Ухвала

іменем україни

29 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Кадєтової О.В., Кафідової О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Сол-Істейт», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду м. Києва від 24 березня

2016 року,

встановила:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи тим, що у грудні 2007 року він набув у власність квартиру АДРЕСА_1, яка за умовами договору іпотеки від 23 листопада 2007 року, укладеного між ним та АКІБ «УкрСиббанк», ним була передана в іпотеку банку. 30 березня

2015 року позивач отримав інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої дізнався, що належна йому на праві власності квартира зареєстрована за товариством з обмеженою відповідальністю «Сол-Істейт» (далі - ТОВ «Сол-Істейт») на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного з товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект»). Зазначав, що ТОВ «Кей-Колект» набуло право власності на спірну квартиру у позасудовому порядку, за договором факторингу та договором відступлення права вимоги.

Ураховуючи наведене, позивач просив витребувати у відповідача на свою користь квартиру АДРЕСА_1, скасувати про державну реєстрацію за ТОВ «Сол-Істейт» права власності на вказану квартиру.

Рішенням Оболонського районного суду м . Києва від 6 жовтня

2015 року позов задоволено.

Витребувано у ТОВ «Сол-Істейт» з чужого незаконного володіння на користь ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 156,90 кв. м.

Скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. від 17 березня 2015 року про державну реєстрацію за ТОВ «Сол-Істейт» права власності на вказану квартиру. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що у договорі іпотеки від 23 листопада 2007 року сторони погодили звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, а саме в розділі 5 договору іпотеки сторони погодили передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Даний висновок відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Установлено, що 23 листопада 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого останній набув право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Право власності на вказануквартиру зареєстровано у Київському міському Бюро технічної інвентаризації 6 грудня 2007 року.

23 листопада 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, за умовами якого останній передав в іпотеку банку наведену вище квартиру.

Відповідно до договору факторингу та договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 13 лютого 2012 року, укладених між

ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», до ТОВ «Кей-Колект» перейшло право вимоги по договору про надання споживчого кредиту від 23 листопада 2007 року та договору іпотеки від 23 листопада 2007 року.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна 22 січня 2015 року державним реєстратором Державної реєстраційної служби України Молдовановою Г.М. внесено запис про право власності на квартиру АДРЕСА_1, власником якої стало ТОВ «Кей-Колект». Підставою для внесення запису є рішення державного реєстратора Державної реєстраційної служби України АДРЕСА_1 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26 січня 2015 року.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що

30 березня 2015 року йому стало відомо, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за ТОВ «Сол-Істейт», яке уклало з ТОВ «Кей-Колект» 17 березня 2015 року договір купівлі-продажу. ТОВ «Кей-Колект» набуло прав іпотекодержателя відповідно до договору про відступлення права вимоги, укладеного 13 лютого 2012 року з ПАТ «УкрСиббанк». Позивач вважав, що такими діями було порушено його право власності, оскільки майно вибуло з його володіння поза його волею.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із ч. 3ст. 36 Закону України «Про іпотеку»договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване

ст. 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Як убачається зі змісту розділу 5 договору іпотеки від 23 листопада 2007 року сторони погодили передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку

ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Дане застереження в договорі свідчить про те, що сторони досягли згоди про можливість такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вирішуючи спір, апеляційний суд вірно застосував положення ст. ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку», на підставі наданих сторонами доказів, яким дав оцінку відповідно до ст. 212 ЦПК України, встановив фактичні обставини справи та прийшов до правильного правового висновку, що кредитор скористався своїм правом звернути стягнення на предмет іпотеки та зареєстрував за собою право власності на предмет іпотеки 26 січня

2015 року, який у подальшому відчужив у встановленому законом порядку. За викладених обставин, заявлений позов не підлягає задоволенню.

Рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Доводи касаційної скарги висновок суду не спростовують.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки під час розгляду справи судом не були порушені норми матеріального й процесуального права, а наведені в скарзі доводи висновок суду не спростовують, тому суд касаційної інстанції не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька М.К. Гримич О.В. Кадєтова О.В. Кафідова