яка помилилася, необхідно здійснити значні витрати. Найчастіше хибне сприйняття стосується правової природи та предмета правочину, що може виникнути при визначенні тотожності предмета або його якості.
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину.
В обґрунтування позовних вимог щодо недійсності договору позивач зазначає на те, що відповідачем правочин вчинено з використанням нечесної підприємницької практики, однак доказів, що він був позбавлений виважено і об'єктивно оцінити умови угоди суду не надав.
Таким чином доводи позивача щодо здійснення відповідачем правочину з використанням нечесної підприємницької практики є недоведеними.
Аналіз наведених норм права та встановлених обставин дає підстави стверджувати, що сторони на добровільних засадах визначили усі умови спірного договору споживчого кредиту, які прописані чітко і зрозуміло, тому даний договір був підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Позивач був ініціатором укладення кредитного договору, в момент підписання він був ознайомлений з усіма умовами договору та міг обирати або не погоджуватись на певні умови, однак цього не зробив.
Посилання позивача на незаконне встановлення у кредитному договорі оплати щомісячної комісії за кредитне обслуговування, що викладені у п.п.1.6, 2.1, 2.3 спірного договору є необгрунтованими.
Згідно п.2.6 Умов споживчого кредитування ПАТ «Платинум Банк» затвердженого протоколом Правління від 02.09.2014 року №34 банк здійснює обслуговування кредиту (здійснює нагадування про дати сплати заборгованості за кредитом та суму заборгованості); вносить зміни до графіку погашення у випадку здійснення позичальником часткового дострокового погашення кредиту, за письмовою вимогою позичальника надає оновлений графік погашення; тощо) та стягує плату за обслуговування такого кредиту у вигляді комісії.
П 2.7 Умов сума комісії за обслуговування кредиту додається до суми щомісячного платежу.
Відповідно до п.17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
Згідно ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» ( в редакції чинній на дату укладання договору), споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цьогоЗакону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цьогоЗакону, є нікчемною.
Разом з тим, ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Представником позивача не доведено, що положення договору про споживчий кредит підписані позивачем є несправедливими, бо договір містить умови про зміну витрат, зокрема, щодо щомісячної комісії за кредитне обслуговування, з чим позивач також був ознайомлений, погодився і підписав оспорюваний договір.
За таких обставин суд вважає що умова Договору щодо сплати комісії за обслуговування кредиту не є підставою для визнання кредитного договору недійсним.
Відповідно до п. 14, ч. 1, ст..6 Закону України «Про третейські суди» (частину першу статті 6 цього Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 3 лютого 2011 року) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).
Суд вважає, що визначення третейського застереження в кредитному договорі вчинено поза правовідносинами, що регулювалися Законом України «Про третейські суди» на час укладення кредитного договору. Разом з тим вказане застереження не є підставою для визнання недійсним кредитного договору, а в силу ст.ст. 27, 215 ЦК України є нікчемним. Тому визнання не дійсним зазначеного пункту правочину законом не вимагається. Позивач реалізував своє право звернення саме до суду із позовом незважаючи на приписи п. 8.7 ПАТ «Платинум Банк».
Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справи Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення.
Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є недоведеними та необгрунтованими, а тому в задоволенні позову позивачу слід відмовити.
Керуючись ст. 203, 548, 627, 628, 629, 638, 1046, 1054, 1055 ЦК України, Законом України Про захист прав споживачів, ст. т. 10, 57-60, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Сумської області шляхом подання до Конотопського міськрайонного суду апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Судья Буток Т. А.