Категорія: 5 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А. ,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Концевич Я.О.,

позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спільне сумісне майно за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду від 20 вересня 2017 року та за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду від 20 вересня 2017 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Покликався на те, що з 23.05.1998 року по 12.02.2016 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3. За час спільного сімейного життя ними було придбано земельну ділянку площею 1213,00 кв.м., для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (кадастровий номер: :04:001:0498), що знаходиться за адресою: с. Рованці, Луцький район, Волинська область. На вказаній земельній ділянці вони з відповідачем розпочали будівництво житлового будинку, який не зданий в експлуатацію, а право власності на нього не зареєстроване у встановленому законом порядку.

Стверджував, що за час шлюбу ними було придбано автомобіль марки «KIA CEED», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. Даний автомобіль без його згоди було відчужено третій особі.

Під час спільного подружнього життя на імя ОСОБА_5 було відкрито два депозитні рахунки у ПАТ «Брокбізнесбанк» та ПАТ «Банк інвестиції та заощаджень», розмір яких станом на 22.02.2016 року становив 9545,00 євро та 423710,000 грн.

З врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, позивач просив визнати автомобіль «KIA CEED», 2008 року випуску, земельну ділянку площею 1213,00 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: с. Рованці, Луцький район, Волинська область, житловий будинок загальною площею 455,36 кв.м., депозитні грошові вклади у ПАТ Брокбізесбанк» та ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» обєктами спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 1213,00 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: с. Рованці, Луцький район. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 будівельних матеріалів, конструктивних елементів, обладнання, які були використані в процесі будівництва житлового будинку площею 455,36 кв.м., що знаходиться за адресою: с. Рованці, Луцький район, Волинська область, стягнути з ОСОБА_3 на його користь компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля марки «KIA CEED», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, в розмірі 126395 грн. Стягнути з ОСОБА_3 в його користь 4772,50 євро, що складає 1/2 частку грошового вкладу у ПАТ «Брокбізнесбанк», що відповідно до курсу НБУ становив 120887,42 грн. та суму в розмірі 211885,50 грн., що складає 1/2 частку грошового вкладу у ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень».

22.02.2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на спільне сумісне майно.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що за час спільного проживання сторони за рахунок пільгового довготермінового кредиту на придбання житла, придбали квартиру АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 вважає, що вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а тому просить суд визнати за нею право власності на 3/4 частини спірної квартири. Просячи суд відійти від принципу рівності часток в спільному майні подружжя, зазначала, що іншого житла, яке б перебувало у неї на праві власності, немає. На її повному утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей, які разом з нею проживають у батьківській квартирі. Вважає, що суд визначаючи частки бувшого подружжя у квартирі , що належить їм на праві спільної сумісної власності, має врахувати інтереси неповнолітніх дітей сторін.

В заяві названій, як заперечення проти зустрічного позову та заява про збільшення позовних вимог, ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на 3/4 квартири АДРЕСА_1 при цьому вказував, що ним внесено 78% частин вартості квартири, а ОСОБА_3 лише 22%. Таким чином з врахуванням сум внесених на придбання спірної квартири мають бути визначені частки співвласників.

02.06.2016 року ОСОБА_3 подала заяву про збільшення позовних вимог по зустрічному позову, яку обґрунтовувала тим, що ОСОБА_1 по 28.01.2016 року було нараховано грошові кошти, які він отримав під час звільнення з посади з органів податкової міліції. Просила визнати, що дані грошові кошти, виплачені ОСОБА_1 належать до спільної сумісної власності подружжя та стягнути в її користь суму в розмірі 122720,11 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 20 вересня 2017 року первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3: автомобіль марки «KIA CEED», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1; земельну ділянку площею 1213,00 кв.м., для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер: :04:001:0498, що знаходиться за адресою: с. Рованці, Луцький район, Волинська область; будівельні матеріали, конструктивні елементи, обладнання, які були використані в процесі будівництва житлового будинку площею 455,36 кв.м, що знаходиться за адресою: с. Рованці, Луцький район, Волинська область.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 1213,00 кв.м., для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер: :04:001:0498, що знаходиться за адресою: с. Рованці, Луцький район, Волинська область та будівельні матеріали, конструктивні елементи, обладнання, які були використані в процесі будівництва житлового будинку площею 455,36 кв.м., що знаходиться за адресою: с. Рованці, Луцький район, Волинська область.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію 1/2 вартості автомобіля марки «KIA CEED», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, в розмірі 126 395 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог за первісним позовом відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири загальною площею 67,7 кв.м (житловою площею 43,9 кв.м), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

В задоволенні решти позовних вимог за зустрічним позовом відмовлено.

Додатковим рішенням цього ж суду від 05 жовтня 2017 року стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 суму в розмірі 6090 грн. 86 коп. понесених втрат на проведення експертних досліджень.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь держави судовий збір в розмірі 84 грн. 28 коп.

В задоволенні вимоги ОСОБА_3 про стягнення витрат на правову допомогу відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційні скаргу, покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду частково скасувати та визнати житловий будинок загальною площею 455,36 кв.м., що знаходиться в с. Рованці Луцького району Волинської області, обєктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за ним право власності на 78/100 частин квартири по вул. Сухомлинського, 2/15 у м. Луцьку.

Відповідач ОСОБА_3 не погоджуючи з рішенням суду від 20 вересня 2017 року та додатковим рішенням від 05 жовтня 2017 року подала апеляційну скаргу. Покликаючись на незаконності і необґрунтованість рішення суду першої інстанції просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а вимоги зустрічної позовної заяви задовольнити. Також просила скасувати додаткове рішення суду.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги слід задовольнити частково, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції частково скасувати та ухвалити нове рішення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 23.05.1998 року по 12.02.2016 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду від 12.02.2016 року було розірвано (а.с. 37 Т. 3).

Від спільного подружнього життя у сторін народилося двоє дітей син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. (а.с.30,31 Т. 3). Після розірвання шлюбу діти залишились проживати з матірю.

Між сторонами виник спір, який в позасудовому порядку бувше подружжя не змогло вирішити, щодо поділу майна, набутого під час зареєстрованого шлюбу.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні правові висновки викладені у Постанові Верховного суду України №6-81- цс16 від 07.09.2016 року, дані висновки мають враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просив визнати обєктом спільної сумісної власності автомобіль «KIA CEED», 2008 року випуску, державний реєстраційний знак НОМЕР_1, що придбаний 15.02.2008 року та стягнути в його користь 1/2 частку його вартості, а саме 126395 грн., оскільки транспортний засіб був відчужений до розірвання шлюбу третій особі без його згоди.

Задовольняючи дану позовну вимогу у повному обсязі, суд першої інстанції у порушення наведених норм закону не перевірив за які кошти транспортний засіб було придбано.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, а саме видаткової накладної № 0000147 від 15.02.2008 року автомобіль «KIA CEED», кузов 026794, Дв. 029165 був придбаний ОСОБА_3 у Луцької філії ТзОВ «Український автомобільний холдинг» за ціною 127650 гривень.

Як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 вказувала, що даний транспортний засіб є її особистою власністю, оскільки придбаний за кошти, які надані особисто їй її матірю ОСОБА_8. При цьому, ОСОБА_3 вказувала, що ОСОБА_8 напередодні придбання автомобіля було розірвано депозитний вклад на означену суму, а кошти перераховані на її особистий рахунок.

Такі твердження ОСОБА_3 підтверджені письмовими доказами, які містяться в матеріалах цивільної справи. Як вбачається з заяви на видачу готівки № 1789 від 11.02.2208 року Філією відділення «Промінвестбанку» в м. Червонограді Львівської області було виплачено ОСОБА_8 127650 гривень (а.с153 Т. 1). Відповідно до квитанції №2953 від 11.02.2008 року ОСОБА_8 перераховано ОСОБА_3 127650 гривень ( а.с. 154 Т. 1). Згідно з платіжними дорученнями № 1, 2 від 11.02.2008 року ОСОБА_3 на рахунки Луцької філії «Українських автомобільний холдинг» перераховано двома платежами 55650 гривень та 72000 гривень. ( а.с 155 Т. 1).

Автомобіль «KIA CEED» особисто на неї був зареєстрований з відміткою про наявність у ОСОБА_1 права керування ним. Вважаючи себе одноосібним власником транспортного засобу, вона відчужила його без відповідної згоди на це ОСОБА_1

Як вбачається з свідоцтва про реєстрацію автомобіля «KIA CEED» 2008 року випуску його власником вказано ОСОБА_3 ( а.с. 8 Т. 1).

Отримання ОСОБА_3 коштів від ОСОБА_8 на придбання спірного автомобіля ОСОБА_1 не спростована.

Будучи державним службовцем ОСОБА_1 щорічно заповнювались декларації про доходи та зобовязання фінансового характеру та майновий стан державного службовця (далі Декларації), які ним долучені до матеріалів справи на підтвердження наявності коштів для придбання оспорюваного майна за період 1997- 2014 років ( а.с .11-41 Т.1).

Таким чином, належним доказом наявності коштів, які спільно нажиті сімєю ОСОБА_1, а зокрема позивачем ОСОБА_1М,. колегія суддів вважає саме декларації, у яких декларант будучи державним службовцем зобовязаний був зазначати усі фінансові надходження та витрати.

Так, відповідно до розділу 2 Декларації доходи одержані ОСОБА_1 за період з 1998 року (рік одруження) по 2007 рік включно склали 174944 гривень (при цьому вказані суми зазначені без врахування сплачених податків та обовязкових платежів), а доходи членів сімї за означений період 39942 гривні.

З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що підтверджені доходи ОСОБА_1 свідчать про те, що станом на 2008 рік такі не могли за спільні коти придбати рухоме майно, а саме автомобіль «KIA CEED» 2008 року за ціною 127650 гривень, сплативши за нього одноразовим платежем.

При цьому, колегією судді береться до уваги сума сукупного доходу сімї за період 1998-2007 рік, яка в загальному склала 214886 гривень ( нараховані суми без вирахування податків) та те, що на їх утриманні перебувала неповнолітня дитина, яка потребувала певних матеріальних видатків, Цицики змушені були нести видатки на проживання самої сімї (придбання продуктів харчування, одяг та інше), нести обовязкові платежі за кредитним договором, що був укладений у 2004 році (а.с 199-201 Т. 1) та ними придбавалось інше нерухомого та рухомого майна в означений період. Також, судом взято до уваги і вимоги ОСОБА_1, щодо стягнення частини депозитних коштів, які вкладались сторонами за час спільного подружнього життя на суму 9545 євро та на суму 423771 гривню, у задоволені, яких судом першої інстанції відмовлено і така відмова жодною із сторін не оспорювалась.

Доводи позивача ОСОБА_1 про продаж його матірю нерухомого майна та передачу коштів для його сімї, а також продаж ним нерухомості в м. Чернівці та вкладення коштів у придбання спірного транспортного засобу не підтверджені належними та допустимим доказами. Крім того, суми отримані від реалізації нерухомого майна ОСОБА_1 не відображені у Декларації.

За таких обставин висновку суду першої інстанції про визнання автомобіля «KIA CEED» обєктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та стягання в користь позивача 1/2 частки його вартості, зроблені без повного зясування обставин справи та з порушенням норм матеріального права, а тому рішення в означеній частині підлягає до скасування з постановленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволені даних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи на підставі договору купівлі-продажу від 18.02.2008 року ОСОБА_3 придбано земельну ділянку площею 1213,00 кв.м., для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер: :04:001:0498, що знаходиться за адресою: с. Рованці, Луцький район, Волинська область (а.с. 158-160 Т. 1). Відповідно до п. 2.1 даного договору сторони дійшли згоди про те, що сума оцінки цього договору становить 31987 гривень, які покупець зобовязувалась передати продавцеві готівкою після узгодження проекту цього договору.

Заперечуючи щодо придбання спірної земельної ділянки за спільні подружні кошти, ОСОБА_3 вказувала, що дана земельна ділянка була придбана за 30000 доларів США, які були наданій їй її матірю ОСОБА_8. При цьому на підтвердження своїх доводів ОСОБА_3 подала заяву про видачу банком готівки ОСОБА_8 на означену суму ( а.с 161), квитанцію та довіреності на розпорядження рахунками останньої( а.с 16, 163 Т.1).

Такі твердження відповідача, колегія суддів вважає безпідставними та не обґрунтованими.

Стверджуючи про придбання земельної ділянки саме за 30000 доларів США ОСОБА_3 не подала про це належних доказів. Відповідачем не подано відповідних доказів, про те, що вартість земельної ділянки, що зазначена у договорі купівлі-продажу не відповідала дійсним реальним цінам на таку пощу земельної ділянки в тому ж місці розташування станом на день її придбання. В свою чергу ОСОБА_1 вказував, що земельна ділянка в с. Рованці була придбана ними за 31987 гривень.

Беручи до уваги презумпцію правомірності правочину, суд першої інстанції, врахувавши прибутки подружжя ОСОБА_1, цілком правомірно визнав обєктом спільної сумісно власності подружжя земельну ділянку площею 0,1213 га в с. Рованці Луцького району Волинської області, та з врахуванням принципу рівності часток визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 її частину.

В означеній частині рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з врахуванням всіх обставин справи, а тому підлягає залишенню без змін.

Також судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що на вказаній земельній ділянці знаходиться незавершений будівництвом житловий будинок площею 455,36 кв.м., будівництво якого здійснювалось сторонами за час шлюбу.

Звертаючи до суду з позовом ОСОБА_1 просив визнати житловий будинок за адресою с. Рованці Луцького району Волинської області загальною площею 455,36 кв. м., спільною сумісною власністю подружжя, а також просив визнати за ним право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, конструктивних елементів, обладнання, які були використані в процесі будівництва даного житлового будинку.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «обєкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «обєкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «обєкт будівництва» (статті 876, 877, 879881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що обєкт будівництва (обєкт незавершеного будівництва) це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких субєктивних майнових, а також зобовязальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення субєктивних цивільних прав стосовно обєкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, обєкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки, тому такий обєкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного суду України від 18.11.2015 року №6-388ці15, від 27 травня 2015 року №6-159 цс-15.від 07.09.2016 року № 6-47 цс 16, від 16.12.2015 року, № 6-2710 цс-15.

Беручи до уваги наведене, суд першої інстанції з врахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та вимог позивача про визнання обєктом спільної сумісної власності подружжя саме житлового будинку в с. Рованці, підставно відмовив у задоволені даних позовних вимог, оскільки даний обєкт нерухомості статусу житлового будинку не набув. Відтак в означеній частині рішення є законним та обґрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін.

Крім того, слід зауважити, що фактично позивачем заявлено дві взаємовиключні вимоги, вважаючи незавершений обєкт будівництва в с. Рованці з конкретною житловою площею житловим будинком, також просив визнати за ним право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, конструктивних елементів, обладнання, які були використані в процесі будівництва даного житлового будинку.

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно, як обєкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Про необхідність зазначення конкретних матеріалів та обладнання у випадку задоволення таких вимог вказав Верховний суду України в Постанові від 18 листопада 2015 року 6-388 цс 15.

Суд першої інстанції, всупереч наведеним нормам матеріального права, визнав право власності на 1/2 частину конструктивних елементів, будівельних матеріалів, обладнання та іншого майна, використаного в процесі будівництва житлового будинку, без зазначення їх конкретних найменувань.

Доказів про те, які саме конкретні елементи та будівельні матеріали мають бути виділені кожному із бувшого подружжя позивач не подавав, не заявлялось ним і відповідно клопотання про призначення відповідної судово-будівельної експертизи.

Резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215 - 217 ЦПК

Відсутність конкретизації щодо будівельних матеріалів, право власності на які визнається за позивачем та мають бути виділені йому у власність, знівелює сутність судового рішення та не дасть можливості належним чином його виконати, як у добровільному так і в примусовому порядку та породить інші судові спори.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку та без належних доказів визнав за позивачем право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, конструктивних елементів, обладнання, які були використані в процесі будівництва даного житлового будинку, а тому рішення в означеній частині не може вважатись законним та обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволені даних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право власності від 15.12.2006 року, власником квартири АДРЕСА_1, є ОСОБА_1 (а.с. 32 Т. 2).

Для придбання даної квартири ОСОБА_1, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, уклав з Волинським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву кредитну угоду № 149 від 02.11.2004 року, згідно якої останній отримав кредит в розмірі 84731,00 грн. (а.с. 199 Т. 1).

Згідно з довідкою Волинського регіонального відділення Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву № 264 від 09.03.2016 року зобовязання по кредитній угоді № 149 від 02.11.2004 року виконані ОСОБА_1 в повному обсязі (а.с. 213 Т. 1).

Таким чином квартира АДРЕСА_4, була набута ОСОБА_1 під час шлюбу для потреб сімї про що свідчить, як рішення № 79-2 Волинського регіонального відділення Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву від 02.11.2004 року так і тексти кредитного договору, додаткової угоди до нього ( а.с.245-249 Т. 1).

Звертаючи до суду з зустрічним позовом ОСОБА_3 просила визнати за нею право власності на 3/4 даної квартири, покликаючись на положення ч. 2, 3 ст. 70 СК України. При цьому вказувала, що на її утриманні залишилось двоє неповнолітніх дітей, ОСОБА_1 не надає належної допомоги на їх утримання, а розмір аліментів які нею отримуються на дітей недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку

В підтвердження своїх доводів ОСОБА_3 не надала доказів, які б свідчили про наявність обставин, які мають істотне значення і які б давали суду можливість відступити від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири.

Так в судовому засіданні ОСОБА_1 вказував, що ним регулярно сплачуються аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі визначеному судом, про що подав відповідні письмові докази. ОСОБА_3 не доведено, що даний розмір аліментів не дає можливості на належному рівні утримувати спільних дітей.

За таких обставин суд цілком обґрунтовано визнав за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Однак визнавши, за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину спірної квартири, суд першої інстанції безпідставно не визнав право власності на іншу частину за другим співвласником ОСОБА_1

В заяві про збільшення позовних вимог (а.с. 70-71 Т. 2) ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на 78/100 частин квартири. При цьому покликався, що розмір внесеної ним частки становить 78% оскільки і дана частина вносилась після припинення шлюбних відносин, а ОСОБА_3 внесла 22% частини вартості спірної квартири.

Такі його твердження є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Як вбачається з квитанцій про сплату кредиту ОСОБА_1 24 грудня 2015 року було внесено останню суму 43 861, 34 грн. ( а.с. 73 Т. 2), а шлюб між сторонами було розірвано 12.02.2016 року. При вирішенні судом цивільної справи про розірвання шлюбу не встановлені обставини, щодо конкретного часу припинення фактичних шлюбних відносин. Під час розгляду даної справи, сторони не доводили та належними доказами не обґрунтовували час припинення шлюбних відносин.

Таким чином суд виходить з фактичного розірвання шлюбу судом.

За таких обставин за ОСОБА_1М слід визнати право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Суд першої інстанції цілком правомірно та обґрунтовано відмовив у задоволені вимог ОСОБА_3 про визнання спільною сумісною власністю подружжя грошового забезпечення у сумі 280980 грн., яке отримане ОСОБА_1 при звільнені з Луцького ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області, оскільки дані суми отримані ним після розірвання шлюбу.

З врахуванням відсотку задоволених позовних вимог за первісним, зустрічним позовами та задоволених вимог апеляційних скарг сторін відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з ОСОБА_3Р в користь ОСОБА_1 640 гривень судового збору, а з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 - 1241,79 гривень судового збору сплачених ними в суді першої інстанції. Крім того з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 слід стягнути 7268, 26 гривень судового збору за подання апеляційної скарги.

Відтак резолютивна частина додаткового рішення суду від 05 жовтня 2017 року, а саме перший, другий, третій абзац підлягає викладенню в новій редакції.

Висновки суду про відсутність правових підстав для стягнення витрат на правову допомогу, що понесені ОСОБА_3 є обґрунтованим та підставним.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що витрати на правову допомогу входять до витрат, повязаних з розглядом справи.

Виходячи із змісту ст. ст. 56, 84 ЦПК України ці витрати мають бути повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допущені до участі в розгляді справи в якості осіб, які надають правову допомогу, ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що 27 січня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 укладено договір про надання правової допомоги.

Відомості про те, що останній був допущений до участі в розгляді справи ухвалою суду як особа, що надає правову допомогу, відсутні.

Із журналу судових засідань вбачається, що ОСОБА_2 брав участь у справі як представник позивача, а не особа, яка надає правову допомогу.

За таких обставин у суду не було підстав стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу.

Крім того, матеріали цивільної справи не містять акту виконаних робіт, а також долучені лише копії платіжних документів, а саме розрахункових квитанції.

Таким чином додаткове рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні витрат на правову допомогу підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 вересня 2017 року в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 автомобіля «KIA CEED», 2008 року випуску, визнання права власності на будівельні матеріали, конструктивні елементи, обладнання, які були використані в процесі будівництва житлового будинку в селі Рованці Луцького району та стягнення компенсації 1/2 вартості автомобіля скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання обєктом спільної сумісної власності автомобіля «KIA CEED», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, стягнення компенсації 1/2 його вартості, визнання права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, конструктивних елементів, обладнання, які були використані в процесі будівництва житлового будинку площею 455, 36 кв.м. за адресою: село Рованці, Луцького району, Волинської області-відмовити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири загальною площею 67,7 кв. м., що знаходиться за адресою : АДРЕСА_5.

В решті рішення залишити без змін.

Додаткове рішення від 05 жовтня 2017 року в частині вирішення судових витрат змінити, виклавши перший, другий, третій абзац в наступній редакції:

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 640 гривень судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 1241,79 гривень судового збору.

В решті додаткове рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 7268, 26 гривень судового збору, за подання апеляційної скарги.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді