УХВАЛА

іменем україни

29 листопада 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кафідової О.В.,

суддів: Гримич М.К., Іваненко Ю.Г.,

МаляренкаА.В., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Брусилівського районного сектора управління Державної міграційної служби у Житомирській області, третя особа - ОСОБА_6, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, зобов'язання зняти з реєстраційного обліку; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_6, про визнання договору іпотеки недійсним; за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором; за касаційними скаргами Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» та ОСОБА_4 на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 12 вересня 2016 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 13 грудня

2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Брусилівського районного сектора управління Державної міграційної служби у Житомирській області, третя особа - ОСОБА_6 та просило у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором 13 травня 2008 року у розмірі 192 273 грн

25 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок загальною площею 104 кв. м, який розташований за адресою:

АДРЕСА_1, шляхом його продажу банком з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки, з початковою ціною продажу предмета іпотеки на підставі проведеної оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна; виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, які зареєстровані та проживають а будинку, що є предметом іпотеки, з вищевказаного будинку; зобов'язати Брусиліський районний сектор управління ДМС у Житомирській області зняти ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 а також стягнути з відповідачів судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 13 травня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 104 250 грн на строк до 12 травня 2018 року зі сплатою відсотків за користування кредитом.

В забезпечення виконання даного зобов'язання в цей же день між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, предметом якого є будинок АДРЕСА_1, який належив іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності від 24 жовтня 1994 року.

Зазначав, що рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 21 січня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 04 липня

2013 року, визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину вищевказаного будинку.

Вказував, що визнання за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину іпотечного майна не змінює умов договору іпотеки та не є підставою для виключення запису про обтяження з реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

У зв'язку із невиконанням боржником зобов'язань за кредитним договором, станом на 05листопада 2013 року утворилась заборгованість в сумі 192 273 грн 25 коп., яка складається з: борг за кредитом в сумі

87 958 грн 17 коп., в тому числі прострочене тіло - 8 522 грн 71 коп.; заборгованість за відсотками - 61 875 грн 01 коп., в тому числі прострочені відсотки - 61 386 грн 13 коп.; комісії - 8 107 грн 97 коп.; пені - 34 332 грн 10 коп.

Посилаючись на те, що відповідачами не погашено заборгованість за кредитним договором, банк просив задовольнити позов.

У січні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_6, та просила визнати недійсним договір іпотеки, укладений 13 травня 2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Позовні вимоги мотивувала тим, що вона немає ніяких зобов'язань перед банком, в оспорюваному договорі відсутні істотні умови, передбачені ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку».

Звертала увагу на те, що оскільки право власності на 1/2 частини будинку, який є предметом іпотеки, перейшло не від іпотекодавця, а від Брусилівської селищної ради Житомирської області у порядку приватизації, що підтверджується рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 21 січня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 04 липня

2013 року, тому посилання банку на ст. 23 Закону України «Про іпотеку»не заслуговують на увагу.

Ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 13 січня 2014 року вищевказані позови об'єднані в одне провадження.

У серпні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_3, в якому просило стягнути в солідарному порядку з відповідачів заборгованість за кредитним договором від 13 травня 2008 року, розмір якої станом на 22 травня

2015 року становить 296 413 грн 26 коп. та складається з: заборгованості за кредитом - 80 818 грн 17 коп.; заборгованості за відсотками -

84 509 грн 03 коп.; комісії - 13 614 грн 77 коп.; пені - 103 118 грн

28 коп.; штрафів: 250 грн (фіксована частина) та 14 103 грн 01 коп. (процентна складова).

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що вказану заборгованість необхідно стягнути на користь банку, оскільки

ОСОБА_6 та ОСОБА_3 як поручитель на підставі договору поруки від 13 травня 2008 року, належним чином зобов'язань, покладених на них на підставі укладених договорів між ними та банком, не виконують, а вимога щодо погашення заборгованості залишена без задоволення.

Ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 12 квітня 2016 року об'єднано в одне провадження цивільну справу

№ 275/459/15-ц ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та справу

№ 275/1079/13-ц ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3,

ОСОБА_4, ОСОБА_5, Брусилівського районного сектора управління Державної міграційної служби у Житомирській області, третя особа - ОСОБА_6, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, зобов'язання зняти з реєстраційного обліку; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_6, про визнання договору іпотеки недійсним

Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 12 вересня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 13 травня 2008 року в сумі 213 274 грн 07 коп., з яких: 80 818 грн 17 коп. - заборгованість за кредитом, 84 509 грн 03 коп. - заборгованість за відсотками, 13 614 грн 77 коп. - заборгованість за комісією та пеня в сумі 34 332 грн 10 коп.

В рахунок погашення заборгованості за кредитними договором від 13 травня 2008 року в сумі 213 274 грн 07 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу з будь-якою іншою особою-покупцем у спосіб, передбачений Законом України «Про іпотеку», з початковою ціною продажу на підставі проведеної оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

У задоволенні решти позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 13 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог

ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, зобов'язання знятись з реєстраційного обліку, стягнення заборгованості та судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні вимог банку, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції, в частині відмови у задоволенні зустрічних вимог рішення залишити без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні зустрічних вимог, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 13 травня 2008 року між ЗАТ

КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, відповідно до якого позичальник отримала у кредит 116 750 грн під 20,04 % річних на суму заборгованості на термін до 12 травня 2018 року.

Цього ж дня між банком та ОСОБА_3 на забезпечення належного виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором укладено договір поруки.

Крім того, між банком та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1, який належить останньому на праві власності на підставі свідоцтва від 24 жовтня 1994 року № 37, виданого виконавчим комітетом Брусилівської селищної ради.

Частково задовольняючи позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 на виконання умов кредитного договору вносились платежі, однак не у повному обсязі, а після серпня 2014 року такі не сплачувались взагалі, що свідчить про наявність невиконання вимог договору, що в подальшому призвело до нарахування пені та заборгованості за кредитом та процентами.

З огляду на те, що банком до поданих ним позовів були долучені розрахунки, які є відмінними один від одного, містять суттєві відмінності, суд першої інстанції дійшов висновку про застосування розміру заборгованості на підставі розрахунку від 15 листопада

2013 року, оскільки розрахунок станом на 22 травня 2015 року суттєво відрізняється від попередньо наданого розрахунку, тоді як іншого банком не надано.

Встановивши наявність заборгованості, суд дійшов висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відмовляючи у задоволенні вимог банку про виселення відповідачів з житлового будинку, який є предметом іпотеки, районний суд виходив із того, що предмет іпотеки придбаний не за рахунок кредитних коштів, тому підстави для виселення мешканців будинку відсутні, так само як й відсутні підстави для зняття відповідачів з реєстраційного обліку.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої інстанції зазначив, що остання надавала свою згоду на укладення договору іпотеки, а після виникнення права власності на підставі судового рішення на спірне майно до неї перейшли права та обов'язки іпотекодавця.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, зобов'язання зняти з реєстраційного обліку, стягнення заборгованості, відшкодування судових витрат, та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що банк не надав належних та допустимих доказів наявності заборгованості за кредитним договором від 13 травня 2008 року, тому вимога банка про стягнення заборгованості не підлягає задоволенню, а також інші вимоги, які є похідними.

Такі висновки є правильними, зроблені на підставі всебічного розгляду справи та на підставі поданих сторонами доказів.

Звертаючись до суду з позовами, банк посилався на невиконання боржником покладених на нього зобов'язань за кредитним договором від 13 травня 2008 року, на підтвердження чого були надані розрахунки.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За вимогами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (ч. 1

ст. 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ст. 575 ЦК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із ч. 1 ст. 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

З наведеного вище вбачається, що підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки є порушення зобов'язань з боку боржника.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За приписами ст. ст. 10, 11, 212 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст. 57 ЦПК Українидоказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 60 ЦПК Українипередбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, стягнення заборгованості, апеляційний суд дійшов висновку, що банк не надав належних та допустимих доказів наявності та розміру заборгованості за кредитним договором від 13 травня 2008 року. Зазначав, що подані позивачем протягом розгляду справи розрахунки боргу є суперечливими.

Колегія судів суду касаційної інстанції погоджується з такими висновками апеляційного суду, оскільки банк повинен був довести обставини, на які посилається як на підставу своїх позовних вимог, що є його процесуальним обов'язком відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, в тому числі й щодо розміру наявної заборгованості.

Крім того, 15 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», ст. 2 якого передбачено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

На виконання ч. 6 ст. 14-1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» Національний банк України з метою забезпечення реалізації ст. 2 цього Закону листом від 5 листопада 2014 року № 18-112/64483 «Про скасування пені та штрафів за договором кредиту під час АТО» повідомив всі банки про необхідність неухильно дотримуватися вимог Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та про відповідальність керівників банків за їх невиконання.

Також на виконання ч. 5 ст. 14-1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2015 року № 1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція, де у підп. 25 п. 1 зазначено м. Торез Донецької області, де постійно проживала ОСОБА_6

Посилаючись на навдене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для нарахування пені та штрафних санкцій.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивач знала про укладення її чоловіком - ОСОБА_3 оспорюваного іпотечного договору, що підтверджується наданням нею нотаріально посвідченої згоди на передачу в іпотеку майна, яке належало сторонам на підставі спільної сумісної власності, тому підстави для визнання вказаного договору іпотеки недійсним відсутні.

З такими висновками суддів попередніх інстанцій погоджується й суд касаційної інстанції.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1. ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Частиною 2 ст. 369 ЦК Українивстановлено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Крім того, ст. 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

За змістом цієї норми на особу, до якої перейшло право власності на майно, обтяжене іпотекою, навіть у випадках, коли до її відома не було доведено інформації про обтяження майна іпотекою, переходять всі права та обов'язки іпотекодавця.

Таким чином, наявність рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 21 січня 2013 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 04 липня

2013 року, яким визнано частково недійсними рішення виконавчого комітету Брусилівської селищної ради від 25 жовтня 1994 року № 46 про передачу ОСОБА_3 у власність житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1, свідоцтва про право власності на Ѕ частини вказаного будинку та визнання Ѕ частини будинку за ОСОБА_4, не є підставою для визнання договору іпотеки від 13 травня 2008 року недійсним.

За таких обставин, перевіривши доводи касаційних скарг, дослідивши матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про відхилення касаційних скарг та залишення без змін рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 12 вересня 2016 року, в незміненій після апеляційного перегляду частині, та рішення апеляційного суду Житомирської області від 13 грудня 2016 року, є законні та обґрунтовані, а доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» та ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 12 вересня 2016 року, в незміненій після апеляційного перегляду частині, та рішення апеляційного суду Житомирської області від

13 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Кафідова

Судді: М.К. Гримич

Ю.Г.Іваненко

А.В.Маляренко

Т.О.Писана