РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2017 Провадження №2-о/425/283/17

Справа № 425/3220/17

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі: головуючого судді Коваленка Д.С., секретар Гайворонська І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні Рубіжанського міського суду Луганської області, справу окремого провадження за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Хрустальнинський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області про встановлення факту смерті,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із заявою, де заінтересованою особою вказав: Хрустальнинський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, про встановлення факту смерті 29 листопада 2017 року ОСОБА_2 в місті Донецьку.

У судове засідання для розгляду справи по суті, призначене на 12 грудня 2017 року, сторони не зявились. Заявник у поданій заяві, просив справу розглянути без його участі за наявними доказами, які є в матеріалах справи. Заінтересована особа не зявилась, але як і заявник у поданій заяві просила справу розглянути без участі представника відділу.

Позиція заявника полягала у тому, що ОСОБА_2, яка померла 29 листопада 2017 року в місті Донецьк, була його матірю. Але у звязку із тим, що вона померла у цьому місті, на території якого проводиться антитерористична операція і на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, заявник не може отримати лікарське свідоцтво про смерть. Як наслідок, заявник не може зареєструвати факт смерті матері в органах державної реєстрації актів цивільного стану.

Заінтересована особа проти задоволення заяви ОСОБА_1 не заперечувала.

Розглядаючи заяву по суті, суд виходить з такого.

Відповідно до положень частини 2 статті 49 Цивільного кодексу України, актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи. А згідно з положеннями частини 3 і 4 цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Положення частини 1 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачають, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті в певний час або про оголошення її померлою.

Форма лікарського свідоцтва про смерть, що видається закладами охорони здоровя або судово-медичною установою та вимоги і підстави його заповнення встановлені Інструкцією щодо заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть (форма №106/о), затвердженою Наказом Міністерства охорони здоровя України від 08 серпня 2006 року №545.

Зокрема, Інструкцією серед іншого встановлено, що: лікарське свідоцтво про смерть видається лікарем медичного закладу, що лікував померлого, на підставі спостережень за хворим і записів у медичній документації, які відображали стан хворого до його смерті, або патологоанатомом на підставі вивчення медичної документації і результату розтину (пункт 2.2.) ; у разі, якщо смерть настала внаслідок дії зовнішніх факторів (травми, асфіксії, дії крайніх температур, електричного струму, отруєнь тощо), після штучного аборту, проведеного поза межами медичного закладу, смерті на виробництві, при раптовій смерті дітей першого року життя та інших осіб, які не перебували під медичним наглядом, померлих, особа яких не встановлена, а також у тих випадках, коли є підозра на насильницьку смерть, лікарське свідоцтво про смерть видається судово-медичним експертом після розтину (пункт 2.3.) ; забороняється видача лікарського свідоцтва про смерть заочно, без особистого встановлення лікарем факту смерті. У виняткових випадках свідоцтво про смерть може бути видано лікарем, який встановив смерть тільки на підставі огляду трупа (при відсутності ознак або підозри на насильницьку смерть) та даних медичної документації про наявність у померлого при житті хвороб, які в своєму перебігу могли призвести до настання смерті (пункт 2.4.).

Таким чином, діюче законодавство України передбачає державну реєстрацію факту смерті або на підставі лікарського свідоцтва про смерть, або на підставі рішення суду. При цьому видача лікарського свідоцтва про смерть заочно, тобто без встановлення лікарем факту смерті, забороняється.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 була матірю заявника ОСОБА_1, про що свідчить надана заявником копія свідоцтва про народження, яке видано Ленінським бюро РАЦС міста Донецька, актовий запис № 542, серія VI-УР № 1280780 (а.с.17).

Двадцять девятого листопада 2017 року, мати заявника ОСОБА_2 померла в місті Донецьку через ракову інтоксикацію (а.с.10,11,12).

Поховали ОСОБА_2 на кладовищі в місті Донецьку, всіма діями по захороненню займався син померлої ОСОБА_1 (а.с. 18,19,20,21-22).

Суд констатує, що смерть ОСОБА_2 встановлена судом на підставі наданих заявником письмових доказів у вигляді лікарського свідоцтва про смерть, медичної довідки про причини смерті, свідоцтва про смерть, що видані закладами охорони здоров`я та закладами, що реєструють акти цивільного стану громадян, які не входять у систему закладів охорони здоров`я та систему органів реєстрації актів цивільного стану громадян України, і ці органи не зареєстровані за законодавством України, але знаходяться на території держави Україна, зокрема у місті Донецьку.

Однак місто Донецьк, згідно положень розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085-р входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

А згідно положень розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р, місто Донецьк входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Також суд враховує, що постановою Верховної Ради України від 17 березня 2015 року №254-19, місто Луганськ визнано тимчасово окупованою територією.

І фактично, що є загальновідомими обставинами, нині, знаходження на території міста Донецьк небезпечно як для здоров`я, так і для життя будь-якого громадянина України, а право на свободу та особисту недоторканість не забезпечуються державою Україна на території цього міста, що підтверджується Постановою Верховної Ради України від 21 травня 2015 року №462 «Про Заяву Верховної Ради України "Про відступ України від окремих зобовязань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод"».

А це, обєктивно свідчить про те, що на території міста Донецьк, нині, жодний орган державної влади України, у тому числі і його заклади системи охорони здоров`я та органів реєстрації актів цивільного стану громадян працювати не можуть, а тому суд погоджується із тим, що отримати документи, встановленого законодавством України зразка і виданих компетентним Україною закладом охорони здоров`я для підтвердження факту смерті, заявник не може.

Проте суд оцінює і сприймає надані йому письмові докази як допустимі, виходячи з наступного.

Як відзначив Європейський Суд з прав людини в своєму рішенні від 10 травня 2001 року (справа Кіпр проти Туреччині), зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих де-факто органів та інститутів окупаційної влади далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать (п.96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (п.92).

А в рішенні від 23 лютого 2016 року (справа Мозер проти Республіки Молдова та Росії), Європейський Суд з прав людини вказав на те, що першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (п.142).

Тому з огляду на обставини цієї справи та зобов`язання України, як однієї з Договірних Сторін Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, поважати права людини, суд не бачить підстав аби не враховувати впроваджений Європейським судом з прав людини підхід.

І саме тому суд вважає, що надані заявником письмові докази є належними, допустимими та достовірними, а також такими, що поза всяким сумнівом доводять факт смерті ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1) 29 листопада 2017 року у місті Донецьк, Україна.

Зважаючи на викладене та доведеність факту смерті, який просив встановити заявник, і при цьому необхідність державної реєстрації цього факту органами державної влади України для реалізації заявником своїх спадкових прав повною мірою, суд вважає за можливе заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті, задовольнити.

Таким чином, керуючись статтями 208,209,212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті задовольнити.

Встановити факт смерті 29 листопада 2017 року ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Донецьк) в місті Донецьк, Україна.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Луганської області через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя Д.С. Коваленко