У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з 22 листопада 1997 року по 21 червня 2016 року перебувала з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу, а саме 29 грудня 1997 року, ними була придбана на ім'я відповідача двокімнатна квартира АДРЕСА_1, яку вони у серпні 2001 року за договором міни обміняли на 2/3 частини трикімнатної квартири АДРЕСА_2, права власності на яку також було зареєстровано на ім'я відповідача.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просила суд визнати за нею право власності на 1/3 частину вищевказаної трикімнатної квартири.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 серпня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2017 року рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 серпня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзіОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, виходив із того, що двокімнатна квартира АДРЕСА_1була придбана хоча і за час шлюбу між сторонами у справі, проте за особисті кошти ОСОБА_4, а, отже, 2/3 частини трикімнатної квартири АДРЕСА_2, яка була згодом обмінена на вищевказану двокімнатну квартиру, належить останньому на праві приватної особистої власності.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов ОСОБА_3, апеляційний суд, виходив із того, що придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном подружжя, оскільки у договорі її купівлі-продажу відсутні застереження щодо грошових коштів, за які вона придбавалася, не зазначено, що кошти належать ОСОБА_4 особисто. Крім того, відповідачем не доведено того, що саме за грошові кошти, позичені згідно розписки від 19 жовтня 1996 року, ним було придбано спірну квартиру.

Проте повністюпогодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційноїінстанції не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_4 згідно розписки від 19 жовтня 1996 року отримав від своєї матері - ОСОБА_5 7 тис. грн на придбання квартири (а.с. 45, 97). Зазначена розписка неоспорена.

22 листопада 1997 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, який згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу від 21 червня 2016 року було розірвано.

29 грудня 1997 року ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

28 серпня 2001 року ОСОБА_4 за договором міни обміняв вищевказану двокімнатну квартиру на 2/3 частини трикімнатної квартири АДРЕСА_2, належних батькам ОСОБА_3 Інша 1/3 частина трикімнатної квартири залишилася у власності ОСОБА_3 згідно свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1, виданого органом приватизації Новокриворізького гірничо-збагачувального комплексу від 18 травня 1999 року.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК Україниналежними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК Україниобставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 212 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Згідно зіст. 22 КпШС України, який був чинним на час спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України апеляційний суд не дав належної правової оцінки доводам та поданим ОСОБА_4 доказам про те, що двокімнатна квартира АДРЕСА_1 була придбана хоча і за час шлюбу між сторонами у справі, проте за його особисті кошти, які він отримав від ОСОБА_5 згідно розписки від 19 жовтня 1996 року, і ці кошти були витрачені на придбання квартир, що позивачем не спростовано.

Отже, апеляційний суд не дав оцінки тому, чи спростував відповідач презумпцію спільності майна подружжя, яка міститься у сімейному законодавстві.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-843цс17 від 24 травня 2017 року, яка у силу ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковою для усіх судів України.

Зазначене є порушенням принципу змагальності та оцінки доказів (ст. ст. 10, 212 ЦПК України).

Отже, висновки судів є припущеннями, що заборонено законом (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

За таких обставин, коли фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик