Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді Ковальчук Н.М.,

суддів Гордійчук С.О., Боймиструка С.В.,

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю.,

з участю: представника позивача адвоката ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3, подана її представником адвокатом ОСОБА_1, на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 січня 2017 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 січня 2017 року вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 24 липня 2012 року у розмірі 23 416 грн. 18 коп.. Вирішено питання про судові витрати.

Вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права в частині стягнення відсотків, пені та штрафу, ОСОБА_3 через свого представника адвоката ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає про те, що судом при підрахунку загальної суми заборгованості не було враховано суму внесених нею коштів на погашення боргу з 01.06.2015р. в розмірі 1 946,28 грн.. Стверджує, що при зменшенні суми пені в розмірі 3 000,00 грн. належна до сплати заборгованість складає 21 469,90 грн., а не 23 416,18, як це вказав суд. Доводить, що при отриманні кредитної картки шляхом підписання заяви відповідачкою не було підписано жодних «Умов та правил надання банківських послуг» та «Тарифів Банку», умови кредитування їй розяснені не були, про що свідчить відсутність її підпису про ознайомлення з усіма істотними умовами договору, а зважаючи на пенсійний вік відповідачки, інвалідність ІІ групи та скрутне становище, вона іншим чином і не могла знати про ці умови. Додає, що місцевий суд вказану обставину не дослідив та прийняв за належне докази позивача, які не можуть підтверджувати факт укладення сторонами договору з усіма його істотними умовами. Звертає увагу, що суд в своєму рішенні посилається на пункти Умов та правил надання банківських послуг, які викладені в іншій редакції або яких не існує взагалі. Вказує, що Банк не мав права в односторонньому порядку змінювати відсоткову ставку за користування кредитом, оскільки такі дії суперечать ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України, яка регламентує, що фіксована процентна ставка протягом усього строку кредитного договору є незмінною. Покликаючись на невірну оцінку доказів у справі, помилковість розрахунку заборгованості з нарахування відсотків, штрафу та пені, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнутих коштів у сумі 10 337,24 грн., що складається із 1 946,28 грн. внесених коштів на погашення

__________________________________________________________________________Справа № 569/11078/16-ц Головуючий в суді І інстанції ОСОБА_4

Провадження № 22-ц 787/491/2017 Суддя-доповідач ОСОБА_5 заборгованості, 3 328,91 грн. нарахованих відсотків за користування кредитом, 3 000 грн. нарахованої пені за прострочення зобовязання, 500,00 грн. штрафу (фіксована ставка), 1 562,05 грн. штрафу (процентна складова).

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, беручи до уваги пояснення учасників процесу, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Згідно ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24 лютого 2011 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, шляхом підписання анкети-заяви позичальника, в якій вказано, що вказана заява з Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами становлять договір про надання банківських послуг.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Спірні відносини між сторонами виникли у звязку з невиконанням відповідачем своїх зобовязань за договором кредиту, і як наслідок утворенням заборгованості.

Звертаючись до суду з даним позовом, ПАТ «КБ «ПриватБанк» визначив її розмір станом на 04.07.2016 року у сумі 33 302,99 грн., куди включено: 15 025,22 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 3 328,91 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом, 13 583,09 грн. - заборгованість за пенею за прострочення зобовязання, 1 250,00 грн. - заборгованість за пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафи: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1 562,05 грн. - штраф (процентна складова). Із загальної суми заборгованості 1946,28 грн. внесено на погашення заборгованості з 01.06.2015 року.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції керувався передбаченим законом обовязком позичальника повернути позикодавцеві отримані за договором кредиту кошти разом з відсотками та сплатою штрафних санкцій, та виходив з того, що у звязку з порушенням позичальником своїх зобовязань за договором кредиту у Банку виникло право примусового стягнення суми заборгованості, відсотків та штрафних санкцій. При цьому, суд взяв до уваги особу позичальника (вік, інвалідність, непрацездатність, перебування на обліку в органах Пенсійного фонду України), а також незначний дохід, зменшивши у звязку з цим розмір заборгованості по пені за несвоєчасність сплати заборгованості до 3000 грн. у відповідності до ч. 3 ст. 551 ЦК України, та врахував внесення відповідачкою 1 946,28 грн..

На підтвердження таких висновків у рішенні суду містяться необхідні доводи та обґрунтування, з якими колегія суддів апеляційного суду частково погоджується.

Згідно cт. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Судом безспірно встановлено факти отримання ОСОБА_3 коштів за договором кредиту від Банку, а також невиконання нею своїх зобовязань за договором у встановлені строки та наявність у звязку з цим заборгованості.

Станом на день звернення до суду заборгованість за наданим кредитом та сплаті процентів за користування ним позичальником не погашена, а тому висновок місцевого суду про стягнення тіла кредиту - 15 025,22 грн., заборгованості по відсотках за користування кредитом - 3 328,91 грн. та пені, зменшеної до 3 000 грн., є законними.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у стягненні з відповідачки на користь Банку суми штрафних санкцій: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1 562,05 грн. - штраф (процентна складова), зважаючи на те, що місцевий суд невірно оцінив зміст спірних умов договору і не звернув увагу на те, що передбачені умови договору про нарахування штрафу і пені передбачають подвійну відповідальність за однакові порушення грошових зобов'язань, що не відповідає приписам ст. 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а саме: за порушення строків сплати грошових зобов'язань за договором, повернення суми кредиту, процентів та комісії.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За змістом ст. 611 ЦК України в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобовязання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Укладеним між сторонами договором передбачено, що при непогашенні суми простроченого кредиту на суму від 100 грн., Клієнт сплачує Банку пеню відповідно до встановлених тарифів. Пеня нараховується в день нарахування відсотків за кредитом (п. 2.1.1.12.6.1. Умов та правил надання банківських послуг)

Відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову.

Той факт, що природа нарахування розміру пені та штрафу є різними, і пеня нараховуються щоденно за кожний день прострочки, а штраф одноразово під час формування розрахунку заборгованості та подання позовної заяви в залежності від суми позову, не змінює визначені у договорі фактичні підстави для їх нарахування, а є правовою ознакою пені і штрафу як різних видів юридичної відповідальності неустойки.

Саме до такого висновку про застосування ст. 549 ЦК України при розгляді справи № 6-2003цс15 за позовом ПАТ «Алекс-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором та за позовом до ПАТ «Алекс-Банк» про визнання кредитного договору недійсним дійшов Верховний Суд України в постанові від 21 жовтня 2015 року.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції ст.ст. 509, 549 ЦК України ,судова колегія виходила з такого. Цивільно-правова відповідність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором - свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Таким чином, наведені правові висновки Верховного Суду України свідчать про те, що штраф та пеню можливо стягувати разом лише за різні порушення умов договору.

Як вбачається, суд першої інстанції при вирішенні справи уваги на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним в частині одночасного стягнення штрафу та пені, і, відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню в цій частині.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність нарахування відсотків колегією суддів оцінюються критично.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Пунктом 2.1.1.12.6 «Умов та правил надання банківських послуг», які складають невідємну сатину договору, укладеного між сторонами, передбачено, що на богові зобовязання за кредитом та овердрафтом Банк нараховує відсотки в розмірі, встановленому Тарифами Банку, з розрахунку 365/366 календарних днів на рік. Таким чином, сплата відсотків за користування кредитними коштами передбачена як законом, так і договором, який сторони підписали та який є чинним. Умовами кредитування з використанням картки «Універсальна 55 днів пільгового періоду» передбачено базову відсоткову ставку на місяць у розмірі 2,5%, яка нараховується на залишок заборгованості, в разі порушення строків внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним. Факти порушення відповідачкою строків внесення щомісячних платежів підтверджені розрахунком заборгованості, а тому стягнення з відповідачки на користь Банку відсотків за договором в сумі 3 328,09 грн. є законним.

Покликання апеляційної скарги про неврахування місцевим судом сплаченої суми 1946,28 грн. колегією суддів відхиляються як такі, що суперечать матеріалам та фактичним обставинам справи. Так, у доданому Банком до позовної заяви розрахунку заборгованості вказано, що із загальної суми заборгованості за кредитним договором погашено позичальником 1 946,28 грн. (а.с.11). В оскаржуваному рішенні суду першої інстанції також вказано, що зазначена сума коштів внесена на погашення заборгованості з 01.06.2015р. дати облікових правил Банку.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення змінити, зменшивши загальну суму заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, до 21 354, 16 грн., відмовивши у стягненні штрафних санкцій: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1 562,05 грн. - штраф (процентна складова).

Керуючись ст. ст. 303, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану її представником адвокатом ОСОБА_1, задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 січня 2017 року змінити.

Зменшити суму заборгованості, яка підлягає до стягнення з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» з 23 416 грн. 18 коп. до 21 354 (двадцяти однієї тисячі трьохсот пятдесяти чотирьох) гривень 16 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддя підпис ОСОБА_5

Судді: підпис ОСОБА_6

підпис ОСОБА_7

Копія вірна: суддя-доповідач ОСОБА_5