АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Єлізаренко І.А., Баранніка О.П.

за участю секретаря Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк"

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2016 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк", ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2013 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до ПАТ "Акцент-Банк", ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 09.01.2004 року між ним та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №ZPP0R045490363, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 4 590 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 0,12% на рік з кінцевим терміном повернення 07.01.2005 року. Вимоги до відповідача, що випливають із вказаного кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ «А-Банк» договору поруки. Відповідач ОСОБА_2 зобовязання за кредитним договором належним чином не виконав, у звязку з чим виникла заборгованість станом на 14.05.2013 року у розмірі 141582,85 грн., яка складається з: 4571,54 грн. заборгованість за кредитом, 42352,03 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 94659,28 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Просив стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за кредитним договором №ZPP0R045490363 від 09.01.2004 року у розмірі 131582,85 грн., витрати на юридичну допомогу у розмірі 3200 грн., судові витрати по справі, та стягнути солідарно з відповідачів суму у розмірі 10000 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2016 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" до ПАТ "Акцент-Банк", ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

У апеляційній скарзі ПАТ КБ "ПриватБанк" просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів та пені та ухвалити нове в цій частині про задоволення його позовних вимог про стягнення процентів та пені, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Предметом перегляду в апеляційному порядку є рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" до ПАТ "Акцент-Банк" та в частині позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення процентів та пені.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були сторонами під час розгляду справи по суті, у достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку.

Згідно ст.1054 ЦК України, обов'язком позичальника за кредитним договором є зокрема повернення кредиту та сплата процентів за користування ним.

Відповідно до вимог ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного кредитного договору №ZPP0R045490363 від 09.01.2004 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 4590 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 0,12% на рік з кінцевим терміном повернення 07.01.2005 року.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №ZPP0R045490363 від 09.01.2004 року між позивачем та відповідачем ПАТ «Акцент-Банк» був укладений договір поруки № 167 від 20.10.2010 року.

Позивач заявив, що у звязку з невиконанням відповідачем зобовязань за договором виникла заборгованість станом на 14.05.2013 року у розмірі 141582,85 грн., яка складається з: 4571,54 грн. заборгованість за кредитом, 42352,03 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 94659,28 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції представник відповідача звернувся до суду з клопотанням про застосування до вимог Банку строку позовної давності.

Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, заборгованість відповідача за даним кредитним договором почала виникати з лютого 2004 року. Рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 06.02.2009 року було стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №ZPP0R045490363 від 09.01.2004 року, яка виникла станом на 04.08.2008 року у розмірі 8628,25 грн. Після набрання даного рішення суду законної сили 17.02.2009 року, позивач звернувся до суду з даним позовом 14.06.2013 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку, суд правильно виходив з того, що позивач звернувся до суду з пропуском трирічного строку для пред'явлення позову, а відповідач ОСОБА_2 відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України подав до суду заяву про застосування строків позовної давності. Позивач не ставив перед судом питання про поновлення пропущеного строку позовної давності, інших строків позовної давності ані кредитним договором, ані додатковими угодами, не передбачено. Крім того, позивачем не надано жодного доказу щодо зміни тривалості позовної давності, зупинення перебігу позовної давності чи переривання перебігу позовної давності.

Доводи апеляційної скарги банку про те, що суд першої інстанції, під час вирішення спору, не врахував, що строк позовної давності сплив лише до вимог про стягнення тіла кредиту, однак проценти та пеня підлягають стягненню з відповідача на його користь не можуть бути прийняті до уваги, оскільки згідно ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції позивач не надав і, відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України, розпорядився своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду першої інстанції, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Однак, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" до ПАТ "Акцент-Банк" суд першої інстанції виходив з того, що договір поруки № 167 від 22.10.2010 року був укладений після спливу строку дії основного договору, а тому договір поруки є нікчемним.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-745ц15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Вирішуючи спір, суд на вищевказані розяснення уваги не звернув, належним чином не перевірив чи підлягають заявлені вимоги позовної заяви розгляду за правилами цивільного судочинства та на порушення вимог ст. 12 ГПК України, помилково розглянув справу в частині позовних вимог банку до ПАТ "Акцент-Банк" в порядку цивільного судочинства.

Інших порушень матеріального чи процесуального закону судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" до ПАТ "Акцент-Банк" та провадження у справі в цій частині закрити, оскільки розгляд даних вимог віднесено до юрисдикції господарського суду, а в решті залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" - задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2016 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк".

Провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" про стягнення заборгованості - закрити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді І.А.Єлізаренко

ОСОБА_3