Справа № 360/511/15-ц Головуючий у І інстанції Міланіч А. М.
Провадження № 22-ц/780/5255/17 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 47 07.12.2017
УХВАЛА

Іменем України

07 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Савченка С.І., Приходька К.П.,

за участю секретаря - Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 09 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 15 серпня 2016 року, остаточно просив визнати за ним право особистої власності на житловий будинок по АДРЕСА_6, земельну ділянку площею 0,1176 га та земельну ділянку площею 0,0684 га, які розташовані по АДРЕСА_7. Також ОСОБА_2 просив у порядку поділу спільного майна та боргів подружжя визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1, квартиру АДРЕСА_2, земельну ділянку площею 0,0767 га по АДРЕСА_8, земельну ділянку площею 1,000 га, яка розташована на території Микулицької сільської ради Бородянського району Київської області, 1/2 частину квартири АДРЕСА_3. Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 та стягнути з відповідачки на свою користь компенсацію для виконання боргових зобов'язань у розмірі 71 022,73 доларів США у гривнях за офіційним курсом Національного банку України на день платежу.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначав, що з 22 березня 2005 року він перебував з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Бородянського районного суду Київської області від 24 липня 2014 року. Вказував, що у період шлюбу він за власні кошти, отримані від продажу належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_4 та від продажу належної йому на праві спільної часткової власності квартири АДРЕСА_5, придбав таке майно: 15 червня 2006 року житловий будинок по АДРЕСА_6, 11 липня 2006 року земельну ділянку площею 0,1176 га по АДРЕСА_7 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, 11 липня 2006 року земельну ділянку площею 0,0684 га по АДРЕСА_7 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, право власності на яке було оформлено на ім`я ОСОБА_3 Зазначав, що у період шлюбу 08 лютого 2007 року ОСОБА_3 в порядку безоплатної приватизації одержала у власність земельну ділянку площею 0,15 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_6.

Позивач зазначав, що 19 квітня 2007 року між ним та публічним акціонерним товариством «Райфайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райфайзен Банк Аваль») укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав йому кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 151 500 доларів США на строк до 19 квітня 2027 року. 04 вересня 2007 року між ним та ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору від 19 квітня 2007 року, за умовами якої йому надано кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 251 500 доларів США. Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 30 вересня 2013 року стягнуто з нього на користь ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 19 квітня 2007 року у сумі 229 681,17 доларів США. Вказував, що за рахунок кредитних коштів, які були отримані в інтересах сім'ї, він разом з відповідачкою під час шлюбу придбали майно, яке є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме, земельну ділянку площею 1,000 га, яка розташована на території Микулицької сільської ради Бородянського району Київської області відповідно до договору купівлі-продажу від 21 вересня 2011 року, земельну ділянку площею 0,0767 га по АДРЕСА_8 відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 08 листопада 2013 року, квартиру АДРЕСА_2, право власності на яку відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22 лютого 2013 року оформлене на ім'я відповідачки, квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21 грудня 2007 року оформлене на ім'я відповідачки; квартиру АДРЕСА_3, право власності на яку на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26 грудня 2007 року також оформлене на ім'я відповідачки. З урахуванням наведеного, ОСОБА_2 просив його позов задовольнити.

Не погоджуючись з указаним позовом у березні 2015 року ОСОБА_3 подала зустрічний позов, в якому з урахуванням неодноразових уточнень, остаточно просила поділити спільне сумісне майно подружжя та визнати за ОСОБА_2 право власності на: будинковолодіння (житловий будинок із прилеглою до нього земельною ділянкою та належними до нього господарськими будівлями і спорудами) по АДРЕСА_6 та автомобіль Honda CR-V Elegance 2.0 AT, а за нею (ОСОБА_3) визнати право власності на: земельну ділянку площею 1,000 га, яка розташована на території Микулицької сільської ради Бородянського району Київської області; квартиру АДРЕСА_2; квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_3.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 мотивувала тим, що від шлюбу вони мають малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з нею у квартирі АДРЕСА_2. Квартиру АДРЕСА_1 вона здає в оренду та за рахунок отриманого доходу вона утримує малолітнього сина. Вказувала, що у квартирі АДРЕСА_3 проживає її брат із своєю дружиною та дітьми. Зазначала, що оскільки малолітній син проживає з нею, а ОСОБА_2 ухиляється від обов'язку утримувати дитину та витрачає кошти, у тому числі, отримані за кредитним договором, не в інтересах сім'ї, то вважала, що вона має право на збільшенні її частки у спільному майні подружжя.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 09 грудня 2016 року позов ОСОБА_2 та зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

У порядку поділу спільного майна колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнано за ОСОБА_2 право власності на: будинковолодіння АДРЕСА_6, земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер НОМЕР_1, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд; земельну ділянку площею 0,1253 га, кадастровий номер НОМЕР_2, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, які розташовані по АДРЕСА_6, всього вартістю 1 670 663 грн., а також земельну ділянку площею 1,0000 га, кадастровий номер НОМЕР_3, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Микулицької сільської ради Бородянського району Київської області, вартістю 405 500 грн., а всього на загальну суму 2 076 163 грн.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_2, вартістю 499 802 грн., квартиру АДРЕСА_1, вартістю 754 379 грн., квартиру АДРЕСА_3, вартістю 761 247 грн., а всього на загальну суму 2 015 428 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 компенсацію різниці вартості часток у сумі 30 367 грн. 50 коп.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовити, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до положень ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України).

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Оскільки законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов'язок доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладено на останнього.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 березня 2005 року.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 24 липня 2014 року шлюб між ними розірвано.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони припинили спільне проживання та ведення спільного господарства з травня 2012 року, коли відповідачка переїхала до своїх батьків у с.Микуличі Бородянського району Київської області, пізніше знімала квартиру в смт Бородянка, що підтверджується показами свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9

За час перебування ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі та їх спільного проживання на ім'я відповідачки було набуте таке майно:

- за договором купівлі-продажу від 15 червня 2006 року житловий будинок по АДРЕСА_6;

- згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 08 лютого 2007 року, виданого на підставі рішення Бородянської селищної ради від 13 липня 2006 року земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер НОМЕР_1, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що розташована по АДРЕСА_6;

- згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 08 лютого 2007 року, виданого на підставі рішення Бородянської селищної ради від 13 липня 2006 року земельну ділянку площею 0,1253 га, кадастровий номер НОМЕР_4, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташована по АДРЕСА_6;

- за договором купівлі-продажу від 11 липня 2006 року земельну ділянку площею 0,1176 га, кадастровий номер НОМЕР_5, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що розташована по АДРЕСА_7. (згідно договору купівлі-продажу від 20 лютого 2008 року 0,0096 га даної земельної ділянки продано);

- за договором купівлі-продажу від 11 липня 2006 року земельну ділянку площею 0,0684 га, кадастровий номер НОМЕР_6, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташована по АДРЕСА_7 (відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 27 травня 2009 року, виданого на підставі рішення Бородянської селищної ради від 23 грудня 2008 року цільове призначення даної земельної ділянки - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд);

- за договором купівлі-продажу від 21 вересня 2011 року земельну ділянку площею 1,000 га, кадастровий номер НОМЕР_3, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Микулицької сільської ради Бородянського району Київської області;

- за договором купівлі-продажу від 27 березня 2012 року земельну ділянка площею 0,091 га, кадастровий номер НОМЕР_7, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що розташована по АДРЕСА_8 (на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 08 листопада 2013 року за ОСОБА_3 зареєстроване право власності на земельну ділянку площею 0,0767 га з кадастровим номером НОМЕР_8);

- на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26 грудня 2007 року квартира АДРЕСА_1;

- на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26 грудня 2007 року квартира АДРЕСА_3;

- на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22 лютого 2013 року квартира АДРЕСА_2;

- на підставі видаткової накладної та акту приймання-передачі від 5 червня 2010 року автомобіль Honda CR-V Elegance 2.0 AT.

Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.

На обґрунтування позовних вимог про визнання права особистої власності на житловий будинок по АДРЕСА_6, земельну ділянку площею 0,1176 га та земельну ділянку площею 0,0684 га, що розташовані по АДРЕСА_7, ОСОБА_2 посилався на те, що дане майно було придбане за рахунок його особистих коштів, отриманих від продажу належних йому на праві власності квартир у м.Вишгороді та у м.Києві до шлюбу з відповідачкою.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 19 вересня 2006 року ОСОБА_2 продав належну йому квартиру АДРЕСА_4, проте житловий будинок по АДРЕСА_6 був придбаний у період шлюбу сторін за договором купівлі-продажу від 15 червня 2006 року з відстроченням сплати частини коштів до 15 липня 2006 року. Земельна ділянка площею 0,1176 га та земельна ділянка площею 0,0684 га, були придбані у період шлюбу сторін за договором купівлі-продажу від 11 липня 2006 року, тобто, ще до продажу вказаної вище квартири АДРЕСА_4.

Також по справі встановлено, що квартира АДРЕСА_5, що належала позивачу ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, була продана за договором купівлі-продажу від 19 квітня 2005 року. Жодних доказів, які б підтверджували вкладення позивачем коштів від продажі цієї квартири на придбання майна в період шлюбу з відповідачкою суду не надано.

Допитана у суді першої інстанції свідок ОСОБА_11 - мати позивача ОСОБА_2, показала, що кошти, отримані від продажі квартири в м.Києві були витрачені для придбання квартири у м.Вишгороді.

Свідок ОСОБА_7 - батько відповідачки, в суді першої інстанції показав, що будинок по АДРЕСА_6 був придбаний за кошти його сім'ї, позивач особистих коштів на придбання цього майна не надавав.

Оскільки ОСОБА_2 не надав суду безспірних доказів надання особистих коштів на придбання спірного будинку та спірних земельних ділянок, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання за ним права особистої власності на це майно, та, відповідно, правильно відмовив у задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_2

Враховуючи, що режим спільної сумісної власності майна подружжя презюмується, а сторонами по справі вказана презумпція не спростована, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно визнав об'єктами спільного сумісного майна подружжя, які підлягають поділу, таке майно:

- житловий будинок по АДРЕСА_6 разом з прилеглою до нього земельною ділянкою площею 0,15 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, та земельною ділянкою площею 0,1253 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташовані по АДРЕСА_6 та складають одне будинковолодіння, які ОСОБА_3 просить поділити;

- земельна ділянка площею 1,000 га, кадастровий номер НОМЕР_3, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Микулицької сільської ради Бородянського району Київської області

- квартира АДРЕСА_1, квартиру АДРЕСА_3, квартира АДРЕСА_2, які збудовані за спільні кошти сторін.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що на земельній ділянці площею 0,1176 га по АДРЕСА_7, на земельній ділянці площею 0,0684 га по АДРЕСА_7 та на земельній ділянці площею 0,0767 га по АДРЕСА_8, сторони за час шлюбу збудували багатоквартирні будинки, квартири в яких продали іншим особам, за винятком трьох квартир.

Відповідно до ст.382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Згідно з п.4 ст.1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.5 цього ж Закону, спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

Отже, враховуючи наведені вимоги закону, та приймаючи до уваги, що з будівництвом на вказаних земельних ділянках багатоквартирних будинків та переходом права власності на більшу частину квартир в цих будинках до інших осіб, припинилося право спільної сумісної власності подружжя сторін на ці земельні ділянки, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вони не можуть враховуватись при поділі спільного майна подружжя.

По справі встановлено, що 19 квітня 2007 року між відкритими акціонерним товариством «Райфайзен Банк Аваль», перейменованого в подальшому у ПАТ «Райфайзен Банк Аваль», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав йому кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 151 500 доларів США на строк до 19 квітня 2027 року.

04 вересня 2007 року між ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору від 19 квітня 2007 року, за умовами якої йому надано кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 251 500 доларів США.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 30 вересня 2013 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 19 квітня 2007 року у сумі 229 681,17 доларів США. та судові витрати у сумі 3 441 грн.

Обґрунтовуючи вимоги позову про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя та стягнення компенсації за виконання боргових зобов'язань, ОСОБА_2 зазначав, що отримані за даним договором кредитні кошти у розмірі 251 500 доларів США були використані в інтересах сім'ї для набуття спільного майна, зокрема, будівництва спірних квартир, але сторонами кредит повністю повернутий не був, у зв'язку з чим рішенням Бородянського районного суду від 30 вересня 2013 року стягнуто з нього на користь банку заборгованість за вказаним кредитним договором у сумі 229 681,17 доларів США.

Відповідно до ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

У суді першої інстанції свідки ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, кожен окремо, показали, що ОСОБА_2 займався будівництвом будинків по АДРЕСА_7 та по АДРЕСА_8, розраховувався за проведені роботи, однак вони не знають за рахунок яких коштів. ОСОБА_14 отримав від нього 32 000 грн., а скільки було сплачено ОСОБА_12 і ОСОБА_13 вони не пам'ятають.

Свідки ОСОБА_7 і ОСОБА_8 в суді першої інстанції пояснили, що будівництво будинків по АДРЕСА_7 та по АДРЕСА_8 здійснювалось їх силами та за рахунок коштів їх сім'ї.

Отже, враховуючи, що ОСОБА_2 не надав суду належних та допустимих доказів використання ним отриманих кредитних коштів в інтересах сім'ї, та приймаючи до уваги, що представники позивача визнали в судовому засіданні, що позивач з часу припинення з відповідачкою сімейних відносин грошові кошті на погашення кредиту не сплачував, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для врахування боргових зобов'язань ОСОБА_2 при поділі майна подружжя та стягнення з ОСОБА_3 компенсації за виконання боргових зобов'язань.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з урахуванням висновку комплексної судової оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи від 29 квітня 2016 року дійшов правильного висновку, що загальна вартість майна, яке підлягає поділу між сторонами, становить 4 091 591 грн., а відтак ідеальні частки сторін у спільному сумісному майні складають по 2 045 795 грн. 50 коп.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги допущену експертом при оцінці будинковолодіння по АДРЕСА_6 помилку щодо розміру земельних ділянок за їх цільовим призначенням та зазначення у висновку площі земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку 0,10 га замість 0,15 га, а для ведення особистого селянського господарства - 0,1806 га замість 0,1253 га, зважаючи на те, що згідно вказаного висновку вартість 1 кв.м земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку складає в еквіваленті 2,5 долара США, а вартість 1 кв.м земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства - 2,0 доларів США, тобто, зменшення розміру земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку на 0,05 га призвело до заниження вартості оцінки будинковолодіння, яке виділяється позивачу, в цілому, з чим сторони погодились.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про виділення ОСОБА_2 житлового будинку із земельними ділянками загальною вартістю 1 670 663 грн., а ОСОБА_3 - квартиру АДРЕСА_1, квартиру АДРЕСА_3 та квартиру АДРЕСА_2, загальною вартістю 2 015 428 грн., оскільки судом встановлено, що спірний будинок із земельними ділянками по АДРЕСА_6 перебуває в користуванні позивача ОСОБА_2, а спірні квартири знаходяться у користуванні ОСОБА_3 та її родичів.

При цьому судом першої інстанції вірно враховано, що вартість майна, яке виділяється ОСОБА_3, перевищує вартість майна, виділеного ОСОБА_2, а тому позивачу підлягає виділенню земельна ділянка площею 1,000 га, кадастровий номер НОМЕР_3, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Микулицької сільської ради Бородянського району Київської області, вартість якої становить 405 500 грн.

Враховуючи, що ОСОБА_3 виділено майно на суму меншу її ідеальної частки на 30 367 грн. 50 коп. (2 045 795,50 - 2 015 428), а ОСОБА_2 - більше його ідеальної частки на вказану суму (2 076 163 грн. - 2 045 795,50), колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильно висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 компенсації різниці в частках у розмірі 30 367 грн. 50 коп.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що земельна ділянка площею 0,1253 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована по АДРЕСА_6, не є предметом спору та, визнавши за ОСОБА_2 право власності на неї у порядку поділу спільного майна подружжя, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, є необґрунтованими, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що земельна ділянка площею 0,1253 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована по АДРЕСА_6 є прилеглою до житлового будинку по АДРЕСА_6 та є частиною вказаного домоволодіння.

Зі змісту зустрічного позову вбачається, що ОСОБА_3 просила визнати за ОСОБА_2, зокрема, право власності на будинковолодіння (житловий будинок із прилеглою до нього земельною ділянкою та належними до нього господарськими будівлями і спорудами) по АДРЕСА_6, до якого відноситься земельна ділянка площею 0,1253 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована по АДРЕСА_6.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що вказана земельна ділянка площею 0,1253 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована по АДРЕСА_6 вибула із спільної власності сторін та належить іншим особам, є безпідставними, оскільки матеріали справи не містять безспірних доказів того, що вказана земельна ділянка вибула із власності сторін і таких доказів позивач відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України суду не надав.

Не заслуговують на увагу і посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції ОСОБА_2 виділене майно, яке обтяжене іпотекою, а ОСОБА_3 виділене майно, яке не є обтяжене іпотекою, оскільки наявність чи відсутність обтяження майна іпотекою не впливає на правовий режим спільного сумісного майна подружжя та не має правового значення при його поділі.

Також не мають правового значення для вирішення питання про поділ спільного майна подружжя доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не надавав згоди ОСОБА_3 на проживання її родичів у виділених їй квартирі АДРЕСА_3.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Ураховуючи наведене та положення ст.308 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 не оскаржується, тому відповідно до положень ст.303 ЦПК України судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 09 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді