Справа № 336/1848/16-ц
Пр. № 2/336/51/2017

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2017 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Щасливої О.В.,

при секретарі Морозовій В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі справу за позовом публічного акціонерного товариства по газопостачанню і газифікації «Запоріжгаз» до ОСОБА_1, треті особи Запорізька міська рада, головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, про усунення порушень нормативних відстаней в охоронній зоні газопроводу низького тиску,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом про усунення порушень охоронної зони газопроводу низького тиску.

В заяві зазначив, що відповідач є власником нерухомого майна за адресою: м. Запоріжжя, вул. Магістральна, 72-а, яке використовується нею як склад. 5 червня 2014 року працівники бригади комплексного приладового обстеження газопроводів публічного акціонерного товариства по газопостачанню і газифікації «Запоріжгаз» виявили за вказаною адресою порушення охоронної зони газопроводу низького тиску, яке полягає в розташуванні будівлі складу безпосередньо на осі цього газопроводу. Між тим відповідно до будівельних норм і правил відстань по горизонталі від підземних мереж до фундаментів будівель та споруд до газопроводів повинна становити не менше двох метрів. Численні звернення до власника нерухомості з вимогою усунути вказані порушення позитивних наслідків не принесли. Так як відповідач припустила грубі порушення законодавства про газорозподільні мережі, які можуть призвести до надзвичайної ситуації з тяжкими наслідками, просить зобовязати відповідача усунути порушення нормативних відстаней в охоронній зоні газопроводу низького тискушляхом знесення споруди на два метри від осі газопроводу.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позову. Просить про їх задоволення.

Відповідач проти задоволення позову заперечує.

В обгрунтування заперечень суду пояснила, що право власності на спірне нерухоме майно визнано за нею на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27.11.2009 року, яке набрало законної сили. Недобудоване нежитлове приміщення за вказаною адресою вона купила у виробничо-комерційної фірми «ЕССТ Лтд» на підставі договору купівлі-продажу від 15.04.1993 року, укладеного в простій письмовій формі. Протягом 1993-1996 років позивач перебудувала та піддала реконструкції цю будівлю, що виразилося в ремонті даху, встановленні металевих дверей, облаштуванні внутрішніх перегородок, проте конфігурації будівлі вона не змінювала. Так як речове право на земельну ділянку під нерухомістю вона не оформила, вона відноситься до земель комунальної власності, тому саме особа, у чиєму володінні перебуває земельна ділянка, повинна нести відповідальність за порушення охоронної зони. Що стосується вимог позову до неї, вона набула право власності на вже зведене, хоча й недобудоване майно, дій з втручання в зону газопроводу низького тиску не здійснювала, а про існування цієї проблеми не знала до отримання копії позову, так як жодного звернення позивача з вимогою усунути порушення до неї не надходило.

У звязку з викладеним просить про відмову у задоволенні позову.

Представник відповідача підтримала доводи своєї довірительки. Заявила, що ОСОБА_1, яка протягом тривалого часу відкрито і добросовісно здійснює право власності, яке набула у законному порядку і жодних втручань в зону газопроводу не вчиняла, не може бути обмежена в реалізації права власності, тим більш, піддана такому суворому заходу цивільної відповідальності як зобовязання знести за власний рахунок належне їй майно.

Як заявила представник відповідача, позов, необгрунтований в матеріально-правовому сенсі, належить залишити без задоволення і з мотивів пропуску давності звернення до суду.

Представники третіх осіб, належним чином повідомлених про час та місце вирішення справи, до суду не зявилися. Повідомлення про згоду на участь у справі треті особи не надали. Зазначені обставини в силу ст. 36 ЦПК України є підставою для вирішення справи без участі представників третіх осіб.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань.

Судом встановлено, що на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27.11.2009 року, яке набрало законної сили, за ОСОБА_1 визнано право власності на господарську побутову будівлю, зазначену в технічній документації літерою Б, площею 175,9 квадратних метри, прибудову до господарської побутової будівлі під літерою б площею 22,1 квадратних метри, розташовані на земельній ділянці площею 720 квадратних метри за адресою: м. Запоріжжя, вул. Магістральна, 72-а (а. с. 45-50). Зазначене право зареєстроване орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації (а. с. 60).

В силу ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Виходячи з наведеного положення цивільного законодавства, лише у випадках, що прямо передбачені законом, право власності особи може бути звужено.

Позивач звернувся до суду як власник систем газопостачання з вимогою про усунення порушень охоронної зони газопроводу низького тиску, застосувавши як спосіб захисту вимогу про знесення будівлі на два метри від осі газопроводу.

Констатуючи в особливостях розташування належної позивачу нерухомості порушення положень Кодексу газорозподільних мереж, відповідно до яких мінімальні відстані по горизонталі від обєктів газорозподільних мереж до будівель, споруд, інших підземних комунікацій визначаються будівельними нормами України і не повинні допускати механічного, хімічного і електричного впливу на обєкти газорозподільних мереж, а також пункту 4.12 ДБН В.2.5-20-2001 «Газопостачання», згідно з яким відстань по горизонталі від підземних мереж до фундаментів будівель та споруд до газопроводів становить не менше двох метрів, суд між тим не вбачає підстав для застосування обраного позивачем способу захисту права.

Відповідно до ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Оскільки вимога про знесення на два метри (очевидно, позивач мав на увазі перенесення) стосується майна, що підпадає під критерії, наведені в статті 181 ЦК України, оскільки воно повязано фундаментом з землею, реалізація цієї вимоги в натурі припускає знесення будівлі, переміщення якої в просторі є неможливим.

Такий спосіб захисту цивільного права, як знесення нерухомості, передбачений статтею 376 ЦК України, яка регламентує правовий статус самочинного будівництва.

Зокрема, в частині першій згаданої статті зазначено, що нерухома річ вважається самочинним будівництвом, якщо вона збудована або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Разом з тим, в силу ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Як зазначено, право власності на належну відповідачу нерухомість визнано рішенням суду, яке набрало законної сили і яке є обовязковим до виконання, і суд, виходячи з презумпції добросовісності здійснення цивільних прав, вважає, що відповідач діє розумно і добросовісно в реалізації свого права.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦК України, якщо самочинне будівництво порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Виходячи із змісту частини 4 ст. 376 ЦК України, зазначений вид цивільно-правової відповідальності може бути застосований лише до самочинного будівництва, право власності на яке особа, що здійснила його, не набуває, і саме його самочинність у сукупності з такими обставинами, як: факт створення цим будівництвом перешкод у здійсненні потерпілим права користування та розпорядження своїм майном, а також неможливість в інший спосіб усунути ці порушення, і є підставою для застосування такого способу захисту.

Між тим, як вже зазначено, право власності на спірну нерухомість оформлене позивачем у відповідності до вимог закону.

Інших передумов для знесення належної особі нерухомості законом не передбачено.

Що стосується тверджень позову про обовязок землекористувачів дотримуватися обмежень, з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон, судом встановлено, що хоча рішенням комісії Шевченківської районної адміністрації Запорізької міської ради 21 жовтня 2009 року відповідачу і надано згоду на відведення земельної ділянки площею 720 квадратних метри під обєкт нерухомого майна господарсько-побутову будівлю літ. Б за адресою: м. Запоріжжя, вул. Магістральна, 72-а, з метою оформлення договору оренди (а. с. 61), проте до часу вирішення спору будь-яке речове право на земельну ділянку відповідачем згідно із ст. ст. 107, 125, 126 ЗК не оформлене і не зареєстроване, тому вона і не є субєктом обовязку, зазначеного в ст. ст. 96, 111, 112 ЗК України.

Відповідно до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист усіх субєктів права власності.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи і відповідні їм правовідносини, керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, суд не вбачає підстав для вирішення позову на користь позивача, оскільки застосування обраного ним способу захисту поєднане з обмеженням охоронюваного законом права власності, посягання на яке допускається лише у встановлених законом випадках, наявності яких не встановлено судом.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

У звязку з викладеним суд, не вбачаючи ознак порушеного права позивача, відмовляє в позові з мотивів його необґрунтованості, не вирішуючи клопотання представника відповідача про застосування положень закону про давність.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 317, 319, 321, 386 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 59, 60, 209 ч. 3, 212-215, 292, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов товариства по газопостачанню і газифікації «Запоріжгаз» до ОСОБА_1залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області шляхом подання в суд першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів після проголошення рішення, а особами, які беруть участь у справі, але не були присутні в залі судового засідання під час проголошення рішення, - в той же строк з дня отримання копії рішення.

Суддя О.В. Щаслива