Справа № 204/1195/17
Провадження № 2-о/204/31/17
РІШЕННЯ

Іменем України

21 березня 2017 року м.Дніпро

Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Тітової І.В.

за участю секретаря Олішевської К.Й.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Чечелівський районний у м.Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану громадян ОСОБА_2 міського управління юстиції про встановлення факту смерті,

в с т а н о в и в:

27 лютого 2017 року до суду надійшла вищевказана заява, у якій заявник просить встановити факт смерті ОСОБА_3, 20 грудня 1932р.н., громадянки України, в м.Донецьку, Донецької області, розташованому на території, непідконтрольній державній владі України 05 лютого 2017 року, з метою подальшої реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримання відповідного свідоцтва про смерть.

Вимоги обґрунтовано тим, що заявник громадянка України, 13 липня 1959р.н., є дочкою ОСОБА_3, громадянки України, 20 грудня 1932р.н., що померла 05 лютого 2017р. в м.Донецьку Донецької області, на території якого органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Фактом підтвердження родинного звязку є свідоцтво про народження заявника, де в графі мати написано ОСОБА_3 20 листопада 2014 року заявник та її мати були взяті на облік як особи, що переміщені з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. Маючи похилий вік, захворювання на церебральний атеросклероз, ІБС та ін., мати звернулася до заявника з проханням провідати родичів в м.Донецьк, де була під наглядом дільничного лікаря. Погіршення стану здоров'я не дозволило їй повернутися до м.Дніпра. Померла похована в м.Донецьку Донецької області, розташованому на території, непідконтрольній державній владі України. Причина смерті: церебральний атеросклероз. Єдиними наявними документами, що підтверджують факт смерті ОСОБА_3 на території, непідконтрольній державній владі території України, що відповідно до Постанови Верховної ради України від 17.03.2015р. №254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» одночасно є тимчасово окупованою територією України, є: лікарське свідоцтво про смерть від 05.02.2017р. №37 разом з довідкою про причину смерті; свідоцтво про смерть від 08.02.2017р. серії ДНР № 053392; свідоцтво про поховання від 08.02.2017р. №156, що видані медичними закладами, органами реєстрації та іншими незаконними органами (установами), що знаходяться на території, непідконтрольній державній владі України. Встановлення факту смерті в судовому порядку необхідно для подальшої реєстрації цього факту в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримання відповідного документу - свідоцтва про смерть, згідно чинного законодавства України.

Заявник у судове засідання не зявилась. Від неї надійшла заява, у якій заяву підтримала у повному обсязі та просила розглядати справу за своєї відсутності.

Представники заінтересованих особи у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

У звязку з неявкою осіб, які беруть участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_4, 13 липня 1959р.н., серії ІІ-УР №653076, яке видане Пролетарським рай/бюро РАЦС м.Сталіно від 10.08.1959р., у графі відомостей про матір зазначено ОСОБА_3 (а.с.10).

ОСОБА_1 30 травня 1998 року уклала шлюб, який було зареєстровано Ворошиловським відділом ЗАГС м.Донецька з ОСОБА_5, що підтверджується копією паспорту (а.с.7).

20 листопада 2014 року ОСОБА_1 та її мати ОСОБА_3 були взяті на облік як особи, що переміщені з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, що підтверджується довідками від 20.11.2014 № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 (а.с.9,16).

08 лютого 2017р. ОСОБА_3, померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії ДНР №053392, виданого Донецький державний відділ запису актів цивільного стану Державної реєстраційної палати Міністерства юстицію ДНР від 08.02.2017р.(а.с.14).

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть за №37 від 05.02.2017р. причина смерті ОСОБА_3 «церебральний атеросклероз» (а.с.13).

Згідно із свідоцтвом про поховання виданого ОСОБА_1 про те що, вона 06 лютого 2017р. на ділянці №6 кладовища Мушкетово, розташованого в м.Донецьку на вул.ОСОБА_6, здійснила поховання ОСОБА_3 (а.с.15).

ОСОБА_1 звернулася до Чечелівського районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про державну реєстрацію смерті ОСОБА_3, але у проведенні державній реєстрації смерті на підставі предявлених документів відмовлено (а.с.17).

Відповідно до п. 13 Постанови №5 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заяви про встановлення факту смерті в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин.

Заявник звернулася до Чечелівського районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області з заявою про реєстрацію смерті матері ОСОБА_3

Листом начальника Чечелівського районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 22 лютого 2017 року №24/15-111, ОСОБА_1 відмовлено у державній реєстрації факту смерті матері ОСОБА_3 (а.с.17).

Згідно із п.2 ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Відповідно до ч.2 ст.49 ЦК України актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи, а згідно з положеннями частинами 3 і 4 цієї ж статті смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Статтею257-1 ЦПК України встановлено особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України.

Заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника.

Заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Відповідно до ст.ст.3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України для заявника має юридичне значення, тому що створює для неї відповідні правові наслідки.

Оцінюючи у сукупності надані докази, встановлені у судовому засіданні обставини, суд доходить висновку, що обставини, викладені заявником, знайшли своє підтвердження, ґрунтуються на вимогах закону, а заява підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.4 ст.257-1 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст.ст.209, 212-215, 256 Цивільного процесуального кодексу України,

у х в а л и в:

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа Чечелівський районний у м.Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану громадян ОСОБА_2 міського управління юстиції про встановлення факту смерті задовольнити повністю.

Встановити факт смерті ОСОБА_3, 20 грудня 1932р.н., громадянки України, в м.Донецьку, Донецької області, розташованому на території, непідконтрольній державній владі України, яка настала 05 лютого 2017 року.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.В. Тітова