АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 681/1616/16-ц
Провадження № 22-ц/792/956/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Ярмолюка О.І.,

суддів Гринчука Р.С., Пастощука М.М.,

секретар Шевчук Ю.Г.,

з участю відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» на заочне рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 14 березня 2017 року,

встановила:

У листопаді 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» (далі - ТОВ «Українська факторингова компанія») звернулося до суду з уточненим у подальшому позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

ТОВ «Українська факторингова компанія» зазначило, що 16 листопада 2006 року між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/2200/74/1809, за умовами якого банк надав останньому кредит у розмірі 30 000 грн на строк до 15 листопада 2021 року під 19% річних. У забезпечення виконання свого зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_1 передав банку в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1. За договором № 114/19 від 26 травня 2016 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відступило право грошової вимоги за вказаним кредитним договором Публічному акціонерному товариству «Вектор Банк» (далі - ПАТ «Вектор Банк»), а останнє, в свою чергу, передало це право позивачеві. До нього також перейшло право вимоги за договором іпотеки. На підставі рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 24 травня 2011 року зареєстровано право власності ОСОБА_2 на 53/100 частини житлового будинку, що є предметом іпотеки. ОСОБА_1 не виконує своїх обов'язків за кредитним договором, унаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 331 176 грн 91 коп. Позивач вправі стягнути з ОСОБА_1 вказану заборгованість, одержавши задоволення за рахунок предмета іпотеки, що є підставою для виселення відповідачів з житлового будинку.

За таких обставин ТОВ «Українська факторингова компанія» просило суд: визнати ОСОБА_2 належним іпотекодавцем щодо 53/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1, за договором іпотеки від 16 листопада 2006 року; звернути стягнення на вказаний житловий будинок шляхом визнання його, ТОВ «Українська факторингова компанія», права власності на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 331 176 грн 91 коп.; виселити ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з житлового будинку та зняти їх з реєстраційного обліку.

Заочним рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 14 березня 2017 року в позові відмовлено.

Суд виходив з того, що позивачем не дотримано порядку звернення стягнення на предмет іпотеки та неправильно вибрано способи захисту порушеного права.

В апеляційній скарзі ТОВ «Українська факторингова компанія» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач ОСОБА_1 зазначив, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Представник ТОВ «Українська факторингова компанія» та відповідачка ОСОБА_2, які в установленому порядку оповіщені про час і місце судового засідання, до апеляційного суду не з'явилися.

Заслухавши учасника процесу та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом вірно з'ясовані фактичні обставини справи та дана їм належна оцінка, а його висновки підтверджуються матеріалами справи і ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Встановлено, що 16 листопада 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», який у подальшому змінив свою назву на ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/2200/74/1809, за умовами якого банк надав останньому кредит на придбання житла у розмірі 30 000 грн строком до 15 листопада 2021 року під 19% річних.

ОСОБА_1 зобов'язався повернути ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредит і сплатити йому проценти за користування кредитними коштами щомісячними платежами згідно графіка погашення кредиту. Ці платежі мали вноситися ОСОБА_1 на рахунок у банку до 15 числа кожного місяця.

За порушення строків повернення кредитної заборгованості та процентів за користування кредитом ОСОБА_1 мав сплатити банку пеню у розмірі 0,5% річних від суми простроченого платежу за кожний день прострочення починаючи з наступного дня після закінчення строку виконання зобов'язання.

У разі невиконання або неналежного виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору та/або договору іпотеки ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» вправі було вимагати від нього дострокового повернення кредиту, сплати нарахованих процентів і неустойки.

16 листопада 2006 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_1 уклали договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Полонського районного нотаріального округу Хмельницької області ОСОБА_5 У забезпечення виконання своїх обов'язків за кредитним договором ОСОБА_1 передав банку в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1. Відповідачі проживають і зареєстровані у цьому будинку.

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 24 травня 2011 року проведено поділ житлового будинку, що є предметом іпотеки, між відповідачами, за яким ОСОБА_1 виділено в натурі 47/100 частини будинку, а ОСОБА_2 - 53/100 частини будинку.

26 травня 2016 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ПАТ «Вектор Банк» уклали договір № 114/19, за яким ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» передав останньому за плату своє право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 014/2200/74/1809 від 16 листопада 2006 року. У той же день ПАТ «Вектор Банк» за договором відступлення права вимоги № 2 відступило це право ТОВ «Українська факторингова компанія».

На підставі договору від 27 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, ТОВ «Українська факторингова компанія» набуло право вимоги за договором іпотеки, укладеного 16 листопада 2006 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_1

ОСОБА_1 не виконує належним чином зобов'язання за кредитним договором, унаслідок чого станом на 27 травня 2016 року заборгованість становить 331 176 грн 91 коп., яка складається з 26 855 грн 56 коп. неповернутого кредиту, 32 902 грн 40 коп. процентів, 271 418 грн 95 коп. пені.

Зазначені обставини підтверджуються наявними в справі письмовими доказами.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

Як передбачено ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 572, ч. 1 ст. 575 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Із п. 1 ч. 1 ст. 512, ч. 1 ст. 514 ЦК України слідує, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що до ТОВ «Українська факторингова компанія» як нового кредитора перейшло право вимоги за кредитним договором і договором іпотеки, які 16 листопада 2006 року були укладені між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_1

Оцінивши в сукупності надані докази, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_1 не виконав грошового зобов'язання за кредитним договором, унаслідок чого виникла вказана заборгованість.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 15 і 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Як передбачено ч.ч. 1, 3 ст. 33 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV), у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частинами 1 і 3 статті 36 Закону № 898-IV встановлено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання (ч. 1 ст. 37 Закону № 898-IV).

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону № 898-IV, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших незаборонених законом підстав, зокрема з правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реалізації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постановах від 2 листопада 2016 року (справа № 6-2457цс16) та від 22 березня 2017 року (справа № 6-2967цс16), яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами при застосуванні вказаних норм права.

Згідно з п. 6.5 кредитного договору кредитор має право достроково стягувати заборгованість за кредитом, нараховані проценти за користування кредитом та неустойки, у випадках невиконання позичальником умов цього договору та/або договорів застави/іпотеки, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту, та в інших випадках, передбачених цим договором. Таке стягнення здійснюється за рахунок коштів, майна та майнових прав позичальника, включаючи забезпечення за цим договором, за умови попереднього (за 30 днів) повідомлення позичальника рекомендованим листом.

За пунктом 5.4 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку»; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до п.п. 5.5, 5.5.1 договору іпотеки у випадку невиконання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушення зобов'язання за цим або кредитним договором у встановлений іпотекодержателем строк, такі вимоги іпотекодержателя задовольняються за рахунок предмета іпотеки. Цей договір є договором про задоволення вимог іпотекодержателя, на підставі якого іпотекодержатель на власний розсуд може згідно статті 37 Закону України «Про іпотеку» набути право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язань іпотекодавця за кредитним договором. У такому випадку цей договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Норми чинного законодавства та умови вказаного договору іпотеки визначають, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань є позасудовим способом звернення стягнення на предмет іпотеки. Цей спосіб не може бути застосований судом при вирішенні питання про звернення стягнення на предмет іпотеки.

За таких обставин суд першої інстанції правомірно виходив з того, що ТОВ «Українська факторингова компанія» неправильно вибрано спосіб захисту порушеного права, наслідок чого його позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню.

Висновки суду не суперечать правовим позиціям Верховного Суду України, викладеним у постановах від 14 вересня 2016 року (справа № 6-1219цс16), від 28 вересня 2016 року (справа № 1243цс16), від 26 жовтня 2016 року (справа № 6-1625цс16), до того ж, Верховний Суд України фактично відійшов від правової позиції, що висловлена ним у постанові від 11 грудня 2013 року (справа № 6-124цс13), а тому посилання апелянта на ці судові рішення є безпідставними.

Врахувавши приписи ст. 23 Закону № 898-IV, якою встановлено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою, і ця особа набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором, суд дійшов правильного висновку, що позов ТОВ «Українська факторингова компанія» про визнання ОСОБА_2 належним іпотекодавцем також не підлягає задоволенню.

Крім того, суд обґрунтовано керувався тим, що не підлягає задоволенню позов про виселення ОСОБА_1 і ОСОБА_2, оскільки ця вимога є похідною від вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Висновок суду щодо ненаправлення позивачем ОСОБА_1 вимоги про усунення порушень умов кредитного договору та процесуальні дії суду не вплинули на правильність судового рішення, тому в силу ч. 2 ст. 308 ЦПК України воно не може бути скасоване.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» відхилити.

Заочне рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 14 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий /підпис/ О.І. Ярмолюк

Судді: /підпис/ Р.С. Гринчук

/підпис/ М.М. Пастощук

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції - Горщар А.Г.

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 27