Єдиний унікальний номер 226/1893/17 Номер провадження 22-ц/775/2143/2017
Єдиний унікальний номер 226/1893/17
Номер провадження 22-ц/775/2143/2017
Головуючий у 1 інстанції: Салькова В.С.
Доповідач: Мірута О.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Мірути О.А.,

суддів Будулуци М.С., Новосьолової Г.Г.,

за участю секретаря Марченко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 10 листопада 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське», третя особа - Покровське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Донецькій області, про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

18.10.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, вказуючи, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем з 03.09.2001 року. Наказом від 26.12.2016 року звільнений з 22.12.2016 року за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію. 25.07.2015 року, працюючи гірником очисного вибою 5 розряду підземним, отримав виробничу травму. 17.09.2015 року за вказаною травмою МСЕК встановила йому первинно 20% стійкої втрати працездатності, 22.09.2016 року - повторно.

Крім того, внаслідок тривалої роботи в умовах шкідливих факторів на вугільних підприємствах, 24.05.2017 року йому був встановлений діагноз: Хронічна радикулопатія. 22.06.2017 року складено акт розслідування професійного захворювання, 30.08.2017 року висновком МСЕК йому встановлено загально 55% втрати працездатності, з яких 35% за хронічним професійним захворюванням, а 20% - за травмою 25.07.2015 року, встановлено ІІІ групу інвалідності з протипоказаннями важкої фізичної праці та роботи у підземних умовах.

Вважає, що фактами отримання виробничої травми і професійного захворювання йому заподіяна моральна шкода, виражена у фізичному болю і стражданнях. Був істотно змінений його життєвий уклад, є втраченою престижна спеціальність, висока заробітна плата. Він перебуває у пригніченому стані, швидко втомлюється, не може виконувати звичний обсяг побутових справ. Наразі постійно він змушений докладати додаткових зусиль для організації життя. Захоплення залишилися в минулому, наявні психологічний дискомфорт та втрата інтересу до життя. Заподіяну моральну шкоду позивач оцінює в 100 000,00 гривень та просить стягнути цю суму на його користь з відповідача.

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 10 листопада 2017 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 22 000,00 (двадцять дві тисячі) гривень.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення Димитровського міського суду Донецької області від 10 листопада 2017 року змінити та стягнути з ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» на його користь в відшкодування моральної шкоди, отриманої у зв'язку з травмою на виробництві 100 000 гривень, посилаючись на наступне. Вважає, що рішення суду винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди порушений принцип розумності, виваженості і справедливості, а саме не враховано: тяжкість отриманої травми, обсяг фізичних страждань отриманих травмою, тривалість періоду лікування, ступень втрати працездатності, наявність третьої групи інвалідності.

У судове засідання сторони не з'явились, про час та дату розгляду справи повідомлені належним чином.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши докази по справі, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачеві дійсно заподіяна моральна шкода, оскільки внаслідок трудового каліцтва і професійного захворювання він зазнавав фізичного болю, проходив лікування та втратив сукупно 55% своєї працездатності, став інвалідом та не може працювати за своєю спеціальністю, що суттєво змінило звичний уклад його життя. Разом з тим суд врахував, що ступінь втрати працездатності та інвалідність позивача не є такими, що встановлені безстроково, що і трудове каліцтво, і професійне захворювання сталися за умови наявності вини в цьому і самого ОСОБА_1, як це було відображено у складених щодо нього відповідачем актах про нещасний випадок на виробництві та про професійне захворювання. Відомостей щодо оскарження позивачем вказаних актів повністю або в частині суду не надано.

Вказаний висновок суду колегія суддів вважає вірним з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.3 Конституції України, життя і здоров'я людини визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

На всіх підприємствах, в установах, організаціях згідно з положеннями ст.153 КЗпП України повинні створюватися безпечні і нешкідливі умови праці. При цьому забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається виключно на власника або уповноважений ним орган. Ця норма закону корелюється з нормою, викладеною у ст.13 Закону України «Про охорону праці», відповідно до якої роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. При цьому частина 2 ст.1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується, зокрема, незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоду завдано каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Статтею 38 Гірничого Закону України до обов'язків гірничого підприємства віднесене й відшкодування шкоди, завданої фізичній особі.

Як вбачається зі змісту ч.1 ст.2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Так, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи (п. 1 ч. 1 ст. 309 ЦПК), має місце тоді, коли суд неправильно визначив предмет доказування, правовідносинам сторін надана неправильна кваліфікація, обставини справи з'ясовані не повністю. Саме тому апеляційний суд повинен перш за все перевірити, чи правильно суд першої інстанції здійснив кваліфікацію правовідносин, чи вірно застосована норма матеріального права, яка підлягала застосуванню в конкретному випадку.

Недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими (п. 2 ч. 1 ст. 309 ЦПК), буде мати місце у випадках встановлення судом певних обставин (фактів), котрі не доведені доказами, при недостатності доказів; недостовірності і/або суперечливості доказів; при неправильному використанні непрямих доказів; при відсутності мотивування про те, чому одні докази суд прийняв, а інші - ні.

Причиною недоведеності обставин, що мають значення для справи, нерідко є порушення судом правил дослідження або оцінки доказів. Виявивши порушення, апеляційний суд повинен їх усунути самостійно шляхом дослідження нових доказів (хоча це не завжди обов'язково), так і їх оцінки разом із доказами, що наявні у справі.

Порушення або неправильне застосування норм матеріального права (п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК) означає, що застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню, або суд неправильно витлумачив закон.

Невідповідність висновків суду обставинам справи (п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК) буде мати місце тоді, коли обставини справи суд установив повно та відповідно до них досліджені докази, проте висновки зі встановлених обставин зроблені невірно.

Дослідивши докази по справі, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, дослідив та надав належну оцінку всім доказам по справі, а висновки суду повністю відповідають обставинам справи.

На підставі викладеного, апеляційний суд не вбачає порушення судом першої інстанції принципу розумності, виваженості і справедливості та вважає визначену ним суму моральної шкоди в розмірі 22000 гривень цілком справедливою.

В апеляційній скарзі позивач не навів нових доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо доказів, які були досліджені судом першої інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права (п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК) апеляційний суд приходить до наступного.

Дійсно, порушення судом першої інстанції норм процесуального права можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення.

Ч. 3 ст. 309 ЦПК передбачено, що порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Але зазначивши в апеляційній справі про порушення судом першої інстанції , апелянт не навів, у чому саме він його вбачає.

Дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність при розгляді справи судом першої інстанції порушень норм процесуального права, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині також не заслуговують на увагу.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи зазначене, відповідно до частини 1 ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314 ЦПК України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 10 листопада 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: