Справа № 2/243/4639/2017
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

04 грудня 2017 року суддя Словянського міськрайонного суду Донецької області Кузнецов Р.В., розглянувши заяву ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 про забезпечення позову,-

В С Т А Н О В И В:

04 грудня 2017 року представник позивача звернувся до Словянського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості .

Одночасно з поданням позовної заяви представник позивача звернувся до суду з заявою, в якій просить забезпечити позов шляхом накладення арешту та все майно, що належить відповідачу ОСОБА_3

В обґрунтування своєї позиції посилався на те, що йому стало відомо, що ОСОБА_3 не зважаючи на дуже велику заборгованість перед позивачем намагається реалізувати належне йому на праві власності майно для ухилення від виконання своїх зобовязань.

Вивчивши заяву, перевіривши обґрунтованість доводів представника позивача стосовно необхідності забезпечення позову суд вважає, що заяву необхідно повернути.

Зі змісту ст.ст.153 ч.1, 151 ч.4 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа; суд може забезпечити позов до подання позовної заяви з метою запобігання порушенню права інтелектуальної власності.

За розясненнями Верховного суду України, викладеними в абз.2 п.1 Постанови Пленуму від 22.12.2006 р. №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» - забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Станом на 04.12.2017 року провадження по справі не відкрите.

Таким чином, законодавець допускає вжиття заходів забезпечення позову до відкриття провадження у справі, лише якщо це потрібно для запобігання порушенню права інтелектуальної власності.

Таке положення є винятком із загального правила та обумовлює забезпечення майбутнього позову.

Разом з тим, воно є і єдиною підставою забезпечення майбутніх позовних вимог і не підлягає розширеному тлумаченню, зокрема, не допускається вжиття заходів забезпечення майбутнього позову у всіх інших випадках.

Відтак, ця заява не відповідає вимогам статті 151 ЦПК України.

Крім того, згідно зі ст.151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено:

1) причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов;

2) вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності;

3) інші відомості, потрібні для забезпечення позову (ч.ч.1,2 ст.151 ЦПК).

Згідно чинних норм закону завданням забезпечення позову є застосування судом, в провадженні якого перебуває справа, заходів щодо захисту матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання у майбутньому прийнятого судового рішення за його позовом.

Відповідно до розяснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 р. № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Перевіривши зміст заяви про забезпечення позову судом встановлено, що заяву подано без додержання вимог ст. 151 ЦПК України, а саме:

-не обґрунтовано саме такий вид забезпечення позову, обраний позивачем та не наведено причини його необхідності;

-не надано копії заяви відповідно до кількості осіб, щодо яких просять вжити заходи забезпечення позову;

- не конкретизовано майно, на яке необхідно накласти арешт із зазначенням адреси знаходження та не надано будь яких даних щодо вартості нерухомого майна, на яке слід накласти арешт, заявником не надано, у звязку із чим суд позбавлений можливості вирішення питання щодо співмірності виду забезпечення позову арешту нерухомого майна, із заявленими позовними вимогами;

Правилами ч. 3 ст. 152 ЦПК України передбачено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Предметом позову є майновий спір про стягнення з відповідача суми заборгованості у загальному розмірі 1222270,31 грн., а також судових витрат у розмірі 8000,00 грн.

Будь яких даних щодо вартості нерухомого майна, на яке слід накласти арешт, заявником не надано, у звязку із чим суд позбавлений можливості вирішення питання щодо співмірності виду забезпечення позову арешту нерухомого майна, із заявленими позовними вимогами.

Частина 8 статті 153 ЦПК України передбачає повернення заяви про забезпечення позову заявнику, якщо вона подана без додержання вимог статті 151 цього Кодексу.

За наведених підстав заяву про забезпечення позову належить повернути заявнику.

Крім цього необхідно розяснити заявнику, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись ч.8 ст.153 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 про забезпечення позову повернути заявнику.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Словянський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в пятиденний строк з дня отримання ухвали. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Суддя Словянського

міськрайонного суду ОСОБА_4