Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2017 року Рівненський міський суд Рівненської області

в складі головуючого судді Смолій Л.Д.

при секретарі Хлуд І.П.

з участю представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника відповідача Оверчук О.М.

представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне справу за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Індустріалбанк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_6 про захист прав споживача, визнання недійсним пункту кредитного договору,-

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача ОСОБА_2 звернулась з позовом до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Індустріалбанк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_6 про захист прав споживача, визнання недійсним пункту кредитного договору. В обгрунтування позовних вимог вказує, що 16 липня 2007 року між ОСОБА_5 та АКБ «Індустріалбанк» укладено кредитний договір № KRI/0800/392/07, відповідно до якого банк зобов'язався надати у користування кредитні кошти в розмірі 50000 дол. США для придбання нерухомості. Позивач вважає пункт 8.1 кредитного договору таким, що порушує права споживачів й суперечить ЦК України, тому просить визнати його недійсним виходячи з наступного. Несправедливою умовою договору є пункт 8.1 кредитного договору, відповідно до якого: За порушення строку погашення заборгованості за кредитом та/або сплати нарахування відсотків, комісій банк може нарахувати пеню в розмірі 1 відсотку від своєчасно не сплаченої суми за кожен день прострочення платежу. Відповідно до п.5 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є зокрема умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Якщо положення визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Таким чином пункт 8.1 договору щодо встановлення сторонами договору пені в розмірі 1% за кожен день прострочення виконання зобов'язання за споживчим кредитом, що становить 365% від суми неповернутого кредиту та/або несплачених процентів за рік, є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку, оскільки дана умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання зобов'язань за договором. Вказує, що у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Просить позов задовольнити, визнати п.8.1. кредитного договору № KRI/0800/392/07 від 16 липня 2007 року укладеного між ОСОБА_5 та ПАТ АБ «Індустріалбанк» недійсним.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_5 підтримав повністю, з підстав викладених в позовній заяві, просив їх задовольнити. Суду пояснив, що п.8.1. кредитного договору встановлені несправедливі умови, про які при укладенні договору позивач не знав.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_5 підтримала повністю, з підстав викладених в позовній заяві, просила їх задовольнити.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримала пояснення представників позивача.

Представник відповідача Оверчук О.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала повністю, з підстав викладених в запереченнях проти позову, просила відмовити в його задоволенні за безпідставністю та у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Додатково суду пояснила, що правлінням АКБ «Індустріалбанк» було прийнято рішення зменшити розмір пені з 1% до 0,03% за кожен день прострочення, оскільки банк має право в односторонньому порядку зменшити розмір пені, так як це покращує умови договору для виконання позичальником зобов'язань. Вказана обставина сторонами не заперечується.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що є рідною сестрою позивача. Вказала, що знала про факт отримання братом кредиту. Позивач звернувся до неї в 2015 році щодо кредитних відносин та надав довідку банку про прострочення платежів. ОСОБА_5 звернувся до фахівця ОСОБА_8, яка надала правовий висновок. При роз'яснені висновку ОСОБА_7 була присутня з братом.

Заслухавши представників позивача ОСОБА_9, ОСОБА_1, представника третьої особи ОСОБА_4, представника відповідача Оверчук О.М., допитавши свідка ОСОБА_7, дослідивши документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши обставини, якими позивач обгрунтовує свої вимоги, заперечення відповідача, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, суд приходить до наступного висновку.

16 липня 2007 року між ОСОБА_5 та АКБ «Індустріалбанк» було укладено договір кредитний (фізичних осіб на придбання нерухомості на споживчі цілі під заставу нерухомості), за умовами якого банк зобов'язався надати кредит у сумі 50000 доларів США, а позичальник повернути його та сплатити відсотки за користування. За змістом даного договору ОСОБА_5 прийняв на себе зобов'язання погашати кредит у сумі не менше ніж 139 доларів США, сплачувати відсотки за користування кредитом, вартість супутних послуг, а також інші фінансові зобов'язання відповідно до графіку платежів, що зазначений в додатку 1 до договору, не пізніше 25-го числа кожного місяця, наступного за звітним, а в останньому місяці користування кредитом - не пізніше дати, вказаної в пункті 5.2. а саме 15 липня 2037 року (а.с.5).

Відповідно до п. 8.1 договору За порушення строку погашення заборгованості за кредитом та/або сплати нарахування відсотків, комісій банк може нарахувати пеню в розмірі 1 відсотку від своєчасно не сплаченої суми за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач ОСОБА_5 дізнався про порушення свого права в 2015 році, коли отримав від ФОП ОСОБА_8 правовий висновок про несправедливі умови п.8.1. кредитного договору. Вказане підтвердила в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 Таким чином, строк позовної давності позивачем не пропущено.

У відповідності до п. 1 ч. 1ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються.

Статтями 1 та 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Згідно ст.ст. 15,16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші.

Статтею 16 ЦК України визначено, що вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права відшкодування моральної (немайнової) шкоди, належить позивачеві. Особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

За правилами статті 203 ЦК України необхідними умовами чинності правочину є вільне та таке, що відповідає внутрішній волі, волевиявлення учасника правочину, спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

У договорі між позивачем та АКБ «Індустріалбанк», міститься особистий підпис позивача, вказане підтверджує, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 230 ЦК України обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Частиною 1 ст.215 ЦК України передбачений виключний перелік підстав для визнання недійсним правочину, а саме недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу а саме:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Позивач посилається на порушення своїх прав як споживача, оскільки оспорюваний договір містять несправедливі умови, у зв'язку із чим вони згідно з Законом України «Про захист прав споживачів» є недійсним із застосуванням наслідків його недійсності.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Проте, при цьому необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилаються представники позивача, як на підставу своїх вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд - приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не доведено наявності умислу в діях банку, а наявні у справі докази навпаки свідчать про обізнаність позивача щодо суті та змісту договору, діяльність відповідача не є нечесною, а також відсутня шкода споживачеві.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст.203, 215-217, 629, 642, ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 3,10, 57-60, 88, 209, 212-215, 223 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Індустріалбанк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_6 про захист прав споживача, визнання недійсним пункту кредитного договору - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -