№ 201/7867/17
провадження 2/201/2093/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2017 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Пухловою О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми збитків, моральної шкоди та витрат, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 02 червня 2017 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення суми збитків, моральної шкоди та витрат, позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що відповідач взяв у позивача в борг грошову суму, про що не було складено договір позики в вигляді простого письмового договору чи розписки, були обумовлені умови користування грошима (відсотки, відповідальність та інш.) і умови їх повернення, строк повернення коштів. Гроші відповідачем отримані і використані, але в оговорений термін гроші позивачу відповідач в повній сумі не повернув, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого. Позивачу завдана шкода. Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення суми боргу і рішенням суду заявлена сума боргу стягнута, рішенням апеляційного суду від 24 липня 2013 року вказане рішення районного суду змінено і встановлена та стягнута остаточна сума, яка складає 164899 грн. 26 коп., це рішення набрало законної сили, по справі видані виконавчі листи і вони заявлені до стягнення. В цьому ж 2013 році державний виконавець відкрив виконавче провадження і почав виконувати в казане рішення. Але рішення так і не виконане, пройшов тривалий час, він (позивач) поніс збитки (інфляційні втрати та 3% річних) через невиконання вказаного рішення суду, позивачу завдана значна моральна шкода. Надавши розрахунок, позивач, представник позивача прохали стягнути з відповідача вказаний борг у вигляді зазначених збитків, завдану моральну шкоду і сплачені судові витрати, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, пояснивши, що дійсно було винесено рішення суду та стягнуто певні суми з відповідача, рішення набрало законної сили і видані виконавчі документи ще в 2013 році, а з цим позовом позивач звернувся лише влітку 2017 року, а отже він пропустив трирічний строк позовної давності без поважним причин, тому відповідач не визнає позов, моральну шкоду не завдавав і взагалі така шкода не передбачена в таких правовідносинах. Отже позовні вимоги безпідставні і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення представників позивача і відповідача, зясувавши думку сторін, оцінивши добуті та представлені докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позов не обґрунтованим і не підлягаючим задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 взяв у позивача ОСОБА_1 в борг грошову суму, про що не було складено договір позики в вигляді простого письмового договору чи розписки, були обумовлені умови користування грошима (відсотки, відповідальність та інш.) і умови їх повернення, строк повернення коштів. Гроші відповідачем отримані і використані, але в оговорений термін гроші позивачу відповідач в повній сумі не повернув, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого. Позивачу завдана шкода.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобовязаний виконати свій обовязок , а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Якщо кожна із сторін у зобовязанні має одночасно і права і обовязки, вона вважається боржником у тому, що вона зобовязана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 Цивільного кодексу України). Позичальник зобовязується повернути (погасити) борг, сплатити проценти згідно умов договору.

В порушення зазначених норм закону та умов укладеного договору, на думку позивача, відповідач свої зобовязання за вказаним договором позики належним чином не виконав, утворилася заборгованість. На неодноразову вимогу позивача на протязі 2012-2013 років повернути суму боргу відповідач відповів відмовою, сума боргу залишилася не повернутою, хоча термін сторони встановили конкретний, вимога позивача була, але борг відповідач на вимогу позивача і в зазначений термін не повернув. Після звернення позивача до суду відповідач так і не повернув суму боргу, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення суми боргу і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2013 року заявлена сума боргу стягнута, рішенням Дніпропетровського апеляційного суду від 24 липня 2013 року вказане рішення районного суду змінено і встановлена та стягнута остаточна сума, яка складає 164899 грн. 26 коп., це рішення набрало законної сили, по справі видані виконавчі листи і вони позивачем заявлені до стягнення. В цьому ж 2013 році 12 серпня 2013 року - державний виконавець відкрив виконавче провадження і почав виконувати в казане рішення. Але рішення так і не виконане, пройшов тривалий час, він (позивач) поніс збитки (інфляційні втрати та 3% річних) через невиконання вказаного рішення суду, позивачу завдана значна моральна шкода. Надавши розрахунок, позивач, представник позивача прохали стягнути з відповідача вказаний борг у вигляді зазначених збитків, завдану моральну шкоду і сплачені судові витрати.

Після звернення позивача до суду відповідач так і не повернув суму боргу, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися вже з цим позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За умовами домовленості між сторонами цього спору одна сторона (позивач) повинна була передати у власність другій стороні (позичальникові - відповідач) грошові кошти, визначені родовими ознаками, позичальник повинен був зобовязатися повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей, гроші передані.

Але згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Суд встановлено, що позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення збитків, моральної шкоди та коштів, стягнутих рішеннями суду від 13 травня і 24 липня 2013 року, а відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, нормою ст. 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного право або інтересу. Про невиконання вказаних рішень суду позивач знав ще в 2013 році, але з позовом до суду не звернувся, не було такого звернення і в 2014 році, хоча обставини неповернення коштів були відомі. Приймаючи до уваги вказане, суд вважає, що позивач пропустив строк позовної давності за вищезазначений період, питання про поважність причин такого пропуску суду не назвав, питання про надання додаткового строку або поновлення цього строку стороною позивача не ставилося. Сторона відповідача наполягала на застосуванні вказаного строку позовної давності.

Таким чином, суд вважає за не можливе задовольнити позовні вимоги, а оскільки сторони фактично поставили питання про застосування строку позовної давності, то суд його в даному спорі і застосовує (оскільки це можливо лише за заявою сторони).

Крім того, позивач не надав суду належних та допустимих доказів хоча б часткового виконання вказаних рішень суду, повернення коштів відповідачем, знаходження залишку спірних грошових сум у відповідача на час розгляду справи. Позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. відповідно до ст. 10 ЦПК України.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положення ст. 11 Цивільного кодексу України визначають, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Нормами ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Ст. 1167 ЦК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань, він не довів вину відповідача, не надав доказів причинно-наслідкового звязку між діями (винними, а не будь-якими) третіх осіб, відповідача та начебто завданою шкодою, не надано розрахунку шкоди.

Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного звязку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню а ні повністю, а ні частково.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, позивача повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права відповідачів. Однак, жодних доказiв позивачем до суду не надано.

Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-якi домовленості i зобовязання стосовно позивача (крім можливих договірних, яких не було) відносно завданої шкоди, предмета спору, а позивач не довів незаконність дій відповідача. Твердження позивача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача і його представника на позові, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджена. Позовні вимоги потім не доповнювалися і не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення суми збитків, маральної шкоди та витрат відмовити за пропуском строку позовної давності без поважних причин.

Таким чином, викладені позивачем обставини не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на підтвердження своєї позиції позивач суду не надав, позовна заява не ґрунтується на законі та не підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 22, 256, 27, 261, 510, 526, 530, 1046, 1047, 1049, 1052 ЦК України, ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 209, 212 215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення суми збитків, маральної шкоди та витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -