Ухвала

іменем україни

27 листопада 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ЄвтушенкоО.І., Євграфової Є.П., Кадєтової О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: Лазівська сільська рада Воловецького району Закарпатської області, орган опіки та піклування Воловецької районної державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,

за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 11 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 29 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи: Лазівська сільська рада Воловецького району Закарпатської області, орган опіки та піклування Воловецької районної державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 Воловецького району Закарпатської області. У вказаному будинку, крім позивача та його дружини, зареєстрована також невістка - відповідач ОСОБА_5, син позивача ОСОБА_6, та троє неповнолітніх: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Починаючи з 2001 року відповідач ОСОБА_5 зі своїм чоловіком ОСОБА_6, перейшли на постійне місце проживання у житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2, Воловецького району Закарпатської області, який належав батькам дружини позивача, де проживає по теперішній час, добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажає.

Відповідач, зареєстрована в будинку позивача, починаючи з 2001 року не бере участі в оплаті комунальних послуг, не доглядає за будинком, не надає ні фізичної ні матеріальної допомоги позивачеві, який є інвалідом першої групи через захворювання, отримане внаслідок ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Позивач вважає, що відповідач, яка без поважних причин не проживає в будинку, що належить йому на праві приватної власності, понад строки, встановлені ст. 71 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), ст. 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), втратила право на користування житловим приміщенням у цьому житловому будинку.

Просив суд визнати відповідачку ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку та зобов'язати Лазівську сільську раду Воловецького району Закарпатської області зняти відповідачку з реєстраційного обліку в цьому житловому будинку.

Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 11 листопада 2016 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 Воловецького району Закарпатської області. У задоволенні позовних вимог в частині зобов'язання Лазівської сільської ради Воловецького району Закарпатської області зняти відповідача ОСОБА_5 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_4 Воловецького району, закарпатської області, відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 29 березня 2017 року рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 11 листопада 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5просить скасувати оскаржувані судові рішення та вирішити питання по суті, мотивуючи свої доводи неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що право власності позивача ОСОБА_4 на житловий будинок за адресою» АДРЕСА_1 Воловецького району, Закарпатської області, підлягає судовому захисту відповідно ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ст. ст. 316, 317, 319, 321, 405 ЦК України шляхом визнання відповідача ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у житловому будинку, що належить позивачеві на праві приватної власності, оскільки була відсутня в цьому будинку без поважних причин понад один рік.

Із матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що ОСОБА_4 є власником домоволодіння № 214 по вул. Романівській у с. Лази Воловецького району Закарпатської області, право приватної власності на яке зареєстроване 19 жовтня 2007 року. (а. с. 4).

Згідно з довідками Лазівської сільської ради № № 598, 296 від 25 травня 2016 року (а. с. 6, 7) за вказаною адресою проживають ОСОБА_4 (позивач) і ОСОБА_10 (дружина позивача), а зареєстровані - ОСОБА_4 (позивач), ОСОБА_10 (дружина позивача), ОСОБА_6 (син позивача), ОСОБА_5 (невістка позивача) та онуки: ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9

За довідкою Лазівської сільської ради № 295 від 25 травня 2016 року (а. с. 8) ОСОБА_6 (син позивача), ОСОБА_5 (невістка позивача) та їх діти: ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з 2001 року проживають за адресою: АДРЕСА_5.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування від 26 вересня 2016 року (а. с. 79), зазначено про недопущення виселення матері ОСОБА_5), оскільки для забезпечення виховання дітей належним чином мати повинна проживати разом із дітьми.

Одночасно в адресованій суду першої інстанції заяві від 15 вересня 2016 року (а. с. 62) представник органу опіки та піклування зазначив про те, що в даній цивільній справі питання про виселення і визначення місця проживання дітей не йдеться, а захист прав дорослих осіб до компетенції органу опіки та піклування не входить.

Судом установлено, що в 2001 році ОСОБА_5 разом із чоловіком (ОСОБА_6.) і дитиною переїхали на постійне місце проживання у АДРЕСА_9, де ОСОБА_5 із дітьми (після розірвання шлюбу) проживає і дотепер, що підтверджується довідкою Лазівської сільської ради за № 256 від 16 червня 2015 року (а. с. 17) і довідкою Лазівської сільської ради № 759 від 04 липня 2016 року (а. с. 51).

Разом з цим, судом встановлено, що позивач у судовому засіданні підтвердив, що питання про зняття із реєстрації онуків він не ставить і не заперечує, щоб відповідачка разом із дітьми й надалі проживала АДРЕСА_6

У матеріалах справи відсутні докази про створення перешкод відповідачці в користуванні нею житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_7

У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У разі виникнення спору між власником і членами його сім'ї право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Тобто, право користування житлом власника у членів (колишніх членів) його сім'ї виникає лише за умови, що іншого житла, придатного для проживання, у них немає. Тому в разі появи в останніх такого житла вони втрачають право на користування житлом, яке їм було надано як членам сім'ї власника цього житла.

Таким чином, суди попередніх інстанцій перевіривши усі обставини у справі, зробили правильний висновок про часткове задоволення позовних вимог, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_5 була відсутню у будинку по АДРЕСА_8 Воловецького району Закарпатської області без поважних причин понад один рік. Крім того, судом встановлено, що виниклий між сторонами спір законних прав та інтересів неповнолітніх дітей відповідачки не зачіпає.

Перевіривши доводи касаційних скарг, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційних скарг та залишення без змін рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 11 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 29 березня 2017 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані.

Доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 11 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 29 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова О.В. Кадєтова