Провадження № 2/750/18/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2017 року м.Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова у складі:

головуючого судді Литвиненко І.В.,

за участю секретаря Юрченко І. В.,

з участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача, представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним,

третя особа - Приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_6,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5, посвідченого 27 липня 2015 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, реєстровий № 2376. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що заповіт на користь відповідача був посвідчений померлою в 87 років, в останній рік у ОСОБА_7 розвився віковий склероз, почастішали випадки несприйняття дійсних подій, після перенесеної ЧМТ у неї постійно боліла голова, вона забувала події що відбувались навколо неї, постійно чогось боялась, відчувала нічні безсоння, а тому вважає, що в момент посвідчення заповіту ОСОБА_7 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати, а так як 17.10.2014 року ОСОБА_7, яка була свекрухою позивача, склала заповіт на її імя, просила визнати заповіт від 17.10.2014 року недійсним.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Відповідач та її представники просили відмовити у задоволенні позовних вимог відмовити.

Судом встановлено, що 27 липня 2015 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, був посвідчений заповіт ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 , за яким заповідала належну їй квартиру АДРЕСА_1, заповіт посвідчений при свідках ОСОБА_8, ОСОБА_9 (а.с. 34 т 1).

Заповітом від 02.09.1996 року, ОСОБА_7 заповіла все своє майно синові ОСОБА_10 (а.с. 94 т. 1).

Згідно із заповітом від 04.09.1999 року, ОСОБА_7 заповідала все своє майно своєму сину ОСОБА_10 та ОСОБА_11, якщо зазначений спадкоємець ОСОБА_10 помре раніше заповідача, або не прийме спадщину, то все заповідане йому майно заповіла ОСОБА_11 (а.с.92 т. 1).

17.10.2014 року був посвідчений заповіт ОСОБА_7 приватним нотаріусом ОСОБА_12, яким вона заповідала належну їй квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 (а.с. 42 т. 1).

Згідно із заповітом від 20.03.2015 року ОСОБА_7 заповіла свою квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_13 (а.с. 97 т. 1)

З 20.08.2002 року до дня смерті в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_7 була зареєстрована одна (а.с. 33 т. 1).

На час смерті квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 13.06.2002 року (а.с. 58-60 т. 1).

Між територіальним центром соціального обслуговування одинокого громадянина та ОСОБА_7 був укладений договір про соціальне обслуговування на період з 12.08.2014 року по 12.08.2015 року (а.с. 63-64 т.1)

11 жовтня 2015 року померла ОСОБА_7 в с. Сновянка Чернігівського району Чернігівської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ЕЛ № 263175 (а.с. 25 т. 1).

Причиною смерті ОСОБА_7 стала хронічна серцева недостатність, стеноз гирли аорти, загальний атеросклероз, що підтверджується копією лікарського свідоцтва про смерть № 205 (а.с. 60, 99 т. 1).

Згідно із свідоцтвом про поховання від 11.10.2015 року та рахунку фактури від 12.10.2015 року, поховання здійснювала ОСОБА_3 (а.с. 56-570 т. 1).

Як вбачається із копії спадкової справи № 28/2015, із заявами про прийняття спадщини звернулись ОСОБА_5 (а.с. 102 т. 2), ОСОБА_4 (а.с. 111 т. 2). Інші особи із заявами про прийняття спадщини не звертались.

Допитана в якості свідка третя особа ОСОБА_6 пояснила, що враховуючи вік ОСОБА_7, вона задавала їй багато питань, вона пояснила, що хоче скласти заповіт на ОСОБА_2, свідок запропонувала скласти заповіт при свідках, сумнівів в дієздатності ОСОБА_7 у свідка не було.

Свідок ОСОБА_14 пояснила про те, що ОСОБА_7 обслуговувалась територіальним центром соціального обслуговування одинокого громадянина 2 рази на тиждень, але їй цього було мало, до неї приїхала відповідач та її чоловік, ОСОБА_7 казала, що ОСОБА_5 - це її учениця. ОСОБА_7 важко було пересуватись. Дзвонили до територіального центру стосовно того, що необхідно забрати ОСОБА_7 із психіатричної лікарні, невістка відмовилась її забирати.

Свідок ОСОБА_15 пояснила, що як відповідач забрала ОСОБА_7, то останній добре жилось, її психічний стан відповідав її віку, відповідач залишала її саму, коли їздила на базар.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що із сусідкою проживала с 1992 року в одному будинку, вона викладала в льотному училищі, її психічний стан був нормальний, невістку не бачила, за нею потрібний був догляд, вона голодна бувала, невістка забрала ключі, ОСОБА_7 могла голодною сидіти 2 дні, в дві години ночі приходила до свідка просила їсти, також розповідала, що одного разу електричний чайник поставила на газ, газ пішов, викликали газову службу. ОСОБА_7 просила ОСОБА_5 забрати її до себе.

Свідок ОСОБА_16 пояснив, що до нього прийшли мешканці будинку та повідомили, що на 9-му поверсі живе жінка похилого віку, яку ніхто не доглядає, їй запропонували піти до будинку для людей похилого віку, чи до знайомих, вона попросила забрати її до себе своїх знайомих. Ця жінка впізнавала сусідів, розуміла всіх.

Свідок ОСОБА_17 пояснила, що приходила на виклик у с. Сновянка, вона впізнавала свідка, обмінювалась з нею фразами іншою мовою, вона розповідала де працювала. У неї були книжки, вона була доглянута та сита, коли жила у відповідача.

Свідок ОСОБА_18, повідомила, що добре знала ОСОБА_7, її покійний син просив, щоб свідок доглянула його матір. Вона, коли жила в квартирі АДРЕСА_2, була голодною, стукала в двері, невістка не доглядала за нею. ОСОБА_7 просила забрати її до себе, не хотіла йти у будинок для літніх осіб, говорила, що викинеться з вікна, тому відповідач погодилась забрати її до себе, де доглядала за нею.

Згідно із висновком посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи № 3 від 20.01.2017 року, ОСОБА_7 в момент складання заповіту 27.07..2015 року страждала на органічні психічні розлади судинного ґенезу внаслідок церебрального атеросклерозу з грубим інтелектуально-мнестичним зниженням, що досягало ступеню деменції (недоумства), на момент складання заповіту 27.07.2015 року ОСОБА_7 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (а.с 191-200 т.1).

Згідно із висновком Київського міського центру судово-психіатричної експертизи № 530 від 09.08.2017 року, ОСОБА_7 на момент складання заповіту 27.07.2015 року страждала на органічні психічні розлади судинного ґенезу (церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба) з грубим інтелектуально-мнестичним зниженням, що досягла ступеню деменції (недоумства), ОСОБА_7 на момент складання заповіту (27.07.2015) не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, згідно даних які містяться в медичній документації, початок психічного захворювання, а саме: органічного процесу у ОСОБА_7 констатовано у 2010 році у вигляді церебростенічних скарг. При подальшому поглибленні в 2015 році у неї відмічались: органічні психічні розлади судинного ґенезу, які досягли ступеню грубого інтелектуально-мнестичного зниження у вигляді деменції (недоумства) (а.с. 82-85 т 2).

Висновки посмертної експертизи узгоджуються із медичною документацією, а саме: карткою № 732845 Чернігівської обласної психоневрологічної лікарні, згідно із якою родичі скаржились на безсоння ОСОБА_7 та на те, що вона по ночам кричить, їй було поставлено діагноз церебросклероз судин головного мозку у формі інтелектуально-мнестичного зниження. Також в медичній карточці без номеру є записи про скарги на головний біль, запаморочення, у звязку із чим їй призначалось лікування. Згідно із медичною картою стаціонарного хворого № 2707 КЛПЗ «ЧОПНЛ», ОСОБА_7 було діагностовано судинну деменцію. Згідно із медичною картою стаціонарного хворого № 11989, їй також встановлено супутній діагноз ЦВХ, ОСОБА_19 ступеню, атеросклероз судин головного мозку.

Крім того, частково узгоджуються дані експертних висновків із показаннями свідків зі сторони відповідача, а саме - ОСОБА_18, яка повідомила про те, що ОСОБА_7 повідомляла про можливий суїцид, а також ОСОБА_9, яка повідомляла про те, що у ОСОБА_7 виникли проблеми із газом, внаслідок дій останньої.

Судом, яким розпочато слухання справи спочатку, після її розподілу не допитувались свідки ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22. а тому, виходячи із принципу безпосередності, суд не може оцінити показання цих свідків, які надавались при розгляді справи в іншому складі.

Крім того, суд зауважує, що відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із вимогами ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Заповітом, відповідно до вимог ст. 1233 ЦК України, є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт, згідно із ч.1 ст. 1234 ЦК України, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до вимог ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд відповідно до ст. 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї із сторін зобовязаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Отож враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено на підставі належних та допустимих доказів - висновку Київського міського центру судово-психіатричної експертизи № 530 від 09.08.2017 року, висновку посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи № 3 від 20.01.2017 року, картки № 732845 Чернігівської обласної психоневрологічної лікарні, медичної карти стаціонарного хворого № 2707 КЛПЗ «ЧОПНЛ», частково показань свідків ОСОБА_18, ОСОБА_9, що ОСОБА_7 на час складання заповіту на користь відповідача - 27 липня 2015 року не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Також на користь позивача з відповідача належить стягнути витрати за проведення експертизи та подання позовної заяви в сумі 9295,20 грн. Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи № 10 від 17.10.2017 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», сплата судового збору у випадку, передбаченому підпунктом 13 пункту 1 частини другоїстатті 4 Закону № 3674-VI, за подання до суду заяви про забезпечення доказів здійснюється лише за умови, що така заява розглядається у процесуальному порядку, визначеному статтею 135 ЦПК, а не за подання клопотань про витребування доказів (виклик до суду свідків, призначення експертизи, витребування письмових чи речових доказів тощо), які розглядаються відповідно до статті 130 ЦПК у попередньому судовому засіданні чи статті 168 ЦПК у судовому засіданні. Оскільки питання щодо призначення екепртизи вирішувалось , як клопотання (а.с. 117), а не як заява про забезпечення доказів, то сплачений судовий збір в сумі 275,60 грн є надлишково сплачений позивачем, а тому не може бути стягнутий з відповідача.

Керуючись ч. 1 ст. 225. ст. 1257 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 208, 209, 213-215, 218 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним задовольнити.

Визнати недійсним заповіт ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5, посвідчений 27 липня 2015 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, реєстровий № 2376.

Стягнути з ОСОБА_5 вікторівни на користь ОСОБА_4 судові витрати в сумі 9295 (девять тисяч двісті девяносто пять) грн 20 коп.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя І. В. Литвиненко