Справа № 357/3642/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2017 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Дмитренко А. М. ,

при секретарі - Боженко Т. В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Білій Церкві залі суду № 1 справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 07.07.2016 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, відповідач зобов'язувалась передати квартиру та звільнити її до 21.07.2017 року, квартиру було звільнено, але відповідач та члени її сім'ї не здійснили дій, необхідних для скасування реєстрації та залишаються зареєстрованими в цій квартирі, чим порушують його право власності. Позивач просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування вказаною вище квартирою.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідачі після відновлення провадження у даній справі в судове засідання не з'явилися, про час розгляду справи були повідомлені належним чином, а саме: ОСОБА_3 особисто, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення їй поштового відправлення /а.с.68/; ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про час розгляду справи повідомлялися за адресою реєстрації їхнього місця проживання рекомендованими листами зі зворотнім повідомленням, за відомостями відділення зв'язку ці особи за адресою, вказаною на поштових відправленнях, не проживають /а.с.69-74/, відомостей щодо адреси фактичного місця проживання відповідачів суду не надано.

Відповідно до п.5 ст.74 ЦПК України у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Заслухавши пояснення представника позивача, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 07.07.2016 року, який було укладено між позивачем та ОСОБА_2, посвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Савчук Н.І., зареєстровано в реєстрі за № 651, що стверджується копією цього договору /а.с.8-9/.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 07.07.2016 року за № 63012671, за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 07.07.2016 року, номер запису про право власності 15296176 /а.с.10/.

Зі змісту договору купівлі-продажу вбачається, що дана квартира належала продавцю ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору дарування квартири , посвідченого нотаріусом Узинської міської державної нотаріальної контори Київської області Малькевич Л.В. 06.03.2015 року за реєстровим № 588. Право власності на квартиру було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.03.2015 року за № 8968000 /п.1.3 договору/.

А згідно п. 1.4 укладеного між сторонами договору купівлі-продажу, продавець стверджує, що прав щодо вказаної квартири у третіх осіб як в межах, так і за межами України, немає; продавець гарантує, що внаслідок цього договору права та законні інтереси малолітніх /неповнолітніх/ дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваною квартирою не порушуються.

За ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно з положеннями ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Отже, згідно наведених вище правових норм позивач набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 у встановленому законом порядку.

В судовому засіданні також встановлено, що в провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області перебувала цивільна справа № 357/11343/16-ц 2/357/642/17 за позовом ОСОБА_3 про визнання недійсними договору дарування квартири та договору купівлі-продажу квартири, де позивач просила суд визнати недійсними договори дарування спірної квартири від 06.03.2015 року, який було укладено між нею та ОСОБА_2, купівлі-продажу квартири від 07.07.2016 року, який укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1; відповідно до рішення суду від 18.09.2017 року у задоволенні позову відмовлено, а відповідно до ухвали апеляційного суду Київської області від 01.11.2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін, тобто, це рішення набрало законної сили.

Наведене стверджується копією позовної заяви /а.с. 33-41/, копіями судових рішень судів першої та апеляційної інстанції /а.с.59-63/.

Таким чином, судом не встановлено незаконності набуття права власності на вказану вище квартиру позивачем.

З матеріалів справи вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3, що стверджується довідкою виконавчого комітету Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області /а.с.11/.

З пояснень представника позивача слідує, що відповідачі звільнили спірну квартиру, але з реєстраційного обліку не знялися, що створює відповідні перешкоди для позивача, як власника цього нерухомого майна, щодо користування цим майном.

За ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до приписів ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі: в т.ч. відчуження власником свого майна.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, що знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення будинку, квартири тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником.

Такі висновки зроблені Верховним Судом України в постанові від 16.11.2016 року по справі № 6-709цс16.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначено у ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Зокрема, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю пред'явивши одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою та про оголошення фізичної особи померлою.

В постанові Верховного Суду України від 05.11.2014 року по справі № 6-158цс14 висловлено правову позицію про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Водночас, відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: в т.ч. судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно

відсутньою або оголошення її померлою.

Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання з урахуванням вимог, визначених частиною одинадцятою статті 6 цього Закону.

Таким чином, як убачається із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою.

Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_2 продала належну їй на праві власності квартиру позивачу, з відчуженням свого майна вона втратила право власності на нього, а отже втратила і право користування цим майном.

З моменту припинення права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру, припиняється і право користування цією квартирою членів її сім'ї /дітей, матері/, яке є похідним від права власності.

А тому згідно положень вищенаведених правових норм відповідачі втратили право користування житловим приміщенням спірної квартири, але, як було встановлено судом, з реєстрації за вказаною вище адресою відповідачі не знялися, що створює відповідні перешкоди для власника квартири у володінні, користуванні належним йому майном.

На підставі ст.88 ЦПК України з відповідачів належить стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн. в рівних частинах, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору як інвалід 2 групи від загального захворювання.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.16, 182, 317, 319, 328, 334, 346, 383, 391 ЦК України, ст. ст.150, 156 ЖК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст.10, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь держави судовий збір в сумі 640 грн. - по 160 грн. з кожного.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя А. М. Дмитренко