Справа №488/288/15-ц 13.12.2017 13.12.2017
Справа № 488/288/15-ц
Провадження № 22ц/784/2289/17 Головуючий у 1-ї інстанції Лазарева Г.М.
Категорія 39 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13 грудня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої судді: Бондаренко Т.З.,

суддів: Темнікової В.І., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання: Яценко Л.В.,

за участю: позивачки ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, відповідачок ОСОБА_4, ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_5

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2017 року за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю

третьої особи Пята Миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області,

про встановлення юридичних фактів, визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності на майно у порядку спадкування,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення юридичних фактів, визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності на майно у порядку спадкування.

Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що після смерті 26 жовтня 2002 року її матері ОСОБА_7, батько ОСОБА_8 перестав займатися її вихованням та утриманням, а тому вона перейшла на проживання до своєї рідної тітки ОСОБА_4, яка мешкала спільно зі своїм батьком та дідусем позивачки ОСОБА_9 за адресою: м. Миколаїв, вул. Ольшанців, 166.

5 листопада 2002 року помер її дідусь ОСОБА_9, після якого вона прийняла спадщину, що відкрилася, так як проживала разом зі спадкодавцем, була неповнолітньою, у звязку з чим подача заяви про прийняття спадщини від її імені не вимагалася.

Між тим, свідоцтво про право власності на спадщину за законом було видано 17 листопада 2003 року тільки на імя відповідачок, без врахування її інтересів, про що вона дізналася тільки у 2014 року, звернувшись з відповідною заявою до нотаріальної контори.

Посилаючись на викладене позивачка просила встановити факт проживання її із спадкодавцем однією сімєю, факт прийняття нею спадщини, а також визнати недійсним свідоцтво про право власності в порядку спадкування та визнати право власності на спадкове майно.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2017 року позов задоволено частково.

Ухвалено про встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_9, померлого 5 листопада 2002 року.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 17 листопада 2003 року, видане державним нотаріусом Пятої Миколаївської державної нотаріальної контори, зареєстроване у реєстрі за № 1-1319, в частині посвідчення права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул. Ольшанців, 166 в м. Миколаєві.

Визнано за ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9, померлого 5 листопада 2002 року, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул. Ольшанців, 166 в м. Миколаєві по 1/3 частині за кожною.

Розподілено судові витрати. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 вказувала на невідповідність вимогам матеріального та процесуального права зазначеного рішення суду, та порушення її законних інтересів, в звязку з чим просила його скасувати, та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

5 листопада 2002 року помер ОСОБА_9 (а.с.11).

Після смерті ОСОБА_9 відкрилася спадщина на належне йому майно, яке складається з житлового будинку № 166 по вул. Ольшанців в м. Миколаєві та грошових вкладів, які знаходяться у відділеннях Ощадного банка України (а.с. 58-67).

Як вбачається із спадкової справи з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулись доньки померлого (тітки позивачки) ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (а.с. 49, 54). В своїх заявах вказані спадкоємиці повідомили про наявність і інших спадкоємців, а саме зазначили як позивачку ОСОБА_2 так ї її сестру ОСОБА_10 (а.с.49,54).

17 листопада 2003 року державним нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_9 в рівних частках на все спадкове майно (а.с.70).

23 вересня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до Пятої Миколаївської державної нотаріальної контори з заявою про надання розяснення чинного законодавства щодо відновлення спадкових прав після смерті діда ОСОБА_9, на яку 9 жовтня 2014 року їй було направлено відповідь про відсутність документів щодо прийняття спадщини.

Згідно статей 548, 549 ЦК УРСР, в редакції 1963 року яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Спадщина може бути прийнята, як спадкоємцем особисто, так і через його представника. Прийняття спадщини є односторонньою угодою і тому воно може бути здійснено дієздатною особою. Якщо спадкоємці є неповнолітніми, то від імені діють їх законні представники - батьки, опікуни. Неповнолітні від 15 до 18 років приймають спадщину за згодою батьків чи піклувальників.

Відповідно до п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 14 червня 1994 року (яка була чинною на момент відкриття спадщини після смерті 5 листопада 2002 року ОСОБА_9М.) доказом вступу в управління чи володіння майном має бути довідка про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом із ним.

Таким чином фактом прийняття спадщини є також сумісне проживання спадкоємця із спадкодавцем безпосередньо перед його смертю.

Позивачка ОСОБА_2 на обґрунтування заявлених вимог про встановлення факту прийняття спадщини після смерті діда, вказувала на те, що після смерті 26 жовтня 2002 року матері ОСОБА_7, сестра матері, відповідачка у справі ОСОБА_4 забрала її проживати до себе в спадковий будинок, де вона проживала із спадкодавцем ОСОБА_9

Вказані обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_11К, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 які зазначали, що в звязку з хворобою, мати просила приглянути за неповнолітньою донькою свою сестру ОСОБА_4 Після смерті матері неповнолітня позивачка та її повнолітня сестра ОСОБА_10 проживали з тіткою, оскільки батько не міг забезпечити належний догляд за дітьми.

Крім цього, позивачкою надано акт від 23 вересня 2015 року в якому мешканці сусідніх будинків із спірними будинком по вул. Ольшанців ОСОБА_15 та ОСОБА_16 також підтвердили факт проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з тіткою ОСОБА_4 та дідом ОСОБА_9 постійно до досягнення повноліття ( а.с. 158).

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивачка, та відповідачка ОСОБА_4 пояснили, що батько позивачки ОСОБА_8 ніяких заперечень з приводу проживанн6я неповнолітньої доньки в будинку діда з тіткою за життя не висловлював. Ці обставини не спростовувала і відповідачка ОСОБА_5 Відповідно до матеріалів спадкової справи, батько позивачки, як її законний представник під час її неповноліття, заяву про відмову від спадщини після смерті діда не подавав.

Враховуючи наведені обставини, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка фактично вступила в управління та володіння майном, оскільки безпосередньо перед смертю спадкодавця проживала в спадковому будинку разом з іншими спадкоємцями та із спадкодавцем ОСОБА_9

При цьому, зазначення в офіційних документах, як то опікунській справі, спадкових справах, місце проживання позивачки в будинку № 23 по вул. Ватутіна в м. Миколаєві, не спростовує наведеного висновку, оскільки у всіх офіційних випадках заповнення документів державними органами при зазначенні місця проживання використовується інформація про місце реєстрації.

В той же час, районний суд зазначаючи про наявність підстав для задоволення позову, не звернув уваги на письмові заперечення проти задоволення позову відповідачки ОСОБА_5 від 16 лютого 2015 року в яких вона зазначає про те, що позивачкою ОСОБА_2 не було використано строк на предявлення позовних вимог, як до її повноліття, тобто до 2 квітня 2007 року так не використано трирічний строк і після того. Вказані обставини відповідачка просила врахувати при розгляді справи (а.с.23-25).

Позивачка вказувала, що весь час вважала, що спірний будинок належить в тому числі і їй, проте про наявність свідоцтва на імя відповідачок їй стало відомо лише після предявлення в серпні 2013 року ОСОБА_5 позову до суду про поділ вказаного будинку з ОСОБА_4 (а.с. 17).

Судом вказані обставини не досліджено.

Відповідно до положень ст. 71 ЦК УРСР, в редакції 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно ст. 75 цього ж Закону позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Правилами п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року визначено, що правила Цивільного Кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких встановлений законодавством, що діяло раніше не сплив до набрання чинності цим кодексом. За такого, підлягає застосуванню також положення ЦК України в редакції від 1 січня 2004 року.

Статтями 257, 261 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідачка ОСОБА_4 пояснила, що після отримання свідоцтва про право власності в порядку спадкування за законом після смерті діда, позивачці та її сестрі вона пояснила, що їхня частка в цьому будинку в подальшому буде переоформлена на них.

З пояснень позивачки слідує, що спірний будинок поділений на дві половини та має два окремих входи, таким чином відповідачки проживали в різних відокремлених його частках. Позивачка завжди приходила до тієї частини будинку де проживає ОСОБА_4 і почувала себе як дома. В той же час, позивачка вказувала, що вважаючи спірний будинок належним в тому числі і їй не цікавилась правовстановлюючими документами на цей будинок. При цьому заповнюючи абонентські книжки на сплату комунальних послуг позивачка бачила, що вони видані саме на імя ОСОБА_4

Зазначене дає підстави для висновку, що позивачка обєктивно усвідомлювала, що спірний будинок належить тіткам, проте в звязку з близькими родинними стосунками, в цьому будинку вона почувалася як дома .

Із спадкової справи після смерті 14 серпня 2005 року батька позивачки ОСОБА_8 вбачається, що спадщину прийняли його повнолітня донька ОСОБА_10 та неповнолітня донька ОСОБА_2, позивачка у справі, якій на той час виповнилося 15 років (а.с. 131).

2 квітня 2007 року позивачка досягла повноліття. 22 червня 2010 року позивачка ОСОБА_2 і її сестра отримали свідоцтво про право на спадщину за законом на частину житлового будинку № 23 по вул. Ватутіна в м. Миколаєві після смерті батька (а.с. 149).

В судовому засіданні в апеляційній інстанції, позивачка пояснила, що вона розуміла дане свідоцтво, як документ який підтверджує її право власності на частину батьківського будинку. В той же час, не маючи такого правовстановчого документу на спірний будинок, як пояснила позивачка, вона також вважала його належним в тому числі і їй. Також позивачка зазначила, що перешкод в доступі до документів їй ніхто не чинив, проте такої потреби в неї не було.

Наведене, вказує на те, що з досягненням повнолітнього віку позивачка обєктивно мала можливість довідатися про порушення свого права і перешкод в цьому ніяких не мала, більш того, всі обставини вказували на те, що саме відповідачки є власниками спірного будинку, а вона лише приходить в цей будинок до тітки.

Таке ж підтверджується і змістом заключення по матеріалам перевірки за № 3692 від 10 липня 2014 року Корабельним РВ МВ УМВС України в Миколаївській області, проведеної за заявою позивачки, де зазначено, що к ОСОБА_4 часто приходила, саме в гості, її племінниця ОСОБА_2, якій ОСОБА_4 дозволила проживати в їх з ОСОБА_5 будинку (а.с. 398 ).

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що з 2 квітня 2007 року, з часу досягнення позивачкою повноліття, почався перебіг позовної давності. Однак ОСОБА_2 звернулась до суду лише 22 січня 2015 року після сплину трирічного строку.

Згідно з вимогами ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою ним до винесення рішення, а сплив позовної давності , про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.

За вказаних обставин, враховуючи, що відповідачкою ОСОБА_5 була подана вказана вище відповідна заява, позовна давність порушена, поважні причини для її поновлення відсутні, порушене право не підлягає судовому захисту, тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 необхідно відмовити.

Вказані висновки відповідають правовим висновкам ВСУ у справі 6-298 цс17 від 7 червня 2017 року.

Оскільки судом першої інстанції не повно зясовані обставини, що мають значення для справи, відповідно до положень п. 1 ст. 309 ЦПК України, оскаржуване рішення районного суду підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2

Керуючись статями 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2017 року скасувати, у справі ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третьої особи Пятої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області, про встановлення юридичних фактів, визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності на майно у порядку спадкування відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: Т.З.Бондаренко

ОСОБА_17

ОСОБА_18