Справа № 306/418/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

11 грудня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача), суддів: Джуги С.Д. і Кожух О.А., при секретарі: Сочка І.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Свалявського районного суду від 11 травня 2017 року за позовом ОСОБА_2 до Солочинської сільської ради, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, треті особи - комунальне унітарне підприємство «Свалявське РБТІ» та Свалявська державна нотаріальна контора, про визнання незаконними та скасування рішення органу місцевого самоврядування і свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання недійсним і скасування договору дарування житлового будинку та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Свалявського районного суду від 11 травня 2017 р. у задоволенні позову відмовлено. У апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати це рішення та ухвалити нове про задоволення позову. Доводить про порушення норм матеріального та процесуального права. Указує, що спірний будинок був спільною сумісної власністю подружжя (її батьків), але в погосподарських книгах спірне домоволодіння зареєстроване за померлим батьком -ОСОБА_6 Зазначає, що на день смерті останнього в будинку були зареєстровані ОСОБА_3 (її мати) та вона з двома неповнолітніми дітьми, а тому саме вони вступили в управління та володіння спадковим майно, тобто прийняли спадщину. Звертає увагу, що суд першої інстанції не врахував час завершення спорудження будинку, а саме це впливає на визначення правового режиму нерухомого майна та документи, які посвідчують право власності на це майно. Суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог. При цьому встановив, що забудовником житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_3, якій для цього була виділена земельна ділянка. Початок будівництва - 1967 р., а відповідно до оцінювального акту від 24.10.2016 р. - 1963 р. Позивачем не доведено, що забудовником був саме ОСОБА_6, а будинок введений в експлуатацію з 1967 по 1994 р. і зареєстрований згідно з чинним на той час законодавством. Тобто, вказаний житловий будинок не увійшов до складу спадщини ОСОБА_6, через що доводи позивача про необхідність оформлення права на цей будинок як об'єкт спадщини є необґрунтованими. Колегія суддів погоджується із цим висновком через його відповідність повно з'ясованим фактичним обставинам справи, нормам матеріального права та належно оціненим доказам. Доводи апеляційної скарги не спростовують цього висновку та не дають підстав для скасування ухваленого в справі рішення. За правилами ст. 303 ч.1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Так, предметом позовних вимог є визнання незаконними та скасування рішення Солочинської сільської ради № 66 від 30.10.2003 р. «Про оформлення права власності на домоволодіння в АДРЕСА_1» і Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 05.11.2003 р., яке видане Солочинською сільською радою на ім'я ОСОБА_3; визнання недійсним і скасування нотаріально посвідченого договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 12.12.2011 р. між ОСОБА_3 і ОСОБА_4; скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок за ОСОБА_3, а згодом - за ОСОБА_4, проведеної КУП «Свалявське РБТІ». Підставою позову є порушення прав позивачки як спадкоємиці першої черги за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 р. батьком - ОСОБА_6, оскільки вона фактично вступила в управління і володіння спадковим майном, що підтверджується пропискою (реєстрацією) у спірному будинку, проте спадкових справ дотепер не оформила. Згідно з положеннями ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на судовий захист своїх прав лише в разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Установлено, що ОСОБА_6 (батько позивачки) помер ІНФОРМАЦІЯ_1 р. (т.1, а.с.112). За довідкою Солочинської сільської ради № 53 від 05.02.2016 р. (витяг з погосподарського обліку), на яку як на підставу своїх доводів посилається позивачка, у дворогосподарстві АДРЕСА_1, на час смерті ОСОБА_6 було зареєстровано четверо осіб, серед яких і позивачка (т.1. а.с.9, 200-202). Згідно з положеннями ст.ст. 527, 529, 548, 549 ЦК УРСР, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Заяви про прийняття спадщини за батьком (ОСОБА_3.) позивачка не подавала, що нею не заперечується, а в підтвердження фактичного вступу в управління і володіння спадковим майном посилається на наявність прописки у спірному будинку. Разом із цим, згідно з будинковою книгою позивачка зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 із 02.01.2007 р. (т.1, а.с.200-202). Рішенням Свалявського районного суду від 17.04.2015р., яке набрало законної сили, є чинним і має преюдиціальне значення, установлено факт непроживання ОСОБА_2 (позивачки) в указаному будинку понад 20 років (фактично проживає у РФ, де в 2003 р. зареєструвала шлюб) - т.1, а.с.203. Відповідно до рішення Свалявського районного суду від 20.05.1999 р. ОСОБА_7 (ОСОБА_2) було визнано безвісно відсутньою і цей факт проіснував до грудня 2006 р. Прийняття спадщини може підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з дня відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. За таких обставин колегія суддів вважає, що зберігання позивачкою (відсутньою особою) прописки у спірному будинку (на що посилається позивачка) та (або) приїзди позивачки до спірного будинку безпосередньо не свідчать про вступ в управління або володіння спадковим майном, тобто не є такими діями. При цьому навіть сам по собі факт проживання спадкоємця зі спадкодавцем в одному житловому приміщенні є недостатнім для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину шляхом фактичного вступу. Нотаріальна та судова практика під вступом спадкоємця в управління або володіння спадковим майном розуміла будь-які активні дії, що свідчили про наявність фактичного волевиявлення спадкоємця, спрямованого на володіння, користування та розпорядження спадщиною. Зазначені дії могли виражатися у підтриманні майна, що входить до складу спадщини, у належному стані, пред'явленні претензій до боржників спадкодавця, погашенні його боргів, сплаті податків та зборів, здійсненні за рахунок спадщини інших виплат, дозволених законом. Для безспірного визнання особи спадкоємцем необхідно було, щоб перелічені вище дії здійснювались систематично і продовжувались до закінчення строку для прийняття спадщини. Згідно з вимогами ст. 553 ЦК УРСР вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Таким чином, оскільки ОСОБА_2 заяви про прийняття спадщини за батьком (ОСОБА_3.) нотаріусу не подавала, дій, які б свідчили про вступ в управління або володіння спірним спадковим майном, не вчинила, то немає підстав для висновку не лише про порушення її спадкових прав, але і про наявність у неї цих прав. Окрім того, як видно зі спадкової справи, після смерті ОСОБА_6 залишилось спадкове майно лише у виді 54-х акцій фірми «Нафтогазбуд» (т.1, а.с.111-117). Житловий будинок в АДРЕСА_1, на який як об'єкт спадкування за померлим батьком (ОСОБА_3.) претендує позивачка, до складу спадщини померлого не входив, оскільки не бувоб'єктом права власності. Висновок суду першої інстанції із цього приводу є цілком правильним. За правилами ст.ст. 10 ч.1, ч.3, ст. 60 ч.1, ч.4, ст. 213 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У контексті наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, не встановлено. Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити. 2. Рішення Свалявського районного суду від 11 травня 2017 року залишити без змін. 3. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді: