БЕРЕЗАНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ провадження 2/356/54/17
Справа № 356/2072/16-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15.03.2017 Березанський міський суд Київської області в складі:
Головуючий суддя Капшученко І. О.,
при секретарі Мамей Н. І.
за участю позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Березанського міського суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Виконавчого комітету Березанської міської ради про позбавлення права користування житловим приміщенням
До Березанського міського суду Київської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2, Виконавчого комітету Березанської міської ради про позбавлення права користування житловим приміщенням та зобовязання Виконавчого комітету Березанської міської ради зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_2.
Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що відповідач зареєстрований разом з ним в житловому будинку за адресою АДРЕСА_1, проте фактично там не проживає з серпня 2014 року та особистих речей в ньому не зберігає, так як виїхав за кордон на постійне місце проживання. Протягом тривалого часу позивач змушений нести витрати щодо сплати комунальних послуг відповідно кількості зареєстрованих за вказаною адресою осіб, а також самостійно утримувати будинок в належному стані. В обґрунтування своїх вимог посилається на положення ч. 2 ст. 64, 72 ЖК України.
В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, обґрунтовуючи їх доводами, викладеними у позовній заяві.
Виконавчий комітет Березанськкої міської ради повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, у судові засідання уповноважений представник направлений не був. (а.с.48,53).
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання повторно не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, а саме поштою рекомендованим листом з повідомленням, повістки надсилались за місцем реєстрації відповідача, яке співпадає з адресою, вказаною позивачем у позовній заяві, конверти повернулись з відміткою у довідці форми 20 - «за не запитом» (а.с.28, 54).
Так, відповідно до абз. 1, 3 ч. 5 ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.
Відомості адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача судом отримані (а.с. 25).
За таких обставин, суд прийняв рішення про заочний розгляд за наявними матеріалами відповідно до ст.ст. 224, 225 ЦПК України, оскільки позивач проти такого порядку не заперечував.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача, суд дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_1), на підставі договору довічного утримання № 2282 від 06.07.2005, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 25.09.2005, реєстраційний номер № 10822667 (а.с. 6, 12).
Як вказано позивачем в позовній заяві, та у судовому засіданні, ОСОБА_2 є його двоюрідним братом.
Відповідач за вказаною адресою фактично не проживає, що підтверджується Актами обстеження житлово-побутових умов проживання № 489 від 05.05.2016, № 867 від 25.07.2016, № 1821 від 16.11.2016 (а.с.7-9).
Згідно із вимогами ст.ст. 3, 10, 60, 119, 212-213 ЦПК України позивач сам визначає зміст позовних вимог, викладає обставини, якими обґрунтовуються вимоги, а суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Право визначення підстав для предмету позову належить виключно позивачу і суд сам за власною ініціативою їх змінити не може.
За змістом ст. 214 ЦПК України вибір та застосування правової норми є виключною прерогативою суду, зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися при вирішенні спору.
Для визначення матеріального закону, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, необхідно виходити із фактичних обставин, які наведені у позовній заяві.
Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилався на те, що відповідач з серпня 2014 року фактично не проживає в спірному будинку, не сплачує комунальні послуги. Даний будинок належить позивачу на праві приватної власності, відтак, відповідач втратив право користування ним, обґрунтовуючи свої позовні вимоги ч. 2 ст. 64, ст. 72 ЖК України. Проте вказані норми регулюють правовідносини найму житла державного та громадського житлового фонду (ст. 71, 107 ЖК України).
З матеріалів справи вбачається, що що позивач є власником спірного житлового будинку, відтак, суд не бере до уваги обґрунтування ним своїх позовних вимог ч. 2 ст. 64, ст. 72 ЖК України.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, обов'язковими умовами, за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником, є статус члена сім'ї власника житла та факт спільного проживання разом з ним.
У відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України.
Документів, що підтверджують відсутність ОСОБА_2 у спірному житловому будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 з серпня 2014 року, а також понад рік з поважних причин також не надано.
При таких обставинах, суд вважає, що конституційне право громадян України на житло, не може бути порушено, та відповідач не може бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням, тому в цій частині позовні вимоги, щодо позбавлення ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням задоволенню не підлягають.
Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням.
Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Враховуючи те, що судом не задовольняються вимоги про позбавлення права користування житловим приміщенням, а дане рішення є підставою для зняття його з реєстраційного обліку, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог про зняття з реєстраційного обліку немає, а тому в їх задоволенні повинно бути відмовлено.
На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 15, 60, 212-215, 224-233 ЦПК України, ст.156 ЖК України, ст. 317, 391, 405 ЦК України
У задоволенні позову відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем до Апеляційного суду Київської області через Березанський міський суд Київської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя І. О. Капшученко