У х в а л а

іменем україни

30 березня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Маляренка А.В.,Демяносова М.В.,Ступак О.В.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Геліус» про стягення компенсації за невикористану відпустку та коштів за несвоєчасне повернення коштів, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Геліус» на рішення Личаківського районного м. Львова від 19 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 07 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ТОВ «Геліус» в якому просила стягнути з відповідача на свою користь 10151,60 грн компенсації за невикористані відпустки, 22319,92 грн середнього заробітку для виплати за час затримки виплати компенсації.

Свої вимоги мотивувала тим, що з 01 вересня 1997 року по 20 квітня 2015 року працювала на посаді секретаря у ТОВ «Геліус».

При звільнені з нею не було проведено повний розрахунок за всі невикористані дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-інваліда з дитинства.

01 червня 2015 року вона надіслала директору ТОВ «Геліус» письмову заяву з вимогою виплатити їй компенсацію за невикористані дні відпустки, однак відповіді не отримала.

Оскільки колективним договором для працівників із ненормованим робочим днем встановлено щорічну відпустку тривалістю 28 днів, то за період роботи в ТОВ « Геліус» з 2007 року по 2014 рік невикористана відпустка складає 169 днів в сумі 10151,60 грн (з урахуванням податків).

Оскільки компенсацію не було виплачено у день звільнення, то відповідно до ст.117 КЗпП України вона має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що за період з 20 квітня 2015 року по 20 квітня 2016 року становить 22319,92 грн (з урахуванням всіх податків).

Рішенням Личаківського районного м. Львова від 19 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 07 листопада 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ТОВ «Геліус» на користь ОСОБА_4 10151,60 грн компенсації за невикористані відпустки, 22 319,92 грн середнього заробітку для виплати за час затримки виплати компенсації. Вирішено питання судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «Геліус» просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-УІІІ «Про судоустрій статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, вірно застосували положення ст. ст. 116, 117 КЗпП України, урахувавши роз'яснення, надані судам у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", дійшли до правильного висновку про те, що у день звільнення ТОВ «Геліус» не провело з позивачем розрахунку при звільненні за невикористані дні відпусток.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Зі змісту рішення судів і доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою і наведені у ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Геліус» відхилити.

Рішення Личаківського районного м. Львова від 19 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 07 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

А.В. Маляренко М.В. Демяносов О.В. Ступак