Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №336/5761/16 Головуючий у 1 інстанції: Галущенко Ю.А.
Провадження № 22-ц/778/728/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» березня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

ОСОБА_2,

секретар: Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення,

ВСТАНОВИЛА:

В вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про виселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що є власницею житлового будинку, що знаходиться за адресою: Мокрянський кар'єр-2, селище Креміно, Шевченківського району Запорізької області. Разом зі нею в будинку зареєстрований її син ОСОБА_5 як власник 1/2 частини вказаного домоволодіння.

В дане помешкання, скориставшись її відсутністю, змінивши замки, незаконно вселився її колишній чоловік відповідач по справі ОСОБА_4, шлюб з яким розірвано 21.12.1995 р., та який також займає сусідню квартиру.

Відповідач перешкоджає їй в користуванні власністю, завдаючи їй матеріальні збитки та моральні страждання, у звязку з чим вона змушена звернутись до суду для усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення із житлового приміщення відповідача.

На підставі зазначеного, посилаючись на положення ст.116 ЖК України та ст.ст.319,391 ЦК України, просила виселити ОСОБА_4 з житлового будинку, що знаходиться за адресою: Мокрянський кар'єр, 2АДРЕСА_1, селище Креміно, Шевченківського району Запорізької області, та зобовязати відповідача відшкодувати їй судові витрати.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Звертаючись до суду з позовом про виселення, позивач посилалась на положення ст.116 ЖК України та ст.ст.319, 391 ЦК України та зазначала про самоуправні дії відповідача, а саме: незаконне вселення колишнього чоловіка в належне їй помешкання, зміну замків, перешкоджання їй в користуванні власністю, завдання їй матеріальних збитків та моральних страждань.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22.08.1997 р. позивачу та ОСОБА_5 у рівних частках на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 № 2 (с.Креміно)в м.Запоріжжі(а.с.8).

Відповідач ОСОБА_4 є колишнім членом сімї позивача - шлюб між сторонами розірвано 21 грудня 1995 року (а.с.9).

За змістом довідок, які видавалися ОСОБА_3 головою квартального комітету у 2009 р. та у 2011 р., за зазначеною адресою зареєстровані позивач та її син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10).

Відповідач ОСОБА_4 зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_2 № 2 (с.Креміно)в м.Запоріжжі, що підтверджується довідкою адресного бюро (а.с.12).

Статтею 156 ЖК України визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Відповідно до ст. ст. 355, 368,369 ЦК України власність двох чи більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути, зокрема фізичні особи. Право спільної сумісної власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

За приписами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Положеннями ст.ст. 150, 156 ЖК Української РСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 157 ЖК Української РСР визначено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до положень ст. 116 ЖК України підставами виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення є:

а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення. Вина цих осіб носить характер умислу або грубої необережності. Під систематичністю розуміють скоєння двох і більше таких правопорушень;

б) використання його не за призначенням. Це використання житлового приміщення не для проживання, а для розміщення майстерні, складу, підсобних приміщень, утримання тварин тощо;

в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

При цьому у всіх випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Відповідно до ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено поняття належності та допустимості доказів.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження тих обставин, що позивач не проживає у спірній квартирі з вини відповідача, не має доступу до спірної квартири через її самоуправне зайняття відповідачем та протиправне переобладнання.

Крім того, позивач не заперечує той факт, що до відповідача попередньо не вживались заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу за місцем роботи або проживання відповідача.

Суд обґрунтовано зазначив в рішенні, що позивачем не залучений до розгляду справи співвласник спірної квартири - ОСОБА_5

Довід апеляційної скарги про те, позивач зазначала в позовній заяві, що співвласник будинку ОСОБА_6 мешкає з дружиною окремо, але суд не надав цьому оцінку, спростовується змістом позовної заяви та відсутністю в матеріалах доказів проживання співвласника житлового приміщення ОСОБА_5 за іншою адресою.

До того ж, як вбачається з пояснень позивача, іншій співвласник житлового приміщення син позивача та відповідача не заперечує проти користування цим приміщенням.

Не заслуговує на увагу твердження апеляційної скарги про не врахування судом тієї обставини, що ОСОБА_3 викликала наряд поліції у звязку з перешкодою відповідача увійти в належне їй житлове приміщення. По-перше, на вказану обставину позивач не посилалась в позовній заяві, по-друге, на підтвердження цих обставин позивачем не надано доказів.

Посилання представника позивача в суді апеляційної інстанції на те, що докази перешкоджання відповідачем в користуванні житловим приміщенням надавались в суді першої інстанції в судовому засіданні 07.12.2016 року спростовуються матеріалами справи, в тому числі журналом судового засідання від 07.12.2016 року, на який позивачем не надавалось зауважень з приводу неправильності чи неповноти відповідно до вимог ст.199 ЦПК України.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та для постановляння нового рішення по справі

Керуючись ст.ст.304,307,308,313-315,319 ЦПК України,колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: