Категорія 48Доповідач Матківська М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Медяного В.М., Сопруна В.В.

При секретарі: Сніжко О.А.

За участю: представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 серпня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку майна, визнання недійсним договору купівлі-продажу,

В с т а н о в и л а :

В травні 2016 року ОСОБА_5 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку майна, визнання недійсним договору купівлі-продажу, в якому просила встановити факт її спільного проживання з ОСОБА_5 однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 3 січня 2013 року по 9 січня 2014 року; визнати квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 58,2 кв.м., житловою площею 42,0 кв.м., з частиною підвалу під сарай площею 1,5 кв.м., станом на 31 березня 2015 року спільною сумісною власністю подружжя - її та відповідача ОСОБА_5; визнати за нею право власності на 1/2 частку зазначеної квартири; визнати частково недійсним договір купівлі-продажу цієї квартири, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 31 березня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за № 741, та скасувати реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на 1/2 частки цієї квартири.

19 січня 2017 року позивач ОСОБА_5 подала заяву про зменшення позовних вимог, де уточнила п. 4 позовної заяви та просила визнати за нею право власності на 1/4 частку спірної квартири (замість 1/2 частки), а в решті вимоги позовної заяви залишила без змін.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 серпня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку майна, визнання недійсним договору купівлі-продажу, відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати та задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Зазначила, що рішення суду є незаконним через порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просить її відхилити і залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Відповідач ОСОБА_5, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився і не надав письмових заперечень на апеляційну скаргу.

Позивач ОСОБА_5, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилася без поважних причин. Однак, подала заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що її представник - адвокат Вдовцова Л.К. в цей день знаходитиметься у відрядженні у м. Києві. У підтвердження надала адресоване члену Вищої ревізійної комісії адвокатури Вдовцовій Л.К. запрошення Національної асоціації адвокатів України на засідання ВРКА, яке буде проводитися 08.12.2017 року з 10.30 год.

Розгляд цивільної справи призначено на 15.30 год. 07.12.2017 року.

Отже, повідомлені позивачем причини неявки у судове засідання є неповажними.

За правилами статті 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належними чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Суд встановив, що з 3 жовтня 1992 року позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 28 серпня 2012 року, що набрало законної сили 10 вересня 2012 року (том 1 а. с. 18).

9 січня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 повторно укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 9 січня 2014 року (том 1 а. с. 10).

8 серпня 2013 року державним нотаріусом Третьої вінницької державної нотаріальної контори ОСОБА_5 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті його матері ОСОБА_7, на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 58,2 кв.м. (том 1 а. с. 11; 171), яку позивач просить визнати спільною сумісною власністю подружжя - її та відповідача ОСОБА_5

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно положень ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у п. 20 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Таким чином, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім'єю; спільний побут; взаємні права та обов'язки.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Звернувшись до суду із вимогами про встановлення факту спільного проживання із ОСОБА_5 однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 3 січня 2013 року по 9 січня 2014 року, позивач ОСОБА_5 не надала суду безспірних доказів на підтвердження такого факту. Крім того зазначений позивачем період частково накладається на період перебування відповідача ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8, який був зареєстрований 20 листопада 2015 року та розірваний рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 28 січня 2013 року, що набуло чинності 25 лютого 2013 року (том 1 а. с. 19).

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу (п. 1); майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування (п. 2).

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у п. 23 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Пунктом 24 цієї постанови роз'яснено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, зокрема, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

З копії матеріалів спадкової справи № 246/2013 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 вбачається, що спадкоємцями першої черги після її смерті є її син ОСОБА_5 - відповідач по справі та її дочка ОСОБА_9. 30 травня 2013 року відповідач ОСОБА_5 звернувся в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини; а ОСОБА_9 11 червня 2013 року подала до нотаріальної контори заяву, згідно якої вона відмовляється від всієї належної їй частки спадщини на користь брата ОСОБА_5 (том 1 а. с. 137-172).

Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 видано відповідачу ОСОБА_5 8 серпня 2013 року, згідно якого до складу спадщини увійшла спірна квартира АДРЕСА_3 загальною площею 58,2 кв.м. (а. с. 171).

Позивач згідно вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України і не зазначила, і не надала належних, допустимих, достовірних доказів у підтвердження понесених нею під час шлюбу трудових і (або) грошових затрат, внаслідок яких істотно збільшилася цінність квартири.

Тобто спірна квартира є особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_5 в розумінні ст. 57 СК України, оскільки набута ним в порядку спадкування, цінність її не збільшилася за рахунок затрат позивача, а тому вона не може бути визнана об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та не підлягає поділу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вимога позивача про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя - її з відповідачем ОСОБА_10 станом на 31 березня 2015 року є такою, що не підлягає до задоволення.

Твердження позивача в тому, що 1/2 частину спірної квартири вона придбала у сестри відповідача ОСОБА_9, заплативши їй за таку частку кошти, отримані від продажу своєї власної квартири, за що ОСОБА_9 в свою чергу відмовилась від прийняття спадщини після смерті матері, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Матеріали справи свідчать про те, що 6 червня 2013 року ОСОБА_4 продала ОСОБА_11 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_4 за 145 000 грн. (том 1 а. с. 12).

В матеріалах справи міститься копія розписки ОСОБА_9 від 8 серпня 2013 року про те, що вона отримала від ОСОБА_5 кошти в сумі 26,5 тис. доларів США за 1/2 частки квартири, яку вона отримала у спадок, в зв'язку з чим відмовляється від цієї частки квартири АДРЕСА_5 на користь ОСОБА_4 (том 1 а. с. 125).

Разом з цим матеріали справи свідчать про те, що 11 червня 2013 року (до написання розписки про отримання коштів) ОСОБА_9 подала до Третьої вінницької державної нотаріальної контори заяву про те, що вона відмовляється від всієї належної їй частки спадщини після смерті матері на користь сина померлої - ОСОБА_5 (том 1 а. с. 143).

Свідоцтво про право на спадщину за законом від 8 серпня 2013 року, видане ОСОБА_5 на спірну квартиру, чинне, ніким не оспорене. Доказів того, що свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_5 отримано внаслідок укладення інших оплатних договорів суду не надано.

Судом також встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 31 березня 2015 року ОСОБА_5 продав ОСОБА_2 спірну квартиру АДРЕСА_6 (том 1 а. с. 13).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого 2016 року, що набрало законної сили на підставі ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 19 квітня 2016 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_12 до ОСОБА_5 про визнання права користування житловим помешканням, позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, треті особи - приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_13, ОСОБА_12, про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_12 про усунення перешкод в користуванні власністю і виселення задоволено.

Визнано ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_12 такими, що втратили право на користування квартирою АДРЕСА_7 та виселено їх із цієї квартири (том 1 а. с. 69-72; 15-17; 223-226; 227-229).

Цим рішення встановлено, що волевиявлення учасників правочину (оспорюваного договору купівлі-продажу від 31 березня 2015 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2) було вільним і відповідало їх внутрішній волі, спірна квартира належала відповідачу ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 8 серпня 2013 року; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, як вимагає ст. 203 ЦК України. Сторонами виконано всі, передбачені законом умови договору, тому відповідно до ст. 203 та 215 ЦК України підстав для визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним не встановлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть учать ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в частині визнання частково недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного 31 березня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, враховуючи, що на час його укладення не існувало жодного обмеження щодо володіння, користування та розпорядження належним ОСОБА_5 майном; право власності на квартиру було набуте відповідачем в порядку спадкування та було його особистою приватною власністю.

Звернувшись з вимогою про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, позивач взагалі не зазначила, встановлених законом підстав недійсності такого правочину; не обгрунтувала в цій частині заявлені позовні вимоги, і, відповідно, не підтвердила їх належними, допустимими і достовірними доказами.

Виходячи із наведеного, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції, виконавши вимоги процесуального закону, повно і всебічно з'ясував всі обставини справи в обґрунтування вимог і в їх заперечення, дав їм вірну юридичну оцінку і правильно застосувавши матеріальний закон, прийняв законне і обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення є законним й обґрунтованим, тому воно не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, так як викладені в ній доводи не ґрунтуються на законі і спростовуються матеріалами справи та вищенаведеним.

На підставі викладеного та керуючись ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області 28 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.В. Матківська

Судді: В.М. Медяний

В.В. Сопрун

Згідно з оригіналом

Суддя: М.В. Матківська