Справа № 461/7319/14 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/783/253/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2017 року року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 червня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_2, за участі третьої особи ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

в с т а н о в и л а :

В липні 2014 року ПАТ "ВіЕс Банк" звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, покликаючись на те, що на виконання умов кредитного договору № KF 46179 від 21.12.2007 року, позивачем було надано відповідачеві - ОСОБА_2 кредит в розмірі 76 500,00 доларів США з кінцевим строком погашення не пізніше 21.12.2027 року зі сплатою процентної ставки за кредитом 11,5 % річних. Позивач надав вказані кредитні кошти ОСОБА_2, тим самим виконавши свої зобов'язання згідно договору. Проте відповідач своїх зобовязань по поверненню кредиту та сплаті відсотків за користування кредитом належним чином не виконав. Розмір заборгованості відповідача за неповернення кредиту та сплаті відсотків за користування ним, згідно кредитного договору становить 62 572,70 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 740 235,04 грн.

На забезпечення виконання кредитного договору, 21.12.2007 року між ПАТ "ВіЕс Банк" та ОСОБА_2 було укладено договори іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 6072, предметом якого є квартира №1 в будинку №32 на вул. А. Ангеловича у м.Львові. Враховуючи наведене, просив позов задовольнити та стягнути з відповідача борг за кредитним договором шляхом звернення стягнення на майно, та судові витрати.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 29 червня 2016 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_2, за участі третьої особи ОСОБА_4 про звернення стягнення на заставне майно - задоволено.

Вирішено:

- звернути стягнення на квартиру №1 в будинку №32, що знаходиться в місті Львові по вулиці Ангеловича А., яка складається з двох кімнат, житловою площею 29,9 кв. та кухні, загальною площею 44,9 кв.м. з коморою в підвалі площею 19,1 кв.м., що розташована на першому поверсі двохповерхового цегляного будинку, яку згідно наказу Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської раді від 14.01.2008 року №2 «Про виключення з житлового фонду житлових приміщень та переведення їх у нежитлові і надання дозволу громадянам на використання власних квартир як нежитлових», дозволено використовувати як нежитлову, що належить ОСОБА_2, шляхом визначеним статтею 38 Закону України «Про іпотеку», п.п. 16, 18 Іпотечного договору, а саме: на підставі рішення суду шляхом продажу майна Публічним акціонерним товариством «ВіЕс Банк» (79000, м. вул. Грабовського, 11, paxунок № 0 в ЛТУ НБУ м. Львова, МФО 325213, ) від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі - продажу за ціною визначеною уповноваженим експертом оцінювачем на день проведення продажу, для чого забезпечити право Публічного акціонерного товар «ВіЕс Банк» (79000, м. Львів, вул. Грабовського, 11, pax. № 0 в ЛТУ Львова, МФО 325213, ) щодо всіх повноважень продавця (в тому числі, але не виключно: отримання дублікатів правовстановлюючих документів з відповідних установ, організацій, підприємств незалежно від форм власності та підпорядкування чи органів нотаріату, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь які документи, довідки, витяги, а також вільного доступу уповноважених представників банку до Предмету іпотеки, тощо) необхідних здійснення такого продажу, а кошти одержані від реалізації скерувати для задоволення вимог ПАТ «ВіЕс Банк» за Кредитним договором № KF 46179 від 21 грудня 2007 року в розмірі 62 572,70 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 740 235,04 грн.

- закріпити за Публічним акціонерним товариством «ВіЕс Банк» права управителя щодо: вільного доступу представників управителя та інших осіб визначених управителем до майна, що передано в управління; укладення договорів оренди майна переданого управління з третіми особами; розпорядження коштами, отриманими за результатами управління майном; укладення договорів відповідального зберігання майна, що передається в управління з третіми особами; представляти інтереси у всіх установах чи підприємствах незалежно від організаційної форми та підпорядкування з питань пов'язаних з замовленням, посвідченням, отриманням необхідних документів ( в тому числі у відповідній райдержадміністрації, в органах місцевого самоврядні, банківських установах, житлово-комунальних органах, в органах державної пожежної охорони, в органах газопостачання, у відповідному структурному підрозділі енергозабезпечувальної установи, в органах зв'язку, водоканалу та інших підприємствах, установах та організаціях) з питань, що стосуються належного здійснення управління майном, передачу в оренду, забезпеченням нерухомого майна електроенергією, водо- та газопостачанням, телефонним зв'язком; здійснювати реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (в тому числі але не виключно права власності, інших речових прав, обтяжень речових прав тощо, щодо їх виникнення, припинення, переходу, зміни тощо) підписувати і подавати заяви про надання витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про державну реєстрацію припинення іпотеки та про державну реєстрацію припинення обтяження нерухомого майна; володіти, користуватися і розпоряджатися майном у встановлених чинним в Україні законодавством та цим Договором; інші права необхідні для здійснення належного управління майном.

- вирішено питання судових витрат.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 червня 2016 року оскаржив представник відповідача ОСОБА_3

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з»ясування всіх обставин справи, із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що позивачем до позову долучено лише виключно розрахунок загальної заборгованості відповідача, станом на 03 липня 2014 року, жодних інших документів подано не було та на жодні інші документи позивач не покликався, а відтак, на думку апелянта, самі по собі будь - які розрахунки, подані банком не можуть беззаперечно підтверджувати наявність тої чи іншої заборгованості, оскільки, така повинна доводитись за допомогою документів бухгалтерського обліку, встановленої форми, обґрунтовуватись ними та відповідати їм. Таким чином, суд першої інстанції не застосував положення законодавства, яке підлягало застосуванню. Крім того, оскільки, будь - які первинні бухгалтерські документи, які б підтверджували розмір заборгованості ОСОБА_2 в матеріалах справи відсутні, посилань на такі документи в жодних розрахунках немає, то невідомо із чого виходив позивач, визначаючи факт та суму заборгованості за кредитним договором, а суд першої інстанції в порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України вказану обставину не досліджував, хоча вона має вагоме значення для справи та визнав доведеними обставини, які підтверджено належними та допустимими доказами.

Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що відповідно до наказу Департаменту житлового господарства та інфраструктури ЛМР від 14.01.2008 року №2 відповідачу надано дозвіл на використання квартири №1 в будинку №32 на вул. А.Ангеловича у м. Львові як нежитлової загальною площею 44,9 кв.м. Таким чином, позивач просить звернути стягнення на обєкт нерухомості, який має інше цільове призначення, тобто на обєкт, відмінний від того, який передавався в іпотеку.

Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Учасники судового процесу в судове засідання не зявилися, хоча належним чином були повідомленні про час та місце розгляду справи, а тому, колегія суддів приходить до висновку про розгляд справи у відсутності сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає зазначеним вимогам.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог не дотримався.

За приписами ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Судом встановлено, що 21 грудня 2007 року між ПАТ "ВіЕс Банк" та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № KF 46179 з додатками, згідно якого Банк надав відповідачу грошові кошти в сумі 76 500,00 доларів, з кінцевим строком погашення не пізніше 21 грудня 2027 року під 11,5% річних

Банком умови кредитного договору виконано та надано кредит в сумі визначеній Кредитним договором, що підтверджується заявою на видачу готівки № 179_5 від 21.12.2007 року

У встановлені договором строки відповідач ОСОБА_2 не виконав свої зобовязання із повернення кредитних коштів, а саме заборгував кошти у загальній сумі 62 572,70 доларів США, що за офційним курсои НБУ становить 740 235,04 грн., з яких: 59 605,28 доларів США, що за офційним курсом НБУ становить 705 130,46 грн. - заборгованість по кредиту; 2 857,44 доларів США, що за офційним курсои НБУ становить 33 803,51 грн. - заборгованість по відсотках.

Встановлено й те, що з метою забезпечення виконання зобовязань встановлених кредитним договором № KF 46179, між ПАТ "ВіЕс Банк" та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки від 21.12.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 6072, згідно якого ОСОБА_2Д, надав в заставу банку нерухоме майно, а саме: квартиру №1 в будинку №32, що знаходиться по вул. А.Ангеловича в м.Львові. Квартира складається з двох кімнат, житловою площею 29,9 кв. м. та кухні; загальна площа квартири 44,9 кв.м. комора в підвалі площею 19,1 кв.м., квартира розташована на першому поверсі двохповерхового цегляного будинку.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що через невиконання відповідачем своїх зобовязань, заборгованість за кредитним договором слід стягнути звернувши стягнення на предмет іпотеки, нерухоме майно - квартиру №1 в будинку №32, що знаходиться по вул. А.Ангеловича в м.Львові, яка складається з двох кімнат, житловою площею 29,9 кв. м. та кухні. Загальна площа квартири 44,9 кв.м. комора в підвалі площею 19,1 кв.м., квартира розташована на першому поверсі двохповерхового цегляного будинку. Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи які не викликають сумніву у їх об'єктивності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що позовні вимоги знайшли своє повне ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки суд прийшов до таких вважаючи встановленими обставини, які недоведені, висновки ж суду обставинам справи не відповідають, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

У свою чергу, порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 вказаного Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні судузазначається:

- загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають

сплатііпотекодержателюзвартостіпредметаіпотеки;

- опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя;

- заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні;

- спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону;

- пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають

задоволенню з вартості предмета іпотеки;

- початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Як вбачається з матеріалів справи відповідно до наказу Департаменту житлового господарства та інфраструктури ЛМР від 14.01.2008 року №2 відповідачу надано дозвіл на використання квартири №1 в будинку №32 на вул. А.Ангеловича у м. Львові як нежитлової загальною площею 44,9 кв.м. З пояснень сторін та доданих до них акту готовності об»єкту до експлуатації, який погоджено рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №541 від 14.05.2010 року (т.2 а.с.46-48) вбачається, що таке приміщення реконструйовано у заклад громадського харчування. Таким чином, судом було встановлено, що об»єкт нерухомості, який було передано відповідачем в іпотеку, на час розгляду справи реконструйований, має іншу площу та інше цільове призначення. В матеріалах справи відсутні докази щодо вартості такого на час ухвалення рішення суду, така не погоджена сторонами ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції. Клопотань про призначення експертизи на предмет визначення вартості предмета іпотеки від сторін не надходило.

Відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року, резолютивна частина рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки повинна відповідати положенням частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

А відтак задоволення такої позовної вимоги судом першої інстанції є передчасниам.

Також колегія судді не погоджується з висновками суду щодо задоволення позовної вимоги про закріплення за Публічним акціонерним товариством «ВіЕс Банк» права управителя щодо: вільного доступу представників управителя та інших осіб визначених управителем до майна, що передано в управління; укладення договорів оренди майна переданого управління з третіми особами; розпорядження коштами, отриманими за результатами управління майном; укладення договорів відповідального зберігання майна, що передається в управління з третіми особами; представляти інтереси у всіх установах чи підприємствах незалежно від організаційної форми та підпорядкування з питань пов'язаних з замовленням, посвідченням, отриманням необхідних документів ( в тому числі у відповідній райдержадміністрації, в органах місцевого самоврядні, банківських установах, житлово-комунальних органах, в органах державної пожежної охорони, в органах газопостачання, у відповідному структурному підрозділі енергозабезпечувальної установи, в органах зв'язку, водоканалу та інших підприємствах, установах та організаціях) з питань, що стосуються належного здійснення управління майном, передачу в оренду, забезпеченням нерухомого майна електроенергією, водо- та газопостачанням, телефонним зв'язком; здійснювати реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (в тому числі але не виключно права власності, інших речових прав, обтяжень речових прав тощо, щодо їх виникнення, припинення, переходу, зміни тощо) підписувати і подавати заяви про надання витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про державну реєстрацію припинення іпотеки та про державну реєстрацію припинення обтяження нерухомого майна; володіти, користуватися і розпоряджатися майном у встановлених чинним в Україні законодавством та цим Договором; інші права необхідні для здійснення належного управління майном, оскільки суд першої інстанції не звернув уваги на те, що актами цивільного законодавства, іпотечним та кредитним договорами такий спосіб захисту іпотекодержателем своїх прав не передбачений.

Окрім того, в матеріалах справи знаходиться заява ПАТ «ВіЕйБанк», з якої вбачається, що станом на 21 лютого 2017 року заборгованість за кредитним договором № KF 46179 від 21 грудня 2007 року позичальника ОСОБА_2 погашена в повному обсязі ( т.2 а.с. 152). А відтак, відсутній і предмет спору між сторонами.

Стаття 309 ЦПК України передбачає, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставини, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Суд першої інстанції неповно з»ясував обставини, що мають значення для справи, вважав такі обставини встановленими, хоча вони не були доведені, висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права, а відтак і помилкового визначення юридичних наслідків цих обставин. Це, відповідно до приписів ст. 309 ЦПК України, є безумовними підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення - про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.3,4, ч.2, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_2, за участі третьої особи ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_6