АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/880/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 2 Ткаченко С. Є.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоГончар Н. І.
суддівСіренка Ю. В., Пономаренка В. В.
при секретаріГаджієвій Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 16 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9, ОСОБА_6, треті особи: Головне управління юстиції в Черкаській області, Рацівська сільська рада про визнання заповіту недійсним, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2016 року ОСОБА_8 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_9, ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_10, батько позивача, в наслідок хвороби, а саме - хронічна мозкова недостатність.

Протягом останніх 15 років батько позивача проживав разом з ним та його сім'єю, він утримував, доглядав, лікував та поховав батька.

За життя ОСОБА_8 заповів все своє майно позивачу, згідно до заповіту від 20 січня 2005 року.

Після його смерті в установлений законом строк ОСОБА_8 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та дізнався про існування ще двох заповітів, складених батьком на користь відповідачів - 20 травня 2010 року та 15 січня 2014 року.

Вказує, що 20 травня 2010 року батько склав заповіт, яким заповів ОСОБА_9 будинок в с. Рацеве Чигиринського району, а також заповів йому і ОСОБА_9 земельну ділянку площею 5,62 га, розташовану в адміністративних межах Рацівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області. Даний заповіт був посвідчений секретарем Рацівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області від імені ОСОБА_8.

15 січня 2014 року ОСОБА_8 було складено ще один заповіт, де останній заповідав позивачу все своє майно, а вищевказану земельну ділянку заповів йому та ОСОБА_6 Даний заповіт також посвідчений секретарем Рацівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області від імені ОСОБА_8.

Посилаючись на те, що вказані заповіти складені в період 2010-2014 років, тобто в той час, коли батько хворів на мозкову недостатність і в зв'язку з цим не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а відповідачі скористалися станом хворого та нав'язали йому свою волю, змусивши скласти ці заповіти, позивач просить суд визнати заповіти від 20 травня 2010 року та від 15 січня 2014 року, складені на користь відповідачів, недійсними.

Рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 16 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_8 про визнання заповітів недійсними задоволено в повному обсязі.

Визнано заповіт від 20 травня 2010 року, складений ОСОБА_8 на користь ОСОБА_8 та ОСОБА_9, посвідчений секретарем Рацівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області, та заповіт від 15 січня 2014 року, складений ОСОБА_8 на користь ОСОБА_8 та ОСОБА_6, посвідчений секретарем Рацівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області, недійсними.

Не погоджуючись з рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 16 лютого 2017 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на те, що судом першої інстанції при постановленні рішення були неповно встановлені обставини справи, які мають значення для її вирішення, порушені норми матеріального права, просить його скасувати і ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 в повному обсязі.

Заслухавши осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає із наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження особи на випадок своєї смерті.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 14.01.2016 року Серія НОМЕР_1 (а.с. 7).

Відповідно до довідки № 2 від ІНФОРМАЦІЯ_1 року, виданої амбулаторією загальної практики сімейної медицини с. Рацеве Чигиринського району, причиною смерті ОСОБА_8 стала хронічна мозкова недостатність ІІІ ступеня та загальний атеросклероз (а.с.6).

З матеріалів справи вбачається, що за життя ОСОБА_8 склав заповіт, нотаріально посвідчений 20 січня 2005 року секретарем Рацівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області, згідно до якого все майно, де б воно не було і з чого б не складалося, і взагалі все те, що належатиме йому на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів своєму сину ОСОБА_8 (а.с.9).

20 травня 2010 року ОСОБА_8 складено заповіт, посвідчений секретарем Рацівської сільської ради Чигиринського району, відповідно до якого належний йому житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, заповів ОСОБА_9, а належну йому земельну ділянку площею 5,62 га, що знаходиться в адміністративних межах Рацівської сільської ради Чигиринського району, заповів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с.10).

15 січня 2014 року ОСОБА_8 складено ще один заповіт, посвідчений секретарем Рацівської сільської ради Чигиринського району, згідно з яким належну йому земельну ділянку площею 5,62 га на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, що розташована в адміністративних межах Рацівської сільської ради Чигиринського району, заповів ОСОБА_6 та ОСОБА_8, а все інше майно заповів позивачу (а.с.11).

Відповідно ч. 2, 3 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить, кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Згідно з ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення відповідача не було вільним і не відповідало його волі.

За загальними правилами, встановленими ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦПК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

Як на підставу своїх вимог позивач вказував на неможливість ОСОБА_8 на час складання заповітів від 20 травня 2010 року та 15 січня 2014 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Частиною 1 ст. 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України.

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225 ЦК України та частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 30 від 24.01.2017 року, яка була призначена судом першої інстанції, на час складання, підписання та посвідчення вище вказаних заповітів від 20 травня 2010 року та від 15 січня 2014 року ОСОБА_8 виявляв ознаки хронічного психічного захворювання у вигляді органічного психічного розладу, набутого внаслідок судинного ураження головного мозку, з формуванням хронічної дисциркулярної енцефалопатії, з домінуючими розладами пам'яті (переважно мнестико-інтелектуальними порушеннями), транзисторними (галюцинаторно- маячними) включеннями, низьким рівнем самообслуговування, що, зважаючи на психічний рівень розладів, наявність порушень пам`яті, емоційної сфери, позбавляло його на той час здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Даний висновок про нездатність ОСОБА_8 розуміти значення своїх дій і керувати ними під час складання заповітів 20 травня 2010 року та 15 січня 2014 року ґрунтується на матеріалах цивільної справи і дослідженій медичній документації, які містять достатню інформацію про психічну діяльність підекспертного в юридично значимій ситуації (а.с.200).

Крім того, як вбачається з довідки № 561/27 від 27.05.2016 року, виданої Чигиринською центральною районною лікарнею, ОСОБА_8 перебував на обліку в психіатричному кабінеті Чигиринської ЦРЛ (а.с. 12).

Частинами 1, 4 ст. 60 ЦПК встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов'язок по доказуванню.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що волевиявлення ОСОБА_10 в момент складання заповітів 20 травня 2010 року та 15 січня 2014 року не було вільним та не відповідало його волі, оскільки він на час посвідчення цих заповітів не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 16 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9, ОСОБА_6, треті особи: Головне управління юстиції в Черкаській області, Рацівська сільська рада про визнання заповіту недійсним - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :