Справа № 263/5259/16-ц
Провадження № 2/263/51/2017
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
15 березня 2017 року Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області під головуванням судді Томіліна О.М., при секретарі Гущиній О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу,
26 квітня 2016 року ОСОБА_1 (надалі позивач) звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 (надалі відповідач) про стягнення суми боргу за розпискою.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 04.11.2013 року відповідач взяла у неї у позику 1000 доларів США та 2000 гривень, що підтверджується розпискою про отримання від позивача у борг грошових коштів. Зазначеною розпискою відповідач зобовязалась повернути позивачеві до 21 листопада 2014 року грошові кошти, взяті у борг. Проте до 21.11.2014 року відповідач не повернула позивачеві грошові кошти. На неодноразові вимоги позивача повернути гроші відповідала відмовою. По теперішній час гроші позивачеві відповідач не повернула.
Відповідно до положень ст.ст. 1050, 625 ЦК України позивачем нарахована неустойка, інфляційні втрати та три відсотки річних за весь період прострочення.
Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, заявлених в позові, та просили їх задовольнити в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 у судове засідання не зявились з невідомих суду причин, про час розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином у встановленому законом порядку.
Визнаючи наявні матеріали про права та взаємини сторін достатніми, суд розглянув справу у відсутності відповідача на підставі ст. 224 ЦПК України, заочно.
Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 197 ЦПК України у звязку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Зазначені грошові кошти у встановлений строк ОСОБА_2 не повернула.
Судом встановлено, що 04 листопада 2013 року відповідач ОСОБА_2 одержала в позику від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1000 доларів США та 2000 гривень та зобовязалась повернути грошів термін до 21 листопада 2013 року, про що нею була видана власноруч написана розписка.
Зазначені грошові кошти у встановлений строк ОСОБА_2 не повернула.
Відповідач до суду не прибула, не представила до суду своїх заперечень та не спростувала доводів, викладених в позові щодо своєчасного та належного повернення коштів.
За клопотанням представника відповідача ОСОБА_4 29.09.2016 року у справі призначалась судово-почеркознавча експертиза. Проте експертиза проведена не була у звязку з неможливістю надання висновку експертом.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно достатті 1047 ЦК Українидоговір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина першастаття 1049 ЦК України).
Відповідно до положень ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Не зявившись у судове засідання та не скориставшись своїм процесуальним правом надання доводів або заперечень проти позову, відповідач ОСОБА_2 тим самим не оспорила позовні вимоги позивача щодо неповернення суми позики та існування вказаної заборгованості перед нею. Відповідач не надала суду належні та допустимі докази, які свідчили би про належне та своєчасне виконання нею грошових зобовязань за договором позики та своєчасного повернення суми отриманих коштів.
Згідно із ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з п. 1 ч. 1ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі ст.ст. 610 та 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки у виді штрафу або пені.
Згідно з п. 5 ч. 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обовязку в натурі.
Щодо заявлених процентів за користування сумою позики суд зазначає наступне.
Як зазначено в постанові ВСУ від 02.07.2014 року № 6-79цс14 згідно зі ст. 99 Конституції грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК). Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК, закон «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16.04.1991 року № 959-XII, декрет КМ від 19.02.1993 року № 15-93,закон «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 23.09.1994 року № 185/94-ВР. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим ч. 2 ст. 533 ЦК допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом НБУ. Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Отже, у національній валюті України підлягають стягненню й інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у ст. 1048 ЦК, та при застосуванні ст. 625 ЦК.
Згідно із частиною першоюстатті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.
Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.
Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.
Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Саме до таких висновків при вирішенні питання обґрунтованості нарахування процентів в розмірі облікової ставки НБУ дійшов Верховний суд України в постанові від 02.07.2014 року по справі № 6-36цс14, які згідно зі ст. 367 мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.
На підставі зазначеного позивачем правомірно нараховано проценти за користування сумою позики. Перевіряючи правильність розрахунків, суд погоджується із представленим розрахунком позивача, який за розпискою від 11.09.2013 року розрахований за період прострочення з 20 квітня 2015 року по 20 квітня 2016 року, та складає 3791,25 гривень; за розпискою від 04.11.2013 року розрахований за період прострочення з 20 квітня 2015 року по 20 квітня 2016 року, та складає 505,50 гривень і 252,75 доларів США.
Крім того, статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Також з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати на оплату судового збору в сумі 702 гривень 46 копійок.
Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, керуючись ст.ст. 3, 6, 11, 16, 526, 530, 599, 610, 611, 625, 1046-1050 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 197, 209, 212 ЦПК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, витрати на сплату судового збору в розмірі 702 (сімсот дві) гривні 46 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуто Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення повинна бути подана в перебігу десяти днів з моменту отримання копії рішення.
Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участі у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя ОСОБА_5