Справа № 163/1240/17 Головуючий у 1 інстанції: Гайдук А.Л.
Провадження № 22-ц/773/1309/17 Категорія: 54 Доповідач: Осіпук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Русинчука М. М.,

з участю секретаря Губарик К. А.,

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_4 на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 23 серпня 2017 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд із зазначеним позовом. Вказував на ті обставини, що з 23 листопада 2014 року працював пекарем у відповідача фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 . Наказом відповідача від 31 жовтня 2015 року № 12-к, за поданою ним заявою, його було звільнено з роботи за п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з призовом на строкову військову службу.

Крім того позивач зазначав, що строкову військову службу проходив з 03 листопада 2015 року по 27 квітня 2017 року в м. Києві. Копію наказу про звільнення з роботи і трудову книжку отримав від роботодавця після демобілізації зі служби 01 травня 2017 року.

Вважаючи своє звільнення з роботи незаконним, оскільки на час проходження військової служби, у відповідності з вимогами ст. 119 КЗпП України, за ним мало зберігатись робоче місце і середній заробіток, позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, поновити його на роботі, стягнути середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу з відповідною індексацією.

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 23 серпня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У поданій на рішення апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати як незаконне і необґрунтоване, прийняте без з`ясування всіх обставин справи, з порушенням норм процесуального права і невірним застосуванням норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивача було звільнено з роботи із додержанням вимог матеріального права, яке було чинне на час звільнення.

Такий висновок суду є правильним.

Встановлено, що з 23 жовтня 2014 року позивач працював на посаді пекаря у відповідача фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (а. с. 7, 42).

Повісткою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 було призвано на строкову військову службу (а.с. 78).

Наказом відповідача за № 12 від 31.10.2015 року, позивача було звільнено з роботи з 31.10.2015 року в зв`язку з призовом на строкову військову службу за п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (а. с. 7, 8).

З наявного в матеріалах справи повідомлення Любомльського районного центру зайнятості слідує, що укладений з позивачем трудовий договір зареєстрований у даному центрі і за власним бажанням працівника його було розірвано 31 жовтня 2015 року за ст. 38 КЗпП України (а. с. 74).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до частини третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 119 цього Кодексу, у редакції чинній на час звільнення позивача, працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (редакція, яка діяла на час призову на військову службу позивача).

Частиною 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але на більше одного року, зберігається місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності.

Визначення «Особливого періоду» міститься в абзаці 11 статті Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 року № 1932-Х11, у якому передбачено, що особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року № 3543-Х11, особливий період- це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, збройних сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту підприємства, установ, організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію ( крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умова особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абз. 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»)

Відповідно до п. 2 прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року № 1275-VII поширено дію ч. 2 і 3 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ч. 3 ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та ч. 3 ст. 119 КЗпП України в редакції цього Закону на громадян України, які були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію».

Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 15 січня 2015 року, ВВР, 2015, № 6, метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України постановлено: «Оголосити та провести протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом».

З Указу вбачається, що ним встановлюється період проведення мобілізації.

Отже, на момент призову позивача на строкову військову службу, мобілізація не проводилася, так як закінчилася 17 серпня 2015 року, особливий стан не був запроваджений, як не був оголошений і воєнний стан.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку ( за контрактом) або за призивом. Основними видами військової служби є: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації на особливий період, військова служба за контрактом.

Враховуючи наведене суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки ОСОБА_2 було звільнено з роботи на підставі пункту 3 ст. 36 КЗпП України, для проходження строкової служби в лавах Української армії, а часткова мобілізація відповідно до мобілізаційного плану закінчилася 17 серпня 2015 року, тому призов особи, що не була призвана на військову службу під час мобілізації, в особливий період, не передбачає збереження гарантій, визначених ст. 119 КЗпП України, не порушує трудові права останнього, ґрунтується на вимогах закону.

Крім того вірним є, на думку колегії суддів, висновок суду першої інстанції про те, що на день звільнення позивача з роботи діяла редакція ч. 3 ст. 119 КЗпП України, якою обов`язок щодо збереження місця роботи, посади та виплати компенсації середньомісячного заробітку працівнику на час призову із бюджету, покладався виключно на підприємства, установи та організації, незалежно від підпорядкування та форми власності і цей перелік, до якого увійшли фізичні особи-підприємці, був доповнений та вступив у дію лише з 01 січня 2016 року, а отже не стосується позивача, який звільнився 31 жовтня 2015 року.

Щодо твердження апелянта про те, що йому як звільненому працівнику у супереч положень ст. 47 КЗпП України роботодавець не видав трудову книжку в день звільнення, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 2.21-1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України, № 58 від 29.07.1993 року трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов`язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників (а. с. 43).

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, прийшов до правильного висновку про безпідставність вимоги ОСОБА_2 про поновлення його на роботі, та цілком правомірно прийняв рішення про відмову у задоволенні інших заявлених ним позовних вимог, а саме про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і стягнення індексації, які є похідними від позовної вимоги про поновлення на роботі.

Таким чином оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 23 серпня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді