АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/3117/15-ц Номер провадження 22-ц/786/48/17Головуючий у 1-й інстанції Миронець О.К. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Хіль Л.М.,

суддів: Карпушина Г.Л., Мартєва С.Ю.,

за участю секретаря: Колодюк О.П.,

за участю: представника відповідачів ОСОБА_2,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Український ОСОБА_3» на рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 вересня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Український ОСОБА_3» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2015 року ПАТ «Український бізнес банк» звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на його користь заборгованість по кредитному договору в сумі 171789,41 грн., заборгованість по відсоткам в сумі 12669,56 грн., заборгованість по щомісячній комісії в сумі 2250 грн., а всього 186708,97 грн. В обґрунтування позову ПАТ «Український бізнес банк» зазначив, що відповідачі не виконують умови кредитного договору та договору поруки у зв'язку з чим виникла заборгованість по кредиту, яку просять стягнути солідарно.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18 вересня 2015 року в задоволенні позову ПАТ «Український ОСОБА_3» відмовлено в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що об`єктивною підставою припинення виконання позичальником з лютого 2015 року своїх кредитних зобов`язань стало введення процедури ліквідації банку, внаслідок чого на місцях закрились філії банку, а інші банки такі платежі не приймали. Одночасно, позичальником вживались заходи щодо врегулювання питання оплати своїх щомісячних платежів, у зв`язку із чим він неодноразово звертався до НБУ, проте відповіді не отримав. У зв`язку із викладеним місцевий суд дійшов до висновку про те, що заборгованість виникла не з вини відповідача.

В апеляційному порядку рішення місцевого суду оскаржив ПАТ «Український ОСОБА_3» та просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги вмотивував порушенням і неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, вказуючи на невідповідність висновків суду першої інстанції про відсутність у банка, як кредитодавця, права вимагати дострокового повернення частини кредиту. Також апелянт вказав, що встановлена судом обставина щодо неможливості позичальника добросовісно здійснювати свої обов`язки по сплаті кредиту після введення тимчасової адміністрації є помилковою, оскільки на сайті банку була розміщена відповідна інформація щодо реквізитів для сплати таких коштів.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 21 грудня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ «Український ОСОБА_3» задоволено. Рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «Український ОСОБА_3» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково: стягнуто з обох відповідачів в солідарному порядку на користь позивача заборгованість по кредитному договору №КИПНФ/1010735.2 в сумі 12274 грн. 96 коп., яка складається з заборгованості за відсотками 10474 грн. 96 коп. та заборгованості по щомісячній комісії 1800 грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Скасовуючи рішення районного суду та частково задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що відповідачі не виконували взяті на себе зобов`язання за кредитним договором та договором поруки, зокрема, не сплачували відсотки за користування кредитом у результаті чого утворилась заборгованість, яку слід стягнути з них на користь банку в солідарному порядку. При цьому, апеляційний суд виходив й з того, що підстав для дострокового стягнення кредитної заборгованості немає, оскільки умовами договору передбачено, що про намір дострокового стягнення заборгованості банк письмово повідомляє позичальника, після чого останній зобов`язаний протягом 30 днів з моменту отримання письмової вимоги повернути кредит. Проте, банк не виконав цю умову договору, не повідомив боржника про такий намір. Крім того, у позичальника відсутні заборгованість за основним боргом.

Не погодившись із вказаним рішенням суду апеляційної інстанції, його в касаційному порядку оскаржив ПАТ «Український ОСОБА_3» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Український ОСОБА_3».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 05 жовтня 2016 року вказану касаційну скаргу банку було задоволено частково: рішення апеляційного суду скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи вказане рішення суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції вказав, що апеляційний суд не звернув увагу на те, що кредитодавцю право на дострокове погашення заборгованості надано законом, не надав оцінку тому, чи відмова у достроковому стягненні кредитної заборгованості з посиланням на умови договору щодо попередження позичальника про намір дострокового стягнення, а не про вимогу дострокового стягнення, не позбавить кредитодавця його законного права на отримання належних йому коштів.

Крім того, суд касаційної інстанції вказав, що апеляційним судом не було враховано, що відсутність заборгованості за основним боргом не позбавляє банк права вимагати дострокового погашення за кредитним договором, оскільки заборгованість за відсотками є заборгованістю за основним зобов`язанням.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду, дослідивши матеріали справи, врахувавши висновки суду касаційної інстанції, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

За змістом п. 2, п. 3 та п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є, зокрема, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

29 травня 2013 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Український ОСОБА_3» укладено кредитний договір №КИПНФ/1010735.2, відповідно до умов якого позичальник отримав 180000 грн. строком до 28 травня 2028 року, для придбання житлової нерухомості, зі сплатою відсотків у розмірі 18,20% на рік без ПДВ, для розрахунку яких використовується фактична кількість днів у місяці та році (п. 1.5 Договору) (а.с. 6-7).

Згідно з п. 3.2 вищевказаного договору, ОСОБА_5 є поручителем ОСОБА_4 за вказаним кредитним договором. Вказана обставина вбачається і з договору поруки від 29 травня 2013 року (а.с. 11).

Згідно з умовами розділу IV кредитного договору позичальник зобовязувався погашати заборгованість за договором у строки, визначені графіком і цим договором. У разі виникнення простроченої заборгованості позичальник сплачує банку 36,40 % річних без ПДВ, нарахованих на суму простроченої заборгованості від дати виникнення такої заборгованості до дати її погашення (п.4.4 Договору).

Відповідно до п.п. 5.5.1, 5.5.2, 5.5.3 п.5.5 Договору, грошові кошти, отримані у погашення заборгованості за Договором, направляються Банком у погашення зобов`язань позичальника у наступній послідовності: існуючої заборгованості не пізніше наступного банківського дня після дати зарахування на рахунок у наступній послідовності: прострочена заборгованість за комісіями, прострочена заборгованість за процентами згідно з графіком, прострочена заборгованість за кредитом згідно з графіком, поточна заборгованість за комісіями, поточна заборгованість за процентами, нарахованими на фактичну дату погашення; процентів нарахованих до найближчої дати погашення за графіком, строк сплати яких не настав в строк, передбачений графіком, дострокове погашення процентів в інші строки не допускається; поточної заборгованості за кредитом не пізніше наступного банківського дня після дати зарахування на рахунок.

Згідно з п.6.1 Договору, банк має право у разі невиконання або невчасного виконання зобов`язань, зазначених у п. 4.7 Договору, за відсутності додаткової угоди про відстрочення, вимагати від позичальника сплати штрафу у розмірі 10% від суми простроченої заборгованості за даним Договором.

Відповідно до п. 6.3 Договору, банк має право вимагати від позичальника дострокового розірвання кредитного договору та/або дострокового погашення та повернення виданих кредитних коштів, сплати процентів, нарахованих за кредитом, комісій, неустойок і збитків, у томи числі у випадку: непогашення позичальником процентів та/або щомісячного внеску по кредиту згідно з графіком; недотримання позичальником умов договору; несплати позичальником комісій (штрафу та пені), передбачених кредитним договором. Про намір дострокового розірвання кредитного договору та/або дострокового погашення суми кредиту, процентів, комісій, сплати неустойок та збитків, банк письмово повідомляє позичальника. Позичальник зобов`язаний протягом 30 днів з моменту отримання письмової вимоги банку достроково повернути кредит, сплатити проценти, комісії, неустойку, передбачені цим договором.

Відповідно до постанови Правління НБУ від 23 квітня 2015 року № 265 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ ««Український ОСОБА_3»» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 24 квітня 2015 року № 87 «Про початок процедури ліквідації ПАТ ««Український ОСОБА_3»» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ ««Український ОСОБА_3»» та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію ПАТ ««Український ОСОБА_3» (а.с. 23-25).

Відповідачем ОСОБА_4 до матеріалів справи було долучено копії квитанцій на суму 15000 грн. та 2000 грн. на підтвердження сплати ним заборгованості за кредитним договором (а.с. 59-60). Також, ним було долучено ряд інших квитанцій на підтвердження сплати заборгованості за кредитним договором з 30.05.2013 року по 17.09.2015 року (а.с. 126-143).

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із вимогами ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, а поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється у разі припинення забезпеченого нею зобовязання.

Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, що порушив зобовязання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановленй обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 1054 ЦК України, банк зобовязується надати грошові кошти позивальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з розрахунком заборгованості, долученим ПАТ «Український ОСОБА_3» до матеріалів справи, у відповідача перед банком станом на 15 травня 2015 року утворилась заборгованості у розмірі 186708 грн. 97 коп., що складається із заборгованості по тілу кредиту 171789 грн. 41 коп., заборгованості по відсоткам 12669 грн. 56 коп. та заборгованості зі сплати щомісячної комісії 2250 грн. 00 коп. Надалі банком надавались уточнені розрахунки про залишок заборгованості станом на 06.08.2015 року, станом на 26.12.2016 року та виписки по рахункам, які підтверджують наявність заборгованості у відповідному розмірі 186708 грн. 96 коп. і станом на 15 травня 2015 року (межі позовних вимог), адже надалі, позовні вимоги банком не змінювались.

Із довідки про заборгованість наданої банком до суду апеляційної інстанції та попередньої довідки, долученої позивачем до матеріалів справи, вбачається відображення зарахування грошових коштів відповідно до усіх квитанцій, наданих ОСОБА_4 до матеріалів справи (а.с. 126-143). Зокрема, у вказаних розрахунках відображено і зарахування грошових сум у розмірі 15000 грн. згідно з квитанцією від 03.07.2014 року (а.с. 141) (у таблиці погашення процентів та погашення комісії 03.07.2014 року).

Частково заперечуючи проти розміру вказаної заборгованості, ОСОБА_4 у додаткових письмових поясненнях погодився з її розміром лише у сумі 7345,26 грн. Проте, належних та допустимих доказів такого розміру заборгованості у розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України, не надав.

Згідно з ч. 3 ст. 10, що також передбачено і ст. 60 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

З огляду на відсутність у матеріалах справи доказів саме вказаного відповідачем розміру заборгованості, а усі надані ОСОБА_4 квитанції відображено в розрахунку заборгованості, наданому банком, колегія суддів дійшла до висновку про доведеність наявності заборгованості перед банком саме у розмірі 186708 грн. 96 коп. (станом на 15 травня 2015 року).

З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. Банк уклав з ОСОБА_4 кредитний договір, надалі забезпечений договором поруки з ОСОБА_5 Позичальник та поручитель умови договорів належним чином не виконують. Внаслідок цього право банка на повернення його власності кредитних коштів та нарахованих на них відсотків, у встановлені у договорі строки, порушено, а тому підлягає захисту. Банк має право вимагати стягнення заборгованості з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як солідарних боржників і реалізував це право, звернувшись до суду. З цих підстав позовні вимоги про стягнення заборгованості з відповідачів як з солідарних боржників підлягають до задоволення.

Щодо п. 6.3 Договору, згідно з яким передбачено, що про намір дострокового розірвання кредитного договору та/або дострокового погашення суми кредиту, процентів, комісій, сплати неустойок, збитків, банк письмово має повідомити позичальника, а позичальник зобов`язаний протягом 30 днів з моменту отримання письмової вимоги банку достроково повернути вказані суми, передбачені договором.

З матеріалів справи дійсно не вбачається підтвердження направлення такої вимоги ОСОБА_4

Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як було зазначено вище, відповідно до норми ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до ст. ст. 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

У п. 29 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення ст. ст. 1050, 1054 ЦК України і виходити із того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту.

Передбачене ст. 1050 ЦК України право кредитодавця вимагати від позичальника дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, є самостійним. Реалізація такого права жодним чином не залежить від пред'явлення кредитодавцем вимог про розірвання кредитного договору відповідно до положення ст. 651 ЦК України.

З огляду на викладене, колегія суддів констатує, що кредитодавцю право на дострокове погашення заборгованості надано законом, а умовою договору передбачено повідомлення банком позичальника про намір дострокового стягнення заборгованості, разом з тим, як зазначено вище, вимога кредитора щодо дострокового стягнення заборгованості з позичальника за кредитним договором передбачена законом та не може бути обмежена умовами договору.

Представник відповідачів за довіреністю ОСОБА_2 у судовому засіданні заявив клопотання про затвердження судом графіку погашення відповідачами заборгованості у наступному вигляді: до 31.12.2017 року 80000 грн., до 31.12.2018 року 80000 грн., до 31.12.2019 року 20000 грн., плюс річна процентна ставка, згідно з умовами договору; скасувати штрафні санкції як незаконні. В обґрунтування вказаного клопотання ОСОБА_2 зазначив, що він є засновником і директором ТОВ «ТРІВОЛ» на рахунку якого обліковуються грошові кошти у розмірі 99000 грн. та на його особистому рахунку в АТ «Ощадбанк» обліковуються грошові кошти у розмірі 70000 грн., на підтвердження вказаного надав відповідні довідки, тому він гарантує сплату відповідачами боргу у повному обсязі за відповідним графіком.

Колегія суддів вивчивши вказане клопотання, додані до нього довідки, дійшла до висновку про часткове його задоволення, так як вказані гарантії і довідки не можна вважати належними та допустимими доказами забезпечення виконання відповідачами зобов`язання, адже між відповідачами та ТОВ «ТРІВОЛ», а також ОСОБА_2 й ПАТ «Український бізнес банк» відсутні будь-які договірні зобов`язання про надання їм грошових коштів для погашення заборгованості перед банком.

Проте, колегія суддів враховуючи обставини справи, а саме те, що відповідачі разом із своїм представником, який є їх батьком дійшли до згоди про можливість погашення заборгованості частинами, що було озвучено у судовому засіданні самим представником, вважає за необхідне встановити спосіб виконання судового рішення у відповідності до норми ст. 2017 ЦПК України.

Відповідно до ст. 217 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочку виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла до висновку про можливість розстрочення виконання рішення суду відповідачами строком на два роки до 30.03.2019 року щомісячно рівними платежами по 7779 грн. 55 коп. до повного погашення заборгованості з правом дострокового погашення боргу.

Щодо клопотання в частині скасування штрафних санкцій банк як незаконних, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у його задоволенні, так як згідно з розрахунком заборгованості відповідачів, штрафні санкції їм не нараховувались.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п. 2, 309 ч.1 п.п. 3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Український ОСОБА_3» задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 вересня 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Український ОСОБА_3» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5 в солідарному порядку на користь Публічного акціонерного товариства «Український ОСОБА_3» 186 708 гривень 97 копійок заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ст. 217 ЦПК України розстрочити виконання рішення суду строком на два роки до 30.03.2019 року щомісячно рівними платежами по 7779 грн. 55 коп. до повного погашення заборгованості з правом дострокового погашення боргу.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5 в солідарному порядку на користь держави судовий збір в сумі 1876 гривень 08 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий суддя: Л.М. Хіль

Судді: Г.Л. Карпушин

ОСОБА_6

З оригіналом згідно: ОСОБА_1