АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Провадження № 22-ц/796/4874/2017 Доповідач: Шебуєва В.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва

в складі: головуючого-судді Шебуєвої В.А.,

суддів Українець Л.Д., Оніщука М.І.,

секретар Майданець К.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17 лютого 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єлісєєва ОльгаАнатоліївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голяченко Марія Василівна, Приватне підприємство Адвокатська компанія «Гарант Права», про визнання недійсним договору позики,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 17 лютого 2017 року задоволено позов ОСОБА_2, до ОСОБА_1, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єлісєєва Ольга Анатоліївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голяченко Марія Василівна, Приватне підприємство Адвокатська компанія «Гарант Права» про визнання недійсним договору позики.

Визнано недійсним договір позики між ОСОБА_5 до ОСОБА_1 від 10 березня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єлісєєвою О.Ю. за реєстровим №300.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити. Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що померлий позичальник ОСОБА_5 не був визнаний недієздатним чи обмежено дієздатним і мав всі права для укладення оспорюваного договору. Ухвалюючи рішення, суд безпідставно виходив з висновку амбулаторної комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи №1063 від 30 грудня 2013 року, яка була проведена в іншій справі. В даній справі судово-психіатрична експертиза не призначалася і не проводилася. Визнаючи недійсним договір позики, суд не застосував реституцію як наслідок недійсності правочину.

В апеляційній інстанції представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 просить відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

В судове засідання відповідач ОСОБА_7, треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єлісєєва О.А., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голяченко М.В., представник Приватного підприємства Адвокатська компанія «Гарант Права» не з'явилися, повідомлені про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у їх відсутність.

Вислухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 22 лютого 2011 року між ОСОБА_8 та ПП «Адвокатська компанія «Гарант Права» був укладений договір про надання юридичних послуг, за умовами якого ОСОБА_5 мав сплатити на користь юридичної компанії в якості винагороди за надані послуги суму в розмірі 200 000,00 грн. (а.с. 7-8, т. 1).

10 березня 2011 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_8 (позичальник) було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_5 отримав у безпроцентну позику грошові кошти в розмірі 200 000,00 грн. строком до 11 вересня 2011 року. Зазначений договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єлісєєвою О.А. та зареєстровано під №300 (а.с. 9, т. 1).

У вересні 2012 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики безгрошовим. Зазначив, що 22 лютого 2011 року він уклав з ПП «Адвокатська компанія «Гарант права» договір про надання юридичних послуг. За умовами договору він зобов'язався сплатити за юридичні послуги суму в розмірі 200 000,00 грн. Директор підприємства ОСОБА_9 умовила його укласти з юристом підприємства ОСОБА_10 договір позики на суму 200 000,00 грн. як гарантію майбутньої оплати за договором про надання юридичних послуг, яку він мав був сплатити у випадку досягнення позитивного результату у судовому спорі. За спільною домовленістю договір позики не мав би будь-якої юридичної сили у випадку негативного результату у судовій справі. Натомість, не зважаючи на те, що вирішення судової справи відбулось не на користь ОСОБА_8, ОСОБА_11 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Голяченко М.В., яка вчинила виконавчий напис №4465 від 26 жовтня 2011 про стягнення з ОСОБА_8 боргу в сумі 200 000,00 грн. за договором позики від 10 березня 2011 року. Насправді він ніколи не отримував від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 200 000,00 грн., а тому, враховуючи безгрошовість договору позики, просив визнати правочин не вчиненим, а правовідносини позики такими, що не виникли.

10 жовтня 2012 року ОСОБА_5 помер. До участі в розгляді справи судом залучені його правонаступники ОСОБА_2 та ОСОБА_7

В подальшому ОСОБА_2 і ОСОБА_7 змінили предмет та підставу позову. Посилаючись на те, що під час укладення договору позики ОСОБА_5 не усвідомлював значення своїх дій, просили визнати договір позики від 10 березня 2011 року недійсним.

Відповідач ОСОБА_1 подав зустрічний позов до ОСОБА_2, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором позики.

У зв'язку з повторною неявкою в судове засідання ОСОБА_1 ухвалою Солом'янського районного суду м.Києва від 17 лютого 2017 року його зустрічний позов до ОСОБА_2, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором позики залишено без розгляду.

Ухвалою Солом'янського районного суду м.Києва від 17 лютого 2017 року у зв'язку з повторною неявкою в судове засідання позивачки ОСОБА_7 позовна заява в частині її вимог до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики залишена без розгляду.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши матеріали справи, суд першої інстанції дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_7 Суд вважав доведеним факт, що психічний стан ОСОБА_8 в період часу, коли він укладав договір позики від 10 березня 2011 року, не дозволяв йому усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 1 ст. 203 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Як встановлено судом, в провадженні Дарницького районного суду м. Києва від 20 березня 2014 року перебувала справа за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_7 до ОСОБА_12, ОСОБА_13 про визнання недійсними складених ОСОБА_5 заповітів від 20 грудня 2010 року та від 15 грудня 2012 року.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 березня 2014 року у вказаній справі встановлено, що починаючи з другої половини 1990-х років у ОСОБА_8 лікарями різних спеціальностей відмічались та описувались ознаки органічного ураження головного мозку переважно судинного (в т.ч. і атрофічного) генезу у вигляді формування та наростання психоорганічного симптомокомплексу, що знайшло своє відображення медичній документації. Зокрема, у вересні 1999 року при огляді в Київському міському ПНД ОСОБА_8 встановлювався діагноз: «Стійкий виражений церебрастенічний синдром, початок формування психоорганічного синдрому з тривожно-депресивним компонентом». З цього часу і надалі, при неодноразових оглядах ОСОБА_5 звертався до лікарів зі скаргами на погане самопочуття (майже постійний головний біль, запаморочення, відчуття втрати свідомості, прогресуюче зниження пам'яті, зору, безсоння, хиткість ходи, біль в ділянці серця, загальну слабкість, задуху при фізичному навантаженні). У цей же час Спеціалізованою радіологічною медико-соціальною експертною комісією Київського міського центру медико-соціальної експертизи при МРТ-дослідженні головного мозку були виявлені ознаки: «Вогнищеве ураження білої речовини - судинного генезу. Аномалія розвитку г/м. Киста прозорої перетинки. Початкові ознаки атрофії кори головного мозку» (а.с. 116, т. 1).

З другої половини 1990-х років по кінець 2000-х років лікарями різних спеціальностей ОСОБА_5 виставлались такі діагнози як «Гіпертонічна хвороба ІІ ст. Ранній церебральний атеросклероз. Дисциркуляторнаенцефалопатія ІІ ст. з хронічною недостатністю мозкового кровообігу в судинах вертебробазилярного басейну з вестибулярною дисфункцією, вестибулокоординаторними порушеннями, цефалгічним та вираженим церебрастенічним синдромами та ін..», що підтверджується наявною у матеріалах справи медичною документацією.

Починаючи з 2007 року наряду з ознаками та на тлі органічного ураження головного мозку судинного ґенезу у ОСОБА_8 почали наростати ознаки та прояви маячної симптоматики, про що свідчить запис огляду лікарем від 03 вересня 2007 року з навчально-практичного центру сімейної медицини Дарницького району м.Києва, а в подальшому за результатами медичних оглядів, поміж інших, ОСОБА_8 встановлювалися діагнози: «Параноїдний синдром», «Органічний маячний розлад», про що також свідчать наявні у матеріалах справи висновок при амбулаторному обстеженні на базі відділу радіаційної психоневрології Державної установи «Науковий центр радіаційної медицини Академії медичних наук України» 09 червня 2008 року, при психоневрологічному обстеженні, при огляді лікарем з навчально-практичного центру сімейної медицини Дарницького району м.Києва 05 лютого 2009 року та 05 квітня 2010 року.

За висновками проведеної у вказаній справі амбулаторної комісійної посмертної судово-прихіатричної експертизи №1063 від 30 грудня 2013 року у період укладання та посвідчення заповітів 20 грудня 2010 року та 15 травня 2012 року ОСОБА_5 страждав на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді: «Органічного ураження головного мозку складного ґенезу (судинно-атрофічно-інтоксикаційного) з психоорганічним синдромом і параноїдними включеннями» (згідно з Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду: F07.9) і за своїм психічним станом у зазначений період часу не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Враховуючи, що вищезазначеним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_5 страждав на стійкий психічний розлад та не усвідомлював значення своїх дій в період з 20 грудня 2010 року по 15 травня 2012 року, суд першої інстанції, виходячи із положень ст. ст. 57-59, 61, 64, 66 ЦПК України, дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору позики між ОСОБА_5 до ОСОБА_1, укладеного 10 березня 2011 року.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 не надав суду будь-яких доказів на спростування обставин викладених обставин.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що висновок амбулаторної комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи №1063 від 30 грудня 2013 року був складений у іншій справі, оскільки зазначені докази є належними та допустимими. Аналогічного висновку дійшов і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 24 лютого 2016 року у справі №753/6312/14-ц.

Посилання апелянта ОСОБА_1 на те, що померлий позичальник ОСОБА_5 не був визнаний недієздатним чи обмежено дієздатним не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Вимоги про застосування реституції за договором не були предметом розгляду суду першої інстанції, а тому колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що оскаржуване рішення порушує його права як власника грошових коштів.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді