У х в а л а

1 грудня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Гуменюка В.І.,

Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 листопада 2016 року, ухвали Апеляційного суду Рівненської області від 14 лютого 2017 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Коллект», треті особи: ОСОБА_5, Кредитна спілка «Рівненщина», про визнання недійсним договору факторингу,

в с т а н о в и л а :

Рівненський міський суд Рівненської області рішенням від 23 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 14 лютого 2017 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовив.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 23 серпня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилила, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 листопада 2016 року та ухвалу Аиеляційного суду Рівненської області від 14 лютого 2017 року залишила без змін.

21 листопада 2017 року ОСОБА_4 звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 листопада 2016 року, ухвали Апеляційного суду Рівненської області від 14 лютого 2017 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 серпня 2017 року з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме частини другої статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», пункту 1 Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 3 квітня 2009 року № 231.

Обґрунтовуючи підставу перегляду вказаних судових рішень, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на ухвалу Вищого адміністративного суду України від 25 лютого 2014 року та постанову Вищого господарського суду України від 13 лютого 2009 року, в яких, на її думку, по-іншому, ніж в оскаржуваних судових рішеннях, застосовано зазначені норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положенням пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 23 серпня 2017 року, про перегляд якої порушує питання заявниця, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору факторингу з огляду на те, що при укладенні оспорюваного договору відповідачами (банком і товариством) було додержано вимоги чинного законодавства України зокрема щодо форми та змісту укладання цього договору, а також не було порушено положень статті 1077 ЦК України.

При цьому суди (з чим погодився й суд касаційної інстанції) дійшли висновку, що будь-яких обмежень та застережень щодо особи боржника (юридична чи фізична особа) при відступленні права вимоги за договорами факторингу цивільне законодавство України не містить, а тому твердження позивачки (боржника) про те, що договір факторингу може укладатися лише стосовно боржників, які є суб'єктами господарювання, на вимогах закону не ґрунтуються.

Разом з тим у судових рішеннях судів касаційної інстанції, наданих заявницею для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалі від 25 лютого 2014 року Вищий адміністративний суд України, вирішуючи спір про визнання протиправним та скасування окремих положень розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України про усунення порушень вимог законодавства України про фінансові послуги, погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог;

- у постанові від 13 лютого 2017 року Вищий господарський суд України погодився з висновком апеляційного суду про те, що факт укладення оспорюваних договорів застави майнових прав та відступлення права вимоги суперечить вимогам Постанови НБУ щодо отримання обов'язкової згоди на укладення цих договорів представника НБУ, а тому наявні правові підстави для визнання зазначених договорів недійсними.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Таким чином, вважати подану заяву обґрунтованою немає підстав.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Коллект», треті особи: ОСОБА_5, Кредитна спілка «Рівненщина», про визнання недійсним договору факторингу за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 листопада 2016 року, ухвали Апеляційного суду Рівненської області від 14 лютого 2017 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 серпня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Л.І. Охрімчук

В.І. Гуменюк

Я.М. Романюк