Справа № 175/1078/17
Провадження № 2/175/424/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2017 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Реброва С.О.,

за участю:

секретаря Ратушної Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за уточненим позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Дніпропетровського району про визнання права власності на будинок,

встановив:

В березні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, який згодом уточнив та згідно уточнень просив визнати за ним право власності на будинок А-1, загальною площею 53,1 кв.м., житловою площею 36,7 кв.м., який розташований за адресою: вул.Центральна 141, с.Миколаївка, Дніпровського району, Дніпропетровської області та право власності на земельну ділянку на якій розташований будинок.

Представник позивача та позивач у судове засідання не зявились, представник позивача надав суду заяву в якій просив розглядати справу без його участі та позивача, уточнені позовні вимоги підтримали та просили задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 сільської ради у судове засідання також не зявився, надавши заяву про розгляд справи без участі представника, згідно вимог чинного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження, 26 серпня 2005 року мати позивача померла, що також підтверджується свідоцтвом про смерть наявним в матеріалах справи, видане виконкомом Ордженікідзевської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, актовий запис № 36.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ще за життя мати позивача отримала у власність земельну ділянку, як розташована за адресою: с.Миколаївка, Дніпровського району, Дніпропетровської області, вул.Центральна, 141, що вбачається з рішення Голови Ордженікідзевської сільської ради ОСОБА_4 від 09 грудня 1997 року № 194. Після отримання земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель мати та батько позивача поступово збудували будинок, постійно проживали в цьому будинку, батько в 2000 році помер, в підтвердження того, що батьки позивача постійно проживали в будинку є довідка видана Ордженікідзевською сільською радою народних депутатів. Після смерті батька позивача його мати продовжила проживати в будинку, позивач неодноразово до неї приїжджав, допомагав по господарству.

Коли позивач звернувся до державного нотаріуса Першої дніпродзержинської державної нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, йому було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, у зв'язку тим, що відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно, а саме на будинок, який розташований за адресою: с.Миколаївка, Дніпровського району, Дніпропетровської області, вул.Центральна, 141.

Відповідно до ст. ст. 1217, 1222 ЦК України, спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

У відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або законність набуття права власності не встановлена судом.

У судовому засіданні встановлено, що за життя спадкодавець не зареєстрував належне йому право власності на спадкове майно, у звязку з чим позивач не має можливості скористатися належним йому правом на отримання спадщини. Не зважаючи на те, що ніхто не оспорює спадкове право позивача, він не має можливості оформити свої спадкові права, оскільки не оформлено правовстановлюючий документ на спадкове майно.

Згідно ст. 47 Закону України «Про нотаріат», та відповідно з пунктами 4.14, 4.15 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (№ 296/5 від 22.02.2012 року), нотаріус перевіряє склад спадкового майна та видає на нього свідоцтво про право на спадщину. Для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам ст. 47 Закону України «Про нотаріат».

Відповідно до пунктів 4.14, 4.15, 4.18 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, яке підлягає реєстрації, нотаріус перевіряє належність цього майна спадкодавцеві на підставі правовстановлюючих документів.

Згідно зі ст. 375 ЦК України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Відповідно до ст. 90 ЗК України, права власників земельних ділянок є споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Згідно до Закону України Про планування і забудову територій від 20.04.2000 р., Забудова територій полягає в розміщенні та здійсненні будівництва нових об'єктів, реконструкції, реставрації, капітального ремонту, впорядкування існуючих об'єктів містобудування, розширення та технічного, переоснащення підприємств.

Зібрані по справі докази вказують, що фактично померлій 26 серпня 2005 року ОСОБА_3 належала земельна ділянка. За життя спадкодавець не зареєструвала належне їй право власності на майно, у звязку з чим позивач не має можливості скористатися належним йому правом на отримання спадщини.

Згідно з п.п. 212, 216 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 р. за N 20/5, нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов'язково вимагаються відповідні документи. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальної конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Судом встановлено, що спадщина не перейшла до держави, не визнана відумерлою, позивач вступив в управління та володіння спадковим майном і є спадкоємцем за законом, право власності спадкодавця ОСОБА_3 не припинено відповідно до ст. 346 ЦК України, а відповідно до ст.1296 ЦК України, згідно із ст. 16 ЦК України, способом захисту свого права є визнання права.

Таким чином, встановлено неможливість оформлення позивачем спадкових прав на майно у позасудовому порядку, оформлення яких не порушує законних прав чи інтересів інших осіб, тому суд вважає за необхідне уточнені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Частиною 1 ст.88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, враховуючи, що у позовній заяві ОСОБА_1, не зазначає про стягнення сплаченого судового збору з відповідача, суд приходить до висновку, що судові витрати у справі відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16, 375, 1217, 1218 ЦК України, ст.ст.10, 57-61, 209, 212-215, ЦПК України, суд, -

вирішив:

Уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Дніпропетровського району про визнання права власності на будинок - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на будинок А-1, загальною площею 53,1 кв.м., житловою площею 36,7 кв.м., який розташований за адресою: вул.Центральна 141, с.Миколаївка, Дніпровського району, Дніпропетровської області та право власності на земельну ділянку за адресою: вул.Центральна 141, с.Миколаївка, Дніпровського району, Дніпропетровської області на якій розташований будинок.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя С.О. Ребров