АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Музичко С.Г.,

при секретарі Юрчуку С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Класикбанк», третя особа: уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_2 про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2017 року,

встановила:

26.08.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що перебував у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «Класикбанк» (далі - ПАТ «Класикбанк») з 26 квітня 2011 року.

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 14 червня 2016 року №67-рш/БТ "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Класикбанк" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 14 червня 2016 року №1004 щодо запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Класикбанк" на один місяць з 15 червня 2016 року до 14 липня 2016 року, яку згодом було продовжено по 14 серпня 2016 р.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 12 серпня 2016 р. №1493 в ПАТ "Класикбанк" запроваджено процедуру ліквідації строком на два роки з 12.08.2016 р. по 11.08.2018 р. включно.

Відповідно до наказу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Класикбанк» від 22 серпня 2016 року №5-к його було звільнено з ПАТ "Класикбанк" на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Остаточний розрахунок по заробітній платі з ним було проведено 13 грудня 2016 року. Затримка розрахунку при звільненні з 22 серпня 2016 року по 13 грудня 2016 року становить 79 робочих днів. Загальна сума відшкодування середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку складає 137 611 грн. 68 коп.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 на підставі ст. 117 КЗпП України просив суд стягнути з ПАТ «Класикбанк» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в розмірі 137 611 грн. 68 коп. Зобов'язати уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Класикбанк» підготувати зміни до кошторису витрат банку, включивши до нього суму 137 611 грн. 68 коп. для виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, подати зміни до кошторису на затвердження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та після затвердження змін виплати 137 611 грн. 68 коп. відповідно до кошторису в позачерговому порядку. Допустити негайне виконання рішення суду.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2017 року провадження у вказаній справі в частині вимог до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Класикбанк" закрито.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2017 року з урахуванням ухвали від 16 листопада 2017 року про виправлення описки, ОСОБА_1 у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2017 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представник ПАТ «Класикбанк» - Большешапова Ю.О. просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення позивача та представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що розрахунок при звільненні з позивачем проведено з дотриманням процедури, визначеної Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним законом, що застосовується до правовідносин, що виникли між сторонами, а тому на ПАТ "Класикбанк" не може бути покладено відповідальність за несвоєчасне проведення розрахунку при звільненні, яка передбачена ст. 117 КЗпП України.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Судом встановлено, що відповідно до рішення Правління Національного банку України від 14 червня 2016 року №67-рш/БТ "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Класикбанк" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 14 червня 2016 року №1004 щодо запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Класикбанк" на один місяць з 15 червня 2016 року до 14 липня 2016 року, яку згодом було продовжено по 14 серпня 2016 р.

11 серпня 2016 року Правлінням Національного банку України прийнято рішення відкликати банківську ліцензію та ліквідувати ПАТ "Класикбанк".

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 12 серпня 2016 р. №1493 в ПАТ "Класикбанк" запроваджено процедуру ліквідації строком на два роки з 12.08.2016 р. по 11.08.2018 р. включно.

Позивач перебував у трудових відносинах з ПАТ " Класикбанк" з 26 квітня 2011 року.

Наказом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Класикбанк» від 22 серпня 2016 року №5-к ОСОБА_1 звільнено з ПАТ "Класикбанк" на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

На день звільнення заборгованість ПАТ "Класикбанк" перед ОСОБА_1 становила 63 693 грн. 42 коп. Вказані кошти були остаточно виплачені позивачу 13 грудня 2016 р. (а.с.35-39).

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, за положеннями ст.117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачене ст. 117 КЗпП Українивідповідальність.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-76цс14 від 02 липня 2014 року, порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти.

Суд першої інстанції вказаного не врахував та дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для покладення на відповідача відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Згідно зі ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до п.1 ч.5 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб ( в редакції на день виникнення спірних правовідносин) під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Відповідно до п.3 ч. 6 ст. 36 цього Закону обмеження, встановлене пунктом першим частини п'ятої цієї статті не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров'ю працівників банку.

Крім цього, запровадження процедури припинення банку як юридичної особи не виключає вини останнього в невиплаті працівникові належних йому коштів при звільненні та не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплати зазначених коштів за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

При цьому черговість та порядок задоволення вимог щодо стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначається Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань.

За змістом ч.1 ст.3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, вид у діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Отже, строки звернення до суду у спорах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України.

Судом встановлено, що з позивачем проведено розрахунок 13 грудня 2016 року, а з позовом до суду останній звернувся 26 серпня 2017 року, тобто з пропуском строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України.

Відповідно до ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Зазначені строки звернення до суду застосовуються виключно щодо спорів, які за своєю юридичною природою належать до трудового права.

У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 6 квітня 2016 року, справа №6-409цс16.

Позовна заява та матеріали справи не містять обґрунтувань причин пропуску позивачем строку звернення до суду.

В судовому засіданні представник позивача пояснив, що звертався до суду першої інстанції з усною заявою про поновлення строку звернення до суду.

Зазначив, що звернення до суду з аналогічним позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ " Класикбанк", у задоволенні якого було відмовлено рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 червня 2017 року, є обставиною, що свідчить про переривання позовної давності.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 05 липня 2017 року, справа №6-1033 цс17, установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.

З огляду на те, що звернення до суду з позовом до неналежного відповідача не є обставиною, що свідчить про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду, після ухвалення судом апеляційної інстанції рішення про відмову в задоволенні позову до моменту звернення до суду з даним позовом минуло ще близько двох місяців, доказів того, що позивач був позбавлений об'єктивної можливості своєчасно звернутися до суду з позовом до належного відповідача матеріали справи не містять, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для поновлення строку звернення до суду.

Оскільки строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, колегія суддів дійшла висновку про необхідність ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском зазначеного строку.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів

Вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Класикбанк», третя особа: уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_2 про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді:

Справа №752/17288/17

Апеляційне провадження: № 22-ц/796/12359/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Чередніченко Н.П.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.