Ухвала

іменем україни

22 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 15 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду Херсонської області

від 12 липня 2016 року у справі за позовом,

встановила:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за умовами договору позики від 23 жовтня 2009 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5 взяли у неї та її чоловіка в борг

10 430 доларів США, про що було складено розписку. 30 червня 2011 року ОСОБА_4 взяв у неї та її чоловіка в борг 5 000 доларів США, про що також було складено розписку.

Оскільки строк повернення боргу в розписках зазначено не було,

10 липня 2015 року вона направила на адресу відповідачів претензію про повернення суми позики, яка залишена без задоволення.

Ураховуючи наведене та уточнення позовних вимог, позивач просила стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 солідарно на її користь борг в розмірі 233 808, 26 грн за договором позики від 23 жовтня 2009 року; стягнути з ОСОБА_4 борг у сумі 112 084, 50 грн за договором позики від 30 червня 2011 року.

Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області

від 15 квітня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 солідарно на користь ОСОБА_3 борг в розмірі 10 430 доларів США, що еквівалентно

233 808, 26 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг в розмірі

5 000 доларів США, що еквівалентно 112 084,50 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 12 липня

2016 року рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 змінено, ухвалено, що слід вважати, що борг стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь

ОСОБА_3 в рівних частинах. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами було укладено договори позики, відповідачі належним чином не виконують взяті на себе зобов'язання по поверненню позик, то вимоги позивача щодо стягнення переданих у борг коштів підлягають стягненню в судової порядку. Оскільки грошові кошти були використані на потреби сім'ї, тому відповідальність по поверненню боргу подружжя має нести в солідарному порядку.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині покладення на відповідачів солідарного порядку повернення боргу, апеляційний суд посилався на те, що солідарний обов'язок виникає у випадках, встановлених договором або законом, проте за умовами договору позики сторони солідарний обов'язок позичальників не обумовили, тому борг підлягає стягненню з відповідачів у рівних частках.

Даний висновок відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Установлено, що між сторонами склалися правовідносини з договорів позики, про що позивачем надані розписка від 23 жовтня 2009 року, відповідно до якої ОСОБА_4 та ОСОБА_5 взяли в борг у

ОСОБА_3 та ОСОБА_6, які є подружжям, 10 430 доларів США та розписка від 30 червня 2011 року, відповідно до якої ОСОБА_4 взяв у борг у ОСОБА_3 та ОСОБА_6 5 000 доларів США.

Строк повернення боргу сторонами не обумовлено.

10 липня 2015 року ОСОБА_3 на адресу відповідачів направила претензію з вимогою про повернення боргу, яка сторонами не виконана.

Судом вірно встановлено, що правовідносини сторін виникли із договору позики і урегульовані ст. ст. 1046-1050 ЦК України.

Положеннями ст. 1046, 1047 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором.

Вирішуючи спір суди, правильно застосували положення ст. ст. 1046-1050 ЦК України, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли до вірного правового висновку про те, що оскільки відповідачі не надали належних та допустимих доказів на підтвердження виконання ними зобов'язань за договорами позики

від 23 жовтня 2009 року та від 30 червня 2011 року, тому даний борг підлягає стягненню в судовому порядку.

Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що до суду звернулася лише ОСОБА_3 та судом не з'ясовано, чи є кошти спільною сумісною власною подружжя не може бути підставою для скасування рішення суду, оскільки у ч. 2 ст. 65 С К України сформульована правова презумпція, відповідно до якої вважається, що один із подружжя, укладаючи договір стосовно спільного майна, діє зі згоди другого з подружжя.

Доводи касаційної скарги щодо порушення позивачем строку позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки якщо строк виконання боржником обов'язку не встановлено, то боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, яка позивачем була надіслана 10 липня 2015 року.

Крім того, відповідачі не заявляли в суді першої інстанції про пропуск позивачем строку позовної давності та не просили застосувати наслідки його спливу.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки під час розгляду справи судом не були порушені норми матеріального й процесуального права, а наведені в скарзі доводи висновок суду не спростовують, тому суд касаційної інстанції не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Новокаховського міського суду Херсонської області

від 15 квітня 2016 року у незміненій при апеляційному розгляді частині та рішення апеляційного суду Херсонської області від 12 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька М.К. Гримич О.В. Умнова І.М. Фаловська