Ухвала іменем україни
26 квітня 2017рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,Писаної Т.О., Попович О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання особистої власності та поділ спільного майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_6, яка діє через представника ОСОБА_8, на рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що в період з червня 2010 року до 30 квітня 2013 року вони з відповідачем проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

У період фактичних шлюбних відносин у них народилось троє дітей: дочка ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, сини ОСОБА_10 та ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Під час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу вони 30 грудня 2011 року придбали трикімнатну квартиру за АДРЕСА_5 яку оформили на відповідача.

Вказує проте, що з 30 квітня 2013 року по 01 квітня 2015 року вони перебували в зареєстрованому шлюбі, однак з квітня 20014 року не проживали однією сім'єю, не вели спільного господарства, не підтримували шлюбних відносин. У відповідача є нова сім'я, він змінив місце проживання, виїхав з країни.

Такі обставини встановлювались при розгляді справи Дніпровським районним судом м. Києва у справі № 755/4173/15-ц та відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доведенню.

У судовому порядку було визнано факт їхнього проживання однією сім'єю в період з червня 2010 року по 30 квітня 2013 року, проведено поділ спільно нажитого майна, однак питання поділу спільної квартири, яка була придбана ними в період проживання однією сім'єю, не вирішено.

Враховуючи, що спірна квартира була придбана як за рахунок спільних коштів відповідача та позивача (у сумі 100 000 грн), так і за рахунок особистих коштів позивача (в сумі 370 000 грн), частки у праві власності на спірну квартиру можливо визначити так чином: її частка у квартирі складає 79,78/100, а частка 20,22/100 є спільною сумісні власністю подружжя та підлягає поділу між ними, звідси їй та відповідачу належить частки по 10,11/100.

З урахуванням наведеного просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на 79,78/100 частки квартири АДРЕСА_6, у порядку поділу спільної сумісної власності визнати за нею 10,11/100 частки квартири АДРЕСА_7 визнати за відповідачем 10,11/100 частки квартири АДРЕСА_6.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2015 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_6 право особистої приватної власності на 79,78/100 часток квартири АДРЕСА_1.

В порядку поділу спільної сумісної власності визнано право власності за ОСОБА_6 на 10,11/100 частки квартири АДРЕСА_1.

В порядку поділу спільної сумісної власності визнано право власності за ОСОБА_7 на 10,11/100 частки квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказане рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира була придбана у період проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу, як за особисті кошти позивача у сумі 370 000 грн, що становить 79,78/100 частки квартири, так і за спільні сімейні кошти у сумі 100 000 грн, що становить 20,22/100 частки квартири, відповідно визнав право власності за ОСОБА_6 на 10,11/100 частки квартири АДРЕСА_2.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що до участі у справі не було залучено в якості третьої особи ОСОБА_11, який оскаржив рішення районного суду в апеляційному порядку, та в інтересах якого накладено арешт на квартиру, що є об'єктом поділу між сторонами. При цьому апеляційний суд не наділений процесуальним правом залучити заявника до участі у справі.

Такі висновки апеляційного судів є обґрунтованими та відповідають встановленим у справі обставинам.

Судом встановлено, що з 30 квітня 2013 року до 01 квітня 2015 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Сторони мають дітей: ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, ОСОБА_13 та ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 травня 2015 року встановлений факт проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з червня 2010 року по 30 квітня 2013 року.

Згідно зі свідоцтвом від 30 грудня 2011 року ВРП № 351271, виданим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біловол С.М. та зареєстрованим у реєстрі за № 2658, та витягом про державну реєстрацію прав № 33819551 від 12 квітня 2012 року, виданим Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, вбачається, що квартира АДРЕСА_3 належить ОСОБА_7 на праві приватної власності.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_6 вказала, що спірна квартира була придбана як за рахунок спільних коштів відповідача та позивача (в сумі 100 000 грн), так і за рахунок особистих коштів позивача (в сумі 370 000 грн), частки у праві власності на спірну квартиру можливо визначити таким чином: її частка у квартирі складає 79,78/100, а частка 20,22/100 є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між ними, а тому їй та відповідачу належить по 10,11/100.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою на рішення районного суду, яким визнано за сторонами право власності на спірну квартиру у відповідних частках, ОСОБА_11 посилався на те, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09 вересня 2014 року у справі № 755/23791/14-ц у рамках забезпечення його позову до ОСОБА_7 про стягнення коштів накладено арешт на квартиру АДРЕСА_4.

Згідно з вказаною ухвалою ОСОБА_7 та будь-яким третім особам заборонено вчиняти дії метою яких є відчуження будь-яким чином або обтяження будь-яким чином квартири, також заборонено органам Державної реєстраційної служби України, включаючи Реєстраційну службу Головного управління юстиції в м. Києві, приймати заяви пре реєстрацію права власності, здійснювати реєстрацію права власності чи інших речових прав або обтяжень квартири.

На виконання цієї ухвали до Державного реєстру речових прав на нерухоме майне внесено запис про реєстрацію обтяження, що підтверджується витягом № 27645268.

Таким чином, судом встановлено, що станом на дату ухвалення оскаржуваного рішення заходи забезпечення позову не скасовані, арешт з квартири не знято.

Згідно з ч. 1 ст. 26 ЦПК України у справах позовного провадження особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб.

За приписами ч. 1 ст. 34 ЦПК України треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення судового розгляду, пред'явивши позов до однієї чи обох сторін. Ці особи мають усі процесуальні права і обов'язки позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом цієї статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається в несприятливих для них наслідках.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 03 лютого 2016 року у справі № 6-885цс15 та від 17 лютого 2016 року у справі № 6-76цс16, які відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України; суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Таким чином, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність залучення до участі у справі у якості третьої особи ОСОБА_11, оскільки спір, що виник між сторонами щодо поділу квартири АДРЕСА_4, порушує права та інтереси останнього, який до участі у справі не залучений.

Оскільки відповідно до правил, встановлених главою 1 розділу V ЦПК України, суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями залучення до участі у справі сторін на стадії апеляційного провадження, тому у суду були наявні підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Отже, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

При цьому позивач не позбавлений можливості звернутися до суду із позовною заявою, зазначивши всіх осіб, які беруть участь у справі (ст. 26 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, яка діє через представника ОСОБА_8, відхилити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: В.М. Коротун Л.М. Мазур Т.О. Писана О.В. Попович