Справа № 465/9933/12 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/783/5326/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Струс Л.Б., Цяцяка Р.П.

секретаря: Жукровської Х.І.

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 червня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_4, Львівської міської ради, Департаменту економічної політики Львівської міської ради, Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області про зобов'язання повернути господарські споруди 3/5 частин, тобто, гараж під літерами Б та Е, що розташовані на території біля будинку АДРЕСА_1 та не чинити перешкод у користуванні такими спорудами; визнання незаконною надбудови над гаражами; визнання недійсним свідоцтва про право власності на будинок АДРЕСА_1, видане Франківською районною адміністрацією ЛМР від 02.02.2009 року на ім'я ОСОБА_4; визнання недійсним витягу «Про реєстрацію права власності на нерухоме майно на будинок АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_4; визнання недійсним наказу Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 2009 року «Про оформлення права власності на нерухоме майно на будинок АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_4»; визнання недійсним наказу Департаменту містобудування Львівської міської ради № 1072 від 29.12.2008 року «Про затвердження акта державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництва об'єкта - індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1»; визнання недійсним акту Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта по АДРЕСА_1 від 26.12.2008 року, зареєстрованого Інспекцією ДБК у Львівській області від 30.12.2008 року та затвердженого наказом Департаменту містобудування від 29.12.2008 року.

Оскаржуваним рішенням взадоволенні позову ОСОБА_2 - відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що позивач та відповідачі є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_2 відповідно у таких частках: ОСОБА_2 - 3/5 частини будинку; ОСОБА_4, ОСОБА_6 - 2/5 частини будинку, право власності на яку набули в порядку спадкування після смерті батька, ОСОБА_7, спір на предмет ідеальних частин у праві власності на цей житловий будинок між сторонами відсутній, житловий будинок складався з одного поверху, трьох житлових кімнат, кухні, двох коридорів та підвалу, до житлового будинку належали господарські споруди, зокрема: сарай та вбиральня, які були реконструйовані за життя батька, ОСОБА_7 під господарський блок. В подальшому, з дозволу Франківської РА ЛМР ОСОБА_7 та ОСОБА_2 надано дозвіл на реконструкцію житлового будинку, його надбудову та прибудову, право власності на які було зареєстровано за ОСОБА_7 - 2/5 частки, за ОСОБА_2 - 3/5 частки. Апелянт вважає, що оскільки позивачу, ОСОБА_2, належить на праві власності 3/5 частин житлового будинку, то відповідно йому належить 3/5 частки у господарських спорудах. Апелянт зазначає про те, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції безпідставно не врахував те, що відповідач ОСОБА_4, за час відсутності позивача, самовільно, без погодження з ним, реконструював господарську споруду, здійснив над нею надбудову, захопивши частину земельної ділянки, що належить йому на праві власності, чим порушив право позивача на належну йому земельну ділянку, яка, як вважає позивач, належить йому в розмірі 3/5 частин. Апелянт зазначає, що наказ від 11.03.2008 року № 106 є незаконним, оскільки суперечить розпорядженню Франківської районної адміністрації за № 575 від 30.04.2002 року, акту державної приймальної комісії від 28.01.2005 року «Про прийняття в експлуатацію будинку №6 і господарської будівлі по вул. Музики», а також свідоцтву про право власності від 26.12.2006 року на будинок АДРЕСА_2, в якому зазначено, що ОСОБА_7 є власником 2/5 часток будинку, а ОСОБА_2 є власником 3/5 часток будинку. Розпорядженням ФРА ЛМР за № 575 від 30.04.2002 року передбачено, що ОСОБА_4 оформити свідоцтво на право власності збудованого гаража у відділі приватизації Франківського району та зареєструвати його, однак такий ним не був зареєстрований. Вважає, що ОСОБА_4 свідомо ввів в оману Департамент житлового господарства та інфраструктури міської ради, яка затвердила висновок міжвідомчої комісії про реконструкцію господарських будівель пл. 122,3 кв.м. незаконно провів реконструкцію, позбавивши позивача 3/5 (72,3 кв.м.) частки господарської будівлі, які належали ОСОБА_2 у відповідності до свідоцтва про право власності на будинок АДРЕСА_2 від 26.12.2006 року. В апеляційній скарзі зазначає, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.05.2008 року, відповідач ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_6 успадкували по 1/2 частині будинку №6 від 2/5 частки, які належали спадкодавцю разом із господарськими будівлями та спорудами, проте судом не враховано, що надбудова є самочинним будівництвом, яка збудована з порушенням вимог Закону України «Про планування і забудову територій», за відсутності проектної документації та без згоди позивача на надбудову над господарською спорудою. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до частини першої ст.3 ЦПК України, частини першої ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно зі ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. (ч.1 ст. 317 ЦК).

Відповідно до ч.ч.1, 2,3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України).

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Майно, що у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної сумісної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. (ч. ч. 1, 2 ст.355 ЦК України).

Частина 1 ст. 356 ЦК України передбачає, що власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно з ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, і визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач, ОСОБА_2, та відповідач, ОСОБА_4, є рідними братами, їх батько, ОСОБА_7, помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Копією свідоцтва про право власності на будинок, виданого 26.12.2006 р., витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим 09.01.2007 року, підтверджується належність ОСОБА_7 на день смерті на праві власності 2/5 частки у житловому будинку АДРЕСА_2, а позивачу, ОСОБА_2 належної 3/5 частки цього житлового будинку.

З матеріалів справи вбачається, що розпорядженням Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 16.11.2006 року № 2100 про затвердження висновку ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 13.07.2006 № 1/33580 «Про визначення ідеальних часток в будинку АДРЕСА_2» затверджено висновок ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 13.07.2006 № 1/33580 «Про визначення ідеальних часток в будинку АДРЕСА_2»: Співвласник ОСОБА_7 займає такі приміщення І/13,4, V/17,9, 1-1/3,4, 1-2/4,9, 1-3/12,3, 1-4/16,8, 1-5/16,7, 1-6/9,5, 1-7/2,5, 1-8/15,9, 1-9/20,5, що складають 40% до всього будинку, або 2/5 ідеальної частки. Співвласник ОСОБА_2 займає такі приміщення: ІІ/7,2, ІІІ/6,0, ІV/6,1, 2-1/11,0, 2-2/2,5, 2-3/0,9, 2-4/4,7, 2-5/32,6, 2-6/14,1 2-7/12,0, 2-8/1,4, 2-9/3,3, 2-10/11,0, 2-11/10,1, 2-12/16,9, 2-13/17,5, 2-14/5,6, 2-15/2,6, що складають 60% до всього будинку, або 3/5 ідеальної частки. Зобов'язано ОСОБА_7, ОСОБА_2 внести зміни в технічну документацію будинку в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», оформити свідоцтва про право власності на визначені частки у відділі приватизації житла Франківської районної адміністрації Львівської міської радита зареєструвати їх у встановленому порядку.

Отже, житловий будинок АДРЕСА_2 належав ОСОБА_2 і ОСОБА_7 на праві спільної часткової власності, частки яких визначені розпорядженням в.о.голови Франківської районної адміністрації №2100 від 15.11. 2006 року, про затвердження висновку ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», від 13.07.2006 року №1/33580 «Про визначення ідеальних часток в будинку АДРЕСА_2», яким визначено конкретні приміщення, які займають його співвласники ОСОБА_2 і ОСОБА_4, спору з приводу визначення часток ОСОБА_2 та ОСОБА_7 у житловому будинкуАДРЕСА_2, не виникало, і спору щодо цього житлового будинку між сторонами не існує.

Житловий будинок АДРЕСА_2, знаходиться на земельній ділянці для обслуговування житлового будинку, яка згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку належала померлому ОСОБА_7 та позивачу ОСОБА_2, частину якої, що належала ОСОБА_7 успадкували відповідачі ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_6, що підтверджується записами, внесеними до Державного акту на право власності на земельну ділянку 01.04.2010 року.

З позовної заяви вбачається, що між сторонами фактично виник спір з приводу житлового будинку №6а, що збудований шляхом реконструкції господарської споруди, 3/5 частки якої, як вважає позивач, належить саме йому, з надбудовою, що доводить порушення відповідачем його прав.

Так, з матеріалів справи вбачається, що рішенням виконкому Радянської районної ради депутатів трудящих від 12.08.1975 року № 716, ОСОБА_7, батькові позивача, ОСОБА_2 та відповідача, ОСОБА_4, який звертався до виконкому Радянської районної ради депутатів трудящих із заявою про надання дозволу на реконструкцію сараю під гараж по АДРЕСА_2 виконком Радянської районної ради депутатів трудящих надав ОСОБА_7 дозвіл на реконструкцію сараю під гараж по вул. Кулібіна, 6 на присадибній ділянці власного будинку, зобов»язав ОСОБА_7 узгодити проектну документацію на реконструкцію сараю під гараж та погодити її у встановленому порядку. /т.1 а.с 12/.

Тобто, саме ОСОБА_7, батькові позивача та відповідача, який за життя склав заповіт на відповідача, ОСОБА_4, надавався дозвіл на реконструкцію сараю під гараж.

Розпорядженням голови Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 30.04.2002 року №575 «Про самовільне будівництво на АДРЕСА_2» (т.1 а.с. 162), затверджено висновок міжвідомчої комісії /протокол №43 від 11.12.2001року/ про технічну можливість завершення самовільно розпочатого будівництва по АДРЕСА_2 - розширення індивідуального житлового будинку за рахунок надбудови 2- го поверху та господарської будівлі з гаражним боксом відповідно до поданих проектних пропозицій; погоджено подані ОСОБА_7, ОСОБА_2 та в тому числі і ОСОБА_4 проектні пропозиції на виконання будівельних робіт по розширенню індивідуального житлового будинку та будівництво господарської споруди з гаражним боксом на два автомобілі на прибудинковій території будинку АДРЕСА_2.

Відповідно до п. 3.5.2 вищезгаданого розпорядження після прийняття в експлуатацію: ОСОБА_7 та ОСОБА_2 після визначення та затвердження належних їм часток будинковолодіння оформити свідоцтво про право власності у відділі приватизації житла Франківського району м.Львова та зареєструвати його і оформити технічний паспорт будинковолодіння; ОСОБА_4 оформити свідоцтво про право власності на приміщення збудованого гаража у відділі приватизації житла Франківського району м.Львова та зареєструвати його.

Тобто, розпорядженням голови голови Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 30.04.2002 року №575 «Про самовільне будівництво на АДРЕСА_2», яке не скасоване, не визнано незаконним, а відтак таке є чинним, саме ОСОБА_4, а не ОСОБА_2, зобов»язано оформити свідоцтво про право власності на приміщення збудованого гаража у відділі приватизації житла Франківського району м. Львова та зареєструвати його, що спростовує доводи апелянта про те, що господарська будівля з гаражним боксом на два автомобілі була збудована саме ним.

В подальшому, рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 28.01.2005 року № 85 «Про затвердження акта державної технічної комісії про готовність до введення в експлуатацію господарської будівлі та індивідуального житлового будинку на АДРЕСА_2» вирішено: затвердити акт державної технічної комісії від 08.11.2004 року про готовність до введення в експлуатацію господарської будівлі та індивідуального житлового будинку на АДРЕСА_2 після реконструкції з розширенням за рахунок добудови та надбудови, яку здійснили ОСОБА_7, ОСОБА_2 і ОСОБА_4 на підставі розпорядження голови Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 30.04.2002 року № 575 та дозволу інспекції державного архітектурно-будівельного контролю від 10.10.2002 року № 558/02.

З наказу Департаменту житлового господарства та інфраструктури ЛМР від 11.03.2008 року № 106 «Про затвердження висновку міжвідомчої комісії при виконкомі Львівської міської ради щодо погодження самочинної реконструкції господарської будівлі на АДРЕСА_2 під житловий будинок», вбачається, що розглянувши звернення ОСОБА_4 щодо погодження здійсненої ним самочинної реконструкції господарської будівлі (загальною площею 122,30 кв.м.) на АДРЕСА_2 під житловий будинок з гаражним блоком на два автомобілі АДРЕСА_1 (загальною площею 192,70 кв.м., житловою площею 38,20 кв.м.), затверджено висновок міжвідомчої комісії при виконкомі Львівської міської ради про погодження самочинної реконструкції господарської будівлі на АДРЕСА_2 під житловий будинок з гаражним блоком на два автомобілі АДРЕСА_1 відповідно до проекту; ОСОБА_4 наказано укласти з Львівською міською радою угоду про погодження самочинного будівництва на АДРЕСА_1 та у встановленому законом порядку здати об'єкт в експлуатацію. Обласному комунальному підприємству «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» наказано провести державну реєстрацію житлового будинку на АДРЕСА_1.

Оскаржуваним наказом Департаменту містобудування Львівської міської ради від 29.12.2008 року № 1072 «Про затвердження акта державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта - індивідуального житлового будинку на АДРЕСА_1», затверджено акт державної приймальної комісії від 26.12.2008 року про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта - індивідуального житлового будинку на АДРЕСА_1 після реконструкції господарської будівлі, яку здійснив ОСОБА_4 на підставі наказу Департаменту житлового господарства та інфраструктури від 11.03.2008 року № 106 та дозволу інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області від 2008 року № 988/08.

Наказом управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 02.02.2009 року № 212-Ж-Ф, вирішено оформити право приватної власності ОСОБА_4 на будинок АДРЕСА_1; відділу приватизації державного житлового фонду Франківського району м. Львова, наказано оформити та видати свідоцтво про право приватної власності відповідно до наказу.

Актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, затвердженим наказом Департаменту містобудування 29.12.2008 року №1072, підтверджується, рішення державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію індивідуального житлового будинку після реконструкції господарської будівлі по АДРЕСА_2 «а», прийняттю якого передував висновок міжвідомчої комісії в Франківському районі № 47 параграф 09 від 25.12.07 року, згідно з яким комісією в результаті слухання заяви ОСОБА_4 постановлено висновок про технічну можливість здійснити реконструкцію цегляної господарської будівлі на прибудинковій території будинку АДРЕСА_2 під індивідуальний житловий будинок згідно з проектними пропозиціями з присвоєнням будинку окремого будинкового номера 6-А, а також висновок міжвідомчої комісії в Франківському районі № 2 параграф 07 від 20.02.08 року, комісією в результаті слухання матеріалів, представлених Франківською районною адміністрацією вирішено: вважати технічно можливим погодити самочинну реконструкцію господарської будівлі (заг. пл. 122.30 кв.м.) на АДРЕСА_2 під житловий будинок з гаражним блоком на два автомобілі АДРЕСА_1 (заг.пл. 192,70 кв.м., житл. пл. 38,20 кв.м.) відповідно до проекту.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7, 18.01.2007 року, склав заповіт, який недійсним в судовому порядку не визнавався, за яким він все належне йому на день смерті майно у рівних частках заповів своєму синові ОСОБА_4 та його дружині ОСОБА_6

На підставі вказаного заповіту та у відповідності до свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 23.05.2008 року, посвідченого державним нотаріусом П'ятої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 та витягів з реєстру № 19277598 від 23.06.2008 року; № 19277512 від 23.06.2008 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 належить по 1/5 частині будинку АДРЕСА_2, що у сукупності складає 2/5 частин будинку.

Із заповіту померлого ОСОБА_7 вбачається, що все майно, яке належало йму на день смерті, заповів синові ОСОБА_4 та його дружині ОСОБА_6, і оскільки йому на день смерті належала частина земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, то після смерті ОСОБА_7, його син, ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_6 успадкували належну йому на день смерті частину земельної ділянки, на якій була розташована господарська будівля під літ. Б, що спростовує доводи апелянта щодо площі (розміру, частки) належної йому земельної ділянки.

Крім цього, свідоцтвами про право на спадщину за заповітом, виданими 07.04.2009 року державним нотаріусом П'ятої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_9, підтверджується, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 набули в порядку спадкування після смерті ОСОБА_10 право власності на в рівних частках на ? частки земельної ділянки площею 0,0502 га, що розташована у м. Львові по АДРЕСА_2.

Позивачем, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження встановлення порядку користування земельною ділянкою, чи реального розподілу земельної ділянки, по АДРЕСА_2 у м.Львові, що з врахуванням вищенаведеного свідчить про відсутність порушення земельних прав позивача.

Свідоцтвом про право власності на будинок від 02.02.2009 року, виданого відділом приватизації житла Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, підтверджується належність ОСОБА_4 на праві приватної власності житлового будинку № 6 «а» загальною площею 191,7 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1, а витягом № 21823558 від 10.02.2009 року реєстрація ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» права власності на цей житловий будинок за ОСОБА_4

Як вбачається з позовної заяви, неодноразових уточнень, поданих позивачем в порядку ст. 31 ЦПК України, обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 посилається на те, що оскільки він є співвласником житлового будинку АДРЕСА_2, і його частка у будинковолодінні становить 3/5, то йому на праві власності належить 3/5 частини господарського блоку, а саме, приміщення гаражу на два автомобілі загальною площею 122.3 кв.м, що становить 73.2 кв.м, над яким відповідач ОСОБА_4 здійснив надбудову, оформивши на своє ім»я право власності на житловий будинок в цілому, якому присвоєно номер АДРЕСА_1, в тому числі і на належну йому частку в господарському блоці, у якому, як він вважає, йому належить частка в розмірі 3/5.

Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Обгрунтовуючи позовні вимоги належністю ОСОБА_2 3/5 частин господарського блоку, позивач, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження цієї обставини, його твердження про належність йому 3/5 частин у господарському блоці є лише припущенням, а доказування в силу положень ч.4 ст. 61 ЦПК України, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім цього, як вбачається з копії свідоцтва про право власності на будинок, виданого 26.12.2006 року Франківською районною адміністрацією, ОСОБА_7, ОСОБА_2 дійсно володіють на праві спільної часткової власності будинком №6 загальною площею 248.7 кв. м, який знаходиться в АДРЕСА_2, площа підвалу -50.6 кв. м, ОСОБА_7 володіє часткою 2/5 будинку, ОСОБА_2 - 3/5 частки будинку.

Тобто, у свідоцтві про право власності на будинок, виданому 26.12.2006 року Франківською районною адміністрацією, зазначено лише частки ОСОБА_7 та ОСОБА_2 у житловому будинку АДРЕСА_2 у м Львові.

Розпорядження, на підставі якого видано свідоцтво про право власності на житловий будинок, яким визначено лише частки у житловому будинку, позивачем не оскаржується і таке є чинним.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вірно виходив з того, що розпорядженням були визначені частки ОСОБА_7 і ОСОБА_2 не у будинковолодінні (садибі), а у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_2, а господарські споруди не були складовою частиною житлового будинку АДРЕСА_2 в м. Львові.

Відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував відсутністю в матеріалах справи доказів тверджень ОСОБА_2 щодо належності йому на праві власності 3/5 частин господарського блоку.

У позовній заяві позивач зазначає, що «у відповідності до акту державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об»єкта до експлуатації від 08.11.2004 року зазначено, зокрема, господарські споруди площею 122.3 кв.м, таким чином з вказаних господарських споруд площею 122.3 кв.м , з яких 3/5 ідеальних господарських споруд повинні належати позивачу - ОСОБА_2, виходячи із 3/5 ідеальних частин будинку».

Тобто, позивач зазначає про те, що йому повинно належати 3/5 частин господарських споруд, що розташовані за адресою АДРЕСА_2 у м. Львові, виходячи з того, що йому на праві власності належить 3/5 ідеальних частин цього житлового будинку.

Враховуючи те, що земельна ділянка площею 0,0502 га, на якій розташований житловий будинок АДРЕСА_2, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку № 034324 від 29.04.2004 року, належала на праві власності ОСОБА_7 та ОСОБА_2, беручи до уваги те, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_7 у встановленому законом порядку успадкували належну йому частку, і така у встановленому законом порядку набута у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_6, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про безпідставність тверджень позивача про самовільне захоплення відповідачами земельної ділянки, а також безпідставність його тверджень про належність йому земельної ділянки більшої площі з тих підстав, що йому належить 3/5 ідеальних частин у житловому будинку АДРЕСА_2.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про зобов»язання відповідачів повернути господарські спорудами 3/5 частин, тобто, гараж під літерами Б та Е, не чинити перешкод у користуванні господарськими спорудами та визнати надбудову незаконною, з наступних міркувань.

Згідно з актом атом біжучих змін від 10.11.20104 року в результаті обстеження в натурі будинку АДРЕСА_2 зафіксовано, що господарські будівлі Б.Г (сарай), і В ( літня кухня); Д;Е (гараж) перебудовано та об»єднано в одну суцільну будівлю у двох рівнях, як господарський блок (інвентаризаційна справа на житловий будинок АДРЕСА_2, арк..справи 69).

Відтак, станом 10.11.2004 року, гаражів під літерами Б та Е - не існувало, а тому неіснуючі споруди не могли бути повернуті позивачу, і відповідачі не могли чинити перешкод позивачу в користуванні неіснуючими гаражами, що позначені літерами Б та Е.

Після відкриття 27.11.2007 року спадщини після смерті ОСОБА_7 у відповідності до вимог ч.ч. 1, 3 ст.1223, ст. 1225, ч. 1, ч.5 ст. 1268, ст. 1297 ЦК України, відповідачі у встановлені законом строки вчинили дії, які свідчать про прийняття спадщини і оформлення спадкових справ, а відтак набули права власності на успадковану ними частину житлового будинку, господарського блоку та частину земельної ділянки, та стали співвласниками вищезазначеного нерухомого майна, а тому з врахуванням положень ч. 4 ст. 357 ЦК України, відповідно до якої співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток у праві спільної часткової власності, для задоволення позовної вимоги про визнання надбудови над неіснуючими гаражами під літ. Б та Е, незаконною.

Матеріалами справи також підтверджується, що відповідач ОСОБА_4 у встановленому законом порядку оформив право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, який побудовано шляхом реконструкції господарського блоку, який збудовано на підставі дозволу на реконструкцію сараю.

Суд першої інстанції дав критичну оцінку твердженням позивача про те, що відповідач ОСОБА_4 зніс господарські споруди, оскільки, як встановлено судом на підставі наданих суду доказах, фактично проведено реконструкцію господарської будівлі та її надбудову.

З врахуванням тієї обставини, що відповідач ОСОБА_4, який був співвласником житлового будинку та господарського блоку по АДРЕСА_2, правомірно здійснив житлову надбудову над господарським блоком, не порушивши при цьому майнових чи земельних прав позивача (оскільки спорудження надбудови не пов»язано із зайняттям земельної ділянки), не було правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсними визнання незаконною надбудови над гаражами; визнання недійсним свідоцтва про право власності на будинок АДРЕСА_1, видане Франківською районною адміністрацією ЛМР від 02.02.2009 року на ім'я ОСОБА_4; визнання недійсним витягу «Про реєстрацію права власності на нерухоме майно на будинок АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_4; визнання недійсним наказу Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 2009 року «Про оформлення права власності на нерухоме майно на будинок АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_4»; визнання недійсним наказу Департаменту містобудування Львівської міської ради № 1072 від 29.12.2008 року «Про затвердження акта державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництва об'єкта - індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1»; визнання недійсним акту Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта по АДРЕСА_1 від 26.12.2008 року, зареєстрованого Інспекцією ДБК у Львівській області від 30.12.2008 року та затвердженого наказом Департаменту містобудування від 29.12.2008 року, в цілому.

Згідно з роз»ясненнями п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного Кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії слід мати на увазі, що відповідно до ст.26 Закону України №2780-ХІІ спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України, ч.1 ст. 3 ЦПК України). У зв»язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

А відтак, правомірним є звернення ОСОБА_4 до органу місцевого самоврядування, його структурних підрозділів відповідно до їх компетенції з приводу узаконення в позасудовому порядку самочинного будівництва.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дійшов висновку про те, що вирішуючи питання щодо реконструкції спірних господарських споруд, оформлення права власності на нерухоме майно, Львівська міська рада, Департамент економічної політики Львівської міської ради, Департамент містобудування Львівської міської ради, Франківська районна адміністрація Львівської міської ради та ОКП «БТІ та ЕО» діяли в межах наданих їм повноважень та у встановленому законом порядку.

Оскільки відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, враховуючи те, що позивачем, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами належність йому на праві власності господарської споруди, що розташована на території будинковолодіння АДРЕСА_2, позовні вимоги про зобов'язання відповідачів повернути позивачу 3/5 частин господарської споруди, а саме, гараж під літерами Б та Е, що розташовані на території біля будинку АДРЕСА_1 та не чинити перешкод у користуванні цими спорудами, не підлягали до задоволення.

Колегія суддів зазначає, що послання позивача на порушення норм чинного законодавства на момент прийняття оскаржуваних ним наказів, видачі оспорюваного позивачем свідоцтва про право власності, реєстрації права власності, видачі витягу про реєстрацію права власності, не може слугувати підставою для їх скасування, визнання недійсними, оскільки згідно вимог ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, а відтак необхідною умовою для задоволення позовних вимог позивача є доведеність порушення, невизнання чи оспорювання його законних прав чи інтересів, чого позивач не довів належними та допустимими доказами.

Як на підставу для задоволення позовних вимог, ОСОБА_2 посилався на порушення його права на 3/5 ідеальних частин господарської споруди, яка, як він вважає, повинна йому належати виходячи із ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_2.

Зважаючи на те, що позивач, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не довів належними та допустимими доказами належності йому 3/5 частин у господарському блоці, вірним є висновок суду про відсутність порушення прав позивача, яке б підлягало захисту.

Колегія суддів також зазначає, що оскаржувані позивачем накази, акти про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об»єкта, підтверджують те, що питання оформлення за відповідачем ОСОБА_4 права власності на самочинне будівництво було предметом розгляду компетентних державних органів, органу місцевого самоврядування, його структурних підрозділів, які в межах наданих їм законами повноважень приймали рішення щодо узаконення житлового будинку АДРЕСА_1, в тому числі і ці рішення, які на думку позивача є незаконними та ними оскаржуються.

На думку колегії суддів, у разі прийняття органом місцевого самоврядування (як суб»єктом владних повноважень) ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов»язані з реалізацією певних суб»єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не підлягають визнанню їх недійсними та не підлягають скасуванню, оскільки такі вичерпали свою дію внаслідок їх виконання.

Зважаючи на те, що оскаржувані накази застосовується одноразово, фактично виконані відповідачем, з їх прийняттям виникли правідносини, пов»язані з реалізацією права відповідача на проведення надбудови над гаражем у встановленому законом порядку, відповідач реалізував право на позасудове узаконення самочинного будівництва, а відтак такі накази вичерпали свою дію внаслідок їх виконання, а тому їх скасування не породжує наслідків для відповідача ОСОБА_4, який в позасудовому порядку узаконив самочинне будівництво, оформив право власності на самочинне будівництво, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1. Оскільки оскаржувані позивачем накази вичерпали свою дію внаслідок їх виконання, тому такі не підлягають визнанню їх незаконними та скасуванню в судовому порядку.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з»ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 червня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Струс Л.Б.

Цяцяк Р.П.