Провадження № 22-ц/780/1797/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1.
Категорія 4 04.05.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

04 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Березовенко Р.В.

за участю секретаря Спеней І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2017 року у справі за первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання права власності на будівельні матеріали, що були використані в процесі будівництва павільйону; про заборону вчиняти дії, спрямовані на демонтаж та вивезення будівельних матеріалів; та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання права власності на будівельні матеріали, що були використані в процесі будівництва павільйону, -

встановила:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з вказаним первісним позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності на будівельні матеріали, що були використані в процесі будівництва павільйону; про заборону ОСОБА_5 вчиняти дії, спрямовані на демонтаж та вивезення будівельних матеріалів.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що позивачка є власницею земельної ділянки, розташованої по вул. Жовтневій, 35 в с. Гора Бориспільського району.

У 2008 році на цій земельній ділянці позивачка побудувала павільйон для того, щоб її син - ОСОБА_8 здійснював підприємницьку діяльність, повязану з реалізацією будівельних матеріалів.

22 серпня 2014 року ОСОБА_8 помер. На думку позивачки ОСОБА_5 помилково вважає, що павільйон був побудований її чоловіком ОСОБА_8, а тому почала демонтувати павільйон, вивозити будівельні матеріали, що були використані в процесі його будівництва.

Позивачка просила визнати за нею право власності на будівельні матеріали, що були використані в процесі будівництва павільйону по вул. Жовтневій, 35 в с. Гора Бориспільського району, заборонити ОСОБА_5 вчиняти дії, спрямовані на демонтаж та вивезення цих будівельних матеріалів.

У ході розгляду цивільної справи ОСОБА_2 предявив зустрічний позов до ОСОБА_4 (а.с.60-62) та просив визнати за ним право власності на будівельні матеріали та конструктивні елементи, з яких складається торговельна палатка.

Свої позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що в червні 2010 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_9, яка є дочкою ОСОБА_5- відповідачкою у справі.

Отримавши дозвіл на здійснення підприємницької діяльності, за письмовою згодою ОСОБА_4, на її земельній ділянці за власні грошові кошти побудував павільйон по вул. Жовтневій, 35 в с. Гора Бориспільського району Київської області.

Оскільки ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом про визнання за нею права власності на будівельні матеріали з яких було побудовано торгівельний павільйон, ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом та просив суд визнати за ним право власності на будівельні матеріали, що були використані в процесі будівництва цього павільйону.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 липня 2015 року зустрічний позов був прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2017 року первісний позов ОСОБА_4 суд задовольнив частково та ухвалив визнати за ОСОБА_4 право власності на будівельні матеріали, що були використані в процесі будівництва павільйону по вул. Жовтневій, 35 в с. Гора Бориспільського району.

У задоволенні первісного позову в частині вимоги про заборону вчиняти дії, спрямовані на демонтаж та вивезення будівельних матеріалів, відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_3, посилаючись на порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати судове рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та ухвалити нове рішення про відмову у позові в цій частині, а також ухвалити рішення про задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності на будівельні матеріали, що були використані в процесі будівництва павільйону.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, враховуючи наступне.

Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які було досліджено в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їхню належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам закону, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положеннями ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому згідно зі ст.11 ЦПК України суд не може вийти за межі позовних вимог.

Із матеріалів справи вбачається, що у грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулась із позовом до ОСОБА_5, вказавши лише її відповідачем у справі та просила ухвалити рішення про визнання за ОСОБА_4 право власності на будівельні та конструктивні матеріали, що знаходяться на земельній ділянці, яка розташована по вул. Жовтнева, 35 в с.Гора Бориспільського району Київської області.

Також просила заборонити ОСОБА_5 вчиняти дії по демонтажу, вивозу будівельних матеріалів та конструктивних елементів, що розташовані на території земельної ділянки по вул. Жовтнева,35 в с. Гора Бориспільського району Київської області.

У позовній заяві ОСОБА_4 зазначала, що ОСОБА_5 не визнає право власності на будівельні матеріали позивачки, а тому, посилаючись на норми ст.392 ЦК України, просила визнати за нею право власності, яке оспорюється та не визнається відповідачкою ОСОБА_5, проте не зазначила жодних обставин на підтвердження того, що відповідачка оспорює та/або не визнає прав власності на спірне майно, а також обставин вчинення відповідачкою дії по демонтажу, вивозу будівельних матеріалів з території земельної ділянки, власником якої є позивачка за первісним позовом. Відсутні у позовній заяві й будь-які посилання на докази щодо підтвердження зазначених вище обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги.

Позовна заява від 18.12.2014 року ОСОБА_4 у подальшому не змінювалась і до ОСОБА_2 позивач ОСОБА_4 жодних позовних вимог не заявляла.

Відповідно до ухвали суду від 30 січня 2015 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 (а.с.18).

Не зважаючи на зазначене вище, у подальшому судом помилково зазначалось в ухвалах суду (а.с.80-81, 100-102,11-112) про розгляд справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2 Крім того, у рішенні суду першої інстанції також безпідставно зазначено, що судом розглянуто справу за первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2 тощо.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та визнавши за нею право власності на будівельні матеріали, що були використані в процесі будівництва павільйону, суд зазначив у судовому рішенні, що такий висновок суду ґрунтується на доказах, досліджених судом, а саме: в матеріалах цивільної справи містяться копії товарних чеків (а.с.10), з яких вбачається, що протягом липня серпня 2008 року ОСОБА_4 придбала профнастил та металеві труби, які були використані в процесі будівництва павільйону.

Такий висновок суду першої інстанції не відповідає встановленим обставинам, оскільки ксерокопії товарних чеків (а.с. 10) не містять прізвище покупця, а тому безпідставним є висновок суду, що зазначений товар придбала 03.08.2008 року та 10.07.2008 року ОСОБА_4 за особисті кошти.

Крім того, з фотокарток (а.с.45-48) вбачається, що павільйон розташовується в межах земельної ділянки по вул. Жовтневій, 35 в с. Гора Бориспільського району.

Однак в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що павільйон був прийнятий в експлуатацію, а також за сторонами було зареєстровано право власності на нього.

З огляду на це суд вважає, що за ОСОБА_4 належить визнати лише право власності на будівельні матеріали, що були використані в процесі будівництва павільйону по вул. Жовтневій, 35 в с. Гора Бориспільського району.

Відповідно до ст. 392 ЦК особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобовязальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобовязальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобовязального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування ст. 392 ЦК є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Позивач у позові про визнання права власності особа, яка вже є власником.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що ОСОБА_4 особа, яка не є власником майна, але бажає ним стати і саме з цією метою звернулась до суду з позовом про визнання права власності на будівельні матеріали без зазначення переліку цих будівельних матеріалів та їх вартості.

Оскільки набуття права власності регулюється окремими нормами і зазначені вище позовні вимоги заявлено, на думку колегії суддів, формально не для визнання, а для набуття права власності, такі позовні вимоги позивачки задоволені бути не можуть.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частинами 3 та 4 статті 60 ЦПК України визначено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо недоведеності позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про зобовязання не вчиняти дії, спрямовані на демонтаж павільйону та вивезення будівельних матеріалів.

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_4 є безпідставними та не ґрунтуються на нормах діючого законодавства, які регулюють правовідносини сторін у справі.

Також колегія суддів вважає не обґрунтованими доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 щодо наявності підстав, передбачених ст.309 ЦПК України для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, оскільки не надано суду належних, допустимих доказів на підтвердження наявності правових підстав для визнання права власності за ОСОБА_2 на будівельні матеріали.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання права власності на будівельні матеріали, що використані в процесі будівництва павільйону, та ухвалення нового рішення про відмову в позові в цій частині, частково задовольнивши апеляційну скаргу. В іншій частині судове рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2017 року в частині задоволення первісного позову про визнання за ОСОБА_4 право власності на будівельні матеріали, що були використані в процесі будівництва павільйону по вул. Жовтневій, 35 в с. Гора Бориспільського району Київської області скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Волохов Л.А.

Судді: Матвієнко Ю.О.

ОСОБА_10