№ 201/4408/17
провадження 2/201/1543/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2017 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Пухловою О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Одеської області і Державної казначейської служби України, третя особа уповноважений Верховної Ради України з прав людини про стягнення моральної шкоди і витрат, зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 23 березня 2017 року звернулася до суду з позовом до відповідачів прокуратури Одеської області і Державної казначейської служби України з прав людини про стягнення моральної шкоди і витрат, зобовязання вчинити певні дії, позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представниками в ході судового засідання посилився на те, що в листопаді 2005 року її чоловік ОСОБА_2 працевлаштувався через морське агенство Укркрюінг м. Одеса на теплоход на посаду другого помічника капітана; 23 листопада 2005 року з телефонних розмов з чоловіком вона дізналася, що він тяжко хворіє і йому не надають допомогу, а 16 січня 2006 року працівниця вказаного агенства їй повідомила, що в результаті швартових операцій її чоловік був травмований, втратив ліву ногу, пошкоджена інша нога, знаходиться в шпиталі міста Сан-Лоренцо; 19 січня 2006 року чоловік помер, а 01 лютого 2006 року тіло її чоловіка було доставлено в місто Дніпропетровськ для поховання. Починаючи з 09 лютого 2006 року вона, позивачка неодноразово зверталася до Чорноморської транспортної прокуратури, відповідача і Генеральної прокуратури, судів з питаннями зясування обставин загибелі чоловіка, причин цього, хто винен в цьому, порушення кримінальної справи, проведення досліджень та багато іншого, сторона відповідача (прокуратури) проявляла тривалу бездіяльність, що доведено ухвалами і постановами судів, незаконність їх дій підтверджена і висновками медичних установ; їй завдана значна матеріальна (збитки) і моральна шкода; на думку позивача, доведено завдання цієї шкоди саме відповідачем. Розмір моральної шкоди позивач заявляє з урахуванням її тяжкої втрати та протиправних дій прокуратури. До інших правоохоронних органів зі скаргами на дії працівників відповідача звертався, але отримувала лише відписки, а о і взагалі відповіді не отримувала. Вважає незаконні дії вказаного відповідача доведеними і просили стягнути на користь позивача моральну шкоду, витрати, а казначейській службі вчинити дії по виплаті вказаних коштів, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача прокуратури Одеської області в судовому засіданні з позовними вимогами не погодився, посилаючись на те, що позивач не довів своїх вимог належними доказами, дійсно до них було звернення позивача, були доручення та інші судові засідання з розгляду позовів і скарг позивача. Вони проводили перевірки, надавали обгрунтовані відповіді. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Представник підтримав надані ними заперечення та пояснення до позову. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача Державної казначейської служби України в судовому засіданні з позовними вимогами не погодився, посилаючись на те, що позивач не довів своїх вимог належними доказами. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Представник підтримав надані ними заперечення до позову. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Третя особа уповноважений Верховної Ради України з прав людини в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. В письмовому зверненні до суду не заперечував проти розгляду справу без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи без вказаної третьої особи згідно ст. 169 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивача та її представників, представників відповідачів, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що в листопаді 2005 року чоловік позивача ОСОБА_2 працевлаштувався через морське агенство Укркрюінг м. Одеса на теплоход на посаду другого помічника капітана; 23 листопада 2005 року з телефонних розмов з чоловіком вона дізналася, що він тяжко хворіє і йому не надають допомогу, а 16 січня 2006 року працівниця вказаного агенства їй повідомила, що в результаті швартових операцій її чоловік був травмований, втратив ліву ногу, пошкоджена інша нога, знаходиться в шпиталі міста Сан-Лоренцо; 19 січня 2006 року чоловік помер в ОСОБА_3, а 01 лютого 2006 року тіло її чоловіка було доставлено в місто Дніпропетровськ для поховання. Починаючи з 09 лютого 2006 року вона, позивачка неодноразово зверталася до Чорноморської транспортної прокуратури, відповідача і Генеральної прокуратури, судів з питаннями зясування обставин загибелі чоловіка, причин цього, хто винен в цьому, порушення кримінальної справи, проведення досліджень та багато іншого.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17 жовтня 2008 року ОСОБА_1 в задоволенні позову до Українського державного підприємства по працевлаштуванню працівників морського та річкового транспорту Укркрюінг про встановлення факту трудових відносин. Факту нещасного випадку на виробництві та спонукання вчинити певні дії відмовлено в повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 09 січня 2009 року апеляційна скарга ОСОБА_3 відхилена, а рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17 жовтня 2008 року залишене без змін.

Отже вказане рішення набрало законної сили.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду в справі про адміністратвине правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Але, на думку позивача, сторона відповідача (прокуратури) проявляла тривалу бездіяльність, що доведено ухвалами і постановами судів, незаконність їх дій підтверджена і висновками медичних установ; їй завдана значна матеріальна (збитки) і моральна шкода; на думку позивача, доведено завдання цієї шкоди саме відповідачем. Розмір моральної шкоди позивач заявляє з урахуванням її тяжкої втрати та протиправних дій прокуратури. До інших правоохоронних органів зі скаргами на дії працівників відповідача звертався, але отримувала лише відписки, а о і взагалі відповіді не отримувала. Вважає незаконні дії вказаного відповідача доведеними і просили стягнути на користь позивача моральну шкоду, витрати, а казначейській службі вчинити дії по виплаті вказаних коштів. В добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений була звертатися з позовом до суду.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Позивач зазначає, що відповідачем. прокуратурою Одеської області, за її заявами щодо факту смерті її чоловіка не прийнято жодного процесуального рішення, тоді як звернення скеровувались до Чорноморської транспортної прокуратури та прокуратурою області не вжито всіх заходів для встановлення винних осіб у смерті її чоловіка.

Вказане не відповідає дійсності, оскільки на час настання події, відповідно до п. 4 наказу Генерального прокурора України від 19 вересня 2005 року № 1 «Про організацію роботи і управління в органах прокуратури України», питання організації роботи органів прокуратури з окремих напрямів визначено в галузевих наказах, у яких на основі чинного законодавства та цього наказу конкретизовано завдання і пріоритети прокурорської діяльності, предмет нагляду, приводи, підстави або періодичність проведення перевірок, повноваження різних ланок прокурорської системи, критерії оцінки їхньої роботи.

Так, згідно з п. 4.1. наведеного наказу, особливості діяльності військових, транспортних, природоохоронних, інших спеціалізованих прокуратур та прокуратур міст з районним поділом визначено окремими наказами Генерального прокурора України. Зокрема, наказом Генерального прокурора України від 19 вересня 2005 року №3/3 гн «Про сферу та особливості організації діяльності органів прокуратури на транспорті» зобов'язано заступника Генерального прокурора України згідно з розподілом обов'язків, прокурорів Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя, керівників структурних підрозділів апаратів та транспортних прокурорів забезпечити на залізничному, водному, повітряному, автомобільному транспорті системи Міністерства транспорту і зв'язку України, а також на магістральному трубопровідному транспорті виконання функцій органів прокуратури та повноважень прокурорів, визначених Конституцією України, Законом України «Про прокуратуру» та галузевими наказами Генерального прокурора України, з урахуванням положень даного наказу.

Крім того, п. 5 наказу Генерального прокурора України № З/Згн передбачено, що при здійсненні нагляду за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання та досудове слідство на транспорті необхідно враховувати, що ними розслідується, відповідно до підслідності, злочини, вчинені: у поїздах, на повітряних та водних суднах; на аеродромах, в портах, на причалах і пристанях, а також метрополітенах, вокзалах і територіях станцій у їх рейкових межах від вхідного до вихідного світлофорів; на перегонах поза межами станцій - на залізничному полотні з насипом, на залізничних переїздах; на судноплавних водних шляхах, гідротехнічних та інших спорудах, якщо злочини пов'язані з функціонуванням водного транспорту; на магістральних трубопроводах; працівниками залізничного, водного, повітряного, автомобільного транспорту системи Міністерства транспорту та зв'язку України, магістрального трубопровідного транспорту, правоохоронних органів, іншими громадянами на об'єктах транспорту; службовими особами інших міністерств, відомств, підприємств, установ, організацій та громадянами, якщо злочини пов'язані з порушенням правил безпеки руху та експлуатації транспортних засобів залізничного, водного та повітряного транспорту.

Тому, перевірку доводів звернень ОСОБА_1 віднесено саме до повноважень Чорноморської транспортної прокуратури, яка здійснювала нагляд за додержанням законів на транспорті згідно з галузевим наказом Генерального прокурора України № З/З гн та приймала процесуальні рішення в порядку ст. 97 КПК України.

Разом з цим, відповідно до наказу Генерального прокурора України від 05 грудня 2014 року №152ш у зв'язку з прийняттям Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-УІІ «Про прокуратуру» та набрання чинності окремих його положень, з метою удосконалення організації роботи органів прокуратури Одеської області у структурі та штатному розписі прокуратури Одеської області ліквідовано Чорноморську прокуратуру з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері.

Таким чином, численні звернення ОСОБА_1, які адресовано прокуратурі області, останньою правомірно скеровано до Чорноморської транспортної прокуратури, яка в межах компетенції забезпечувала наглядову та іншу прокурорську діяльність, зокрема, на водному транспорті.

Не відповідають дійсності і твердження позивача стосовно того, що вказаним відповідачем (прокуратурою області) не прийнято жодного рішення, оскільки вказане спростовується долученими документами, а саме: копій наглядового провадження за № 08/2-2529-06, зокрема, інформації прокуратури області від 21 квітня 2006 року за № 08/2-2529-06 на адресу Генеральної прокуратури України (а. 35), доручення прокуратури Одеської області від 21 квітня 2006 року за № 08/2-2529-06 Чорноморському транспортному прокурору щодо проведення ретельної перевірки та прийняття рішення в порядку ст. 97 КПК України із зазначенням переліку питань, які підлягають з'ясуванню під час перевірки (а. 37), супровідного листа Чорноморської транспортної прокуратури від 04 травня 2006 року за № 1/25пр-06 на адресу прокуратури області про направлення матеріалів за фактом смерті ОСОБА_2 (а.с. 41), відповіді прокуратури області від 06 травня 2006 року за № 08/2-2529-06 на адресу Генеральної прокуратури України та ОСОБА_1 (а. 44-45), згідно з якими, прокуратурою області скасовано постанову Чорноморської транспортної прокуратури від 04 травня 2006 року про відмову у порушенні кримінальної справи, постановою прокурора відділу прокуратури області від 05 травня 2006 року про скасування постанови від 04 травня 2006 року та іншими документами.

Перевіркою в порядку ст. 97 КПК України встановлено, що смерть ОСОБА_2 наступила на території іноземної держави, а обставини отримання травми і розслідування проводилися компетентними органами країни перебування судна (ОСОБА_3). У зв'язку з цим, відсутні будь-які об'єктивні дані щодо неналежного виконання медичними працівниками шпиталю «Масапі» (Росаріо, Аргентина) своїх професійних обов'язків та міжнародні конвенції ратифіковані як Україною так і ОСОБА_3, щодо розслідування кримінальних справ зазначеної категорії. Оскільки відсутні будь-які об'єктивні дані, що вказують на наявність ознак складу злочину або насильницької смерті ОСОБА_2 на території України, рішення про відмову у порушенні кримінальної справи від 28 вересня 2009 року Чорноморською транспортною прокуратурою прийнято обґрунтовано, з чим погодилась прокуратура області та Генеральна прокуратура України (а. 208).

Недоведеними є твердження позивача стосовно того, що проведення експертиз проводилось нею за власний рахунок, оскільки судово-медична експертиза трупа проводиться з дотриманням норм, передбачених Кримінально-процесуальним кодексом України, а також спеціальними Правилами проведення судово-медичної експертизи (досліджень) трупів у бюро судово-медичної експертизи, затвердженими МОЗ України. Як вбачається з акту судово-медичного дослідження трупа ОСОБА_2 № 341 вказане дослідження проводилось державною установою Дніпропетровським обласним бюро судово-медичної експертизи та на підставі відношення і у присутності слідчого прокуратури Жовтневого району м. Дніпропетровська.

Що стосується посилання позивача на консультативний висновок № 11/07 від 06 липня 2007 року, який складено кафедрою судово-медичної експертизи Харківської медичної академії післядипломної освіти Міністерства охорони здоров'я України, то вказаний висновок є неналежним доказом, оскільки він є по-перше, консультативним документом, а по-друге, позивачем до матеріалів позовної заяви не долучено засвідчені належним чином документи, що вказані у цьому висновку особи є судовими експертами та уповноважені згідно з відповідними документами та кваліфікацією, виданими Міністерством юстиції України, здійснювати судово-експертну діяльність, пов'язану з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз.

Твердження позивача стосовно того, що переклад документів щодо обставин смерті її чоловіка з іспанської мови на українську здійснено за власний рахунок спростовується тим, що як вбачається з інформації Чорноморської транспортної прокуратури від 06 листопада 2006 року та від 13 листопада 2006 року за № 1/25пр06 (а. 95, 97) на адресу прокуратури області 03 листопада 2006 року в Чорноморську транспортну прокуратуру з представництва Міністерства закордонних справ України у м. Одесі за № 713/7-500-1027 від 01 листопада 2006 року надійшли документи щодо обставин смерті ОСОБА_2, які направлено для офіційного перекладу на українську мову до ДП «Укркрюінг». У подальшому, відповідно до інформації ДП «Укркрюінг» Міністерства транспорту та зв'язку України за № 07-37/239 (а. 96) підприємством здійснено замовлення в бюро перекладів Торговельно-промислової палати України у м. Одесі на офіційний переклад з іспанської мови на українську частини документів, надісланих на адресу Чорноморської транспортної прокуратури з представництва МЗС України у м. Одесі та які стосуються причин та обстави смерті ОСОБА_2 із зазначенням строку перекладу.

Крім того, ДП «Укркрюінг» Міністерства транспорту та зв'язку України у листі від 04 грудня 2006 року за № 05-223/256 (а. 179) зазначено щодо повернення до Чорноморської транспортної прокуратури документів стосовно причин та обстави смерті ОСОБА_2 після перекладу з іспанської мови на українську.

Разом з цим, як вбачається з консультативного висновку кафедри судово- медичної експертизи Харківської медичної академії післядипломної освіти Міністерства охорони здоров'я України від 06 липня 2007 року № 11/07 (а. 214) «посольство Украины в республике ОСОБА_3 обратилось с письмом № 6141/13-500-81-06 от 06.04.2006 г. в адрес Министерства ОСОБА_4 Международной Торговли и Культуры республики ОСОБА_3, в котором просило оказать сотрудничество в отношении дела о смерти гражданина Украины ОСОБА_5, второго помощника капитана судна «Conqueror», владельца паспорта АВ 336012, скончавшегося 19 января 2006 года в г.Росарио, Аргентина, и чье тело было отправлено в январе 2006 года в Украину. Указанные материалы в отношении этого дела были получены Посольством Украины в Аргентинской Республике через МИД ОСОБА_5 и отосланы в Представительство Департамента консульской службы МИД Украины с сопроводительным письмом от 30.10.2006 за № 71/АЭ/713-547-97666 и переданы затем в Черноморскую транспортную прокуратуру г. Одессы. Представитель МИД Украины в г. Одессе ОСОБА_6 направил копии этих документов с сопроводительным письмом за №713/19-500-1065 ОСОБА_7 Вышеуказанные документы были на испанском языке, в связи с чем, был сделан перевод этих документов на украинский язык в бюро переводов Одесской региональной торгово- промышленной палаты».

Отже, ще у 2006 році позивачкою отримано офіційний переклад документів щодо причин та обстави смерті чоловіка, а тому її доводи про те, що нею за власний рахунок здійснювався переклад документів суперечать її ж твердженням та офіційним відповідям правоохоронних та інших державних установ, які проводили перевірку стосовно причин та обстави смерті ОСОБА_2 та згідно з наданими повноваженнями вчиняли інші дії.

Таким чином, не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_1 про стягнення з прокуратури Одеської області матеріальної шкоди, яку нею нібито понесено на переклад і легалізацію документів, та щодо проведення експертиз.

Не можуть бути прийнятими до уваги і твердження позивача щодо невиконання прокуратурою області постанови Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2011 року у справі № 4-1401/11 з огляду на наступне.

Так, за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 постановою Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2011 року скасовано постанови Чорноморської транспортної прокуратури про відмову у порушенні кримінальної справи від 04 грудня 2006 року та 28 вересня 2009 року, а матеріали скеровано до прокуратури Одеської області для організації проведення додаткової перевірки.

Відповідно до п. 5 та 5.1 наказу Генерального прокурора України від 19 вересня 2005 року № 1 «Про організацію роботи і управління в органах прокуратури України» на час настання події, діяльність органів прокуратури організовано за територіальним і функціональним (галузевим) принципами. На міські, районні, міжрайонні, інші прирівняні до них прокуратури як на головну ланку системи органів прокуратури покладено, крім іншого, здійснення на відповідній території нагляду за додержанням законів місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, правоохоронними органами, підприємствами, установами й організаціями, незалежно від форм власності, підпорядкованості та приналежності, їх посадовими і службовими особами, громадянами.

Як раніше зазначалося, у відповідності до наказів Генерального прокурора України від 19 вересня 2005 року № 1 та від 19 вересня 2005 року № З/З гн «Про сферу та особливості організації діяльності органів прокуратури на транспорті» перевірку обставин та причин смерті ОСОБА_2 здійснювала Чорноморська транспортна прокуратура. У зв'язку з цим, супровідним листом Чорноморської транспортної прокуратури від 24 травня 2011 року за № 16-1129-1 Івих матеріали перевірки за фактом смерті ОСОБА_2 № 1/25пр06 в 3-х томах та постанову Приморського районного суду м. Одеси від 14.04.2011 направлено для додаткової перевірки в порядку ст. 97 КПК України до Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області.

У подальшому, Приморським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області за супровідним листом від 27 травня 2011 року № 31/17вх5427 вказані матеріали та постанову суду скеровано до Шевченківського ВМ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області ( а. 79 крим. пров. 0010843). Згідно супровідного листа Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 14 липня 2011 року за № 31/22-4116 та акту звірки руху матеріали перевірки за фактом смерті ОСОБА_2 № 1/25пр06 в 3-х томах та постанову Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2011 року направлено для додаткової перевірки в порядку ст. 97 КПК України до Жовтневого РВ ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області для організації проведення перевірки та прийняття рішення в порядку ст. 97 КПК України, (а. 78 та 88 крим. пров. 0010843). Потім на виконання постанови Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2011 року матеріали перевірки № 1/25пр06 30.08.2011 за № 16-1920вих-12 скеровано до Жовтневого РВ ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області для організації проведення перевірки та прийняття рішення в порядку ст. 97 КПК України.

Крім того, Чорноморська транспортна прокуратура звертала увагу Жовтневого РВ ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області на необхідність проведення перевірки доводів заявника в частині ймовірного вбивства ОСОБА_2, з метою крадіжки органів для трансплантації та прийняття рішення за ст. 115, 144 КК України. Однак, Жовтневе РВ ДМУ ГУ МВС України відмовилося прийняти адресовані матеріали, що знаходяться у поштовому відділенні, в зв'язку з чим матеріали неодноразово повертались до Чорноморської транспортної прокуратури за закінченням терміну зберігання. До Чорноморської транспортної прокуратури 12 березня 2012 року надійшло поштове повідомлення № 143/298 про те, що матеріали знову повернуто до поштового відділення № 26 м. Одеси. Матеріали отримано Чорноморською транспортною прокуратурою 13 березня 2012 року, після чого, листом від 16 березня 2012 року № 16-687вих-12 зазначені матеріали направлено до прокуратури м. Дніпропетровська із зверненням про сприяння в організації проведення вищевказаної перевірки в порядку ст. 97 КПК України (в редакції 1960 року), за фактом смерті ОСОБА_2 силами Жовтневого РВ ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області.

Прокуратурою м. Дніпропетровська 19 червня 2012 року до Чорноморської транспортної прокуратури повернуто, як помилково направлені матеріали перевірки № 1/25пр-06 за фактом смерті ОСОБА_2, у зв'язку з тим, що територія можливого скоєння злочину відносно останнього є м. Росаріо (ОСОБА_5), оскільки згідно листа судового медичного інституту м. Росаріо, пров. Санта-Фе від 27 липня 2006 року в якому зазначено, що отримавши патологоанатомічний звіт, який виконала доктор ОСОБА_8 Гарсіа з біологічним матеріалом, кардіопульмонального блоку і гепатичного клину, який узяла з тіла загиблого ОСОБА_2, встановлено, що це є іще одним внеском до автопсичного діагнозу, зробленого свого часу. Відносно п. 2 офіційного повідомлення № 1074, про що вказується у звіті щодо судової автопсії № 06-51/51, із тіла витягнуто серце, обидві легені, трахея, бронхи й стравохід і гепатичний клин, що передбачається відповідними карними процесуальними нормами.

Тобто, внутрішні органи трупу ОСОБА_2 на момент його транспортування на територію України вже були відсутні, що підтверджується офіційними документами, які містяться в матеріалах перевірки.

У зв'язку з чим, підстави для прийняття рішення в порядку ст. 97 КПК України (в редакції 1960 року) у прокуратури міста Дніпропетровська відсутні.

Після чого, Чорноморською транспортною прокуратурою по зазначеним матеріалам № 1/25пр-06 проведено перевірку в порядку ст. 97 КПК України (в редакції 1960 року), за результатами якої на підставі п. 1 ст. 6 КПК України (в редакції 1960 року) 13 липня 2012 року винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи.

У подальшому 16 липня 2012 року Чорноморською транспортною прокуратурою зазначені матеріали перевірки № 1/25пр-06 скеровано до Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області для проведення додаткової перевірки та прийняття рішення в порядку ст. 97 КПК України (в редакції 1960 року), які в свою чергу Приморським РВ 18 липня 2012 року для проведення зазначеної перевірки скеровано до Шевченківського ВМ Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області. За результатами проведеної Шевченківським ВМ Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області перевірки 17 вересня 2012 року прийнято рішення про відмову у порушенні кримінальної справи на підставі п. п. 1, 2 ст. 6 КПК України.

Лише 17 вересня 2015 року до прокуратури Приморського району м. Одеси надійшла скарга ОСОБА_2 щодо невиконання судового рішення та скоєння кримінального правопорушення, у зв'язку з чим з СВ Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області витребувано матеріали про відмову в порушенні кримінальної справи № 1/25пр-06. За результатами вивчення зазначених матеріалів, прокуратурою Приморського району м. Одеси до СВ Приморського РВ ОМУ ГУ МВС Україги в Одеській області направлено доручення про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2013 року.

На виконання доручення прокуратури Приморського району м. Одеси СВ Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області 17 листопада 2015 року розпочато кримінальне провадження № 00010843 за ч. 1 ст. 140 КК України за фактом неналежного виконання професійних обов'язків медичними працівниками шпиталю «Масапі» (Росаріо, Аргентина), що призвело до смерті ОСОБА_2. Крім того, на виконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 06 червня 2017 року, якою задоволено скаргу ОСОБА_1 та зобов'язано прокуратуру Одеської області внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02 липня 2016 року розпочато кримінальне провадження № 0000521 за фактом смерті ОСОБА_2 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та проведення досудового розслідування доручено СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУ НП в Одеській області.

За результатами досудового розслідування, приймаючи до уваги, що смерть ОСОБА_2 наступила на території іноземної держави, що обставини отримання травми і розслідування проводилися компетентними органами країни перебування судна (ОСОБА_5) та відсутні будь-які об'єктивні дані щодо неналежного виконання медичними працівниками шпиталю «Масапі» (Росаріо, Аргентина) своїх професійних обов'язків, а також відсутність будь-яких об'єктивних даних, які вказують на наявність ознак складу злочину або насильницької смерті ОСОБА_2 на території України, 23 грудня 2015 року СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області прийнято рішення про закриття кримінального провадження № 00010843 від 17 листопада 2015 року за ч. 1 ст. 140 КК України та 28 лютого 2017 року кримінального провадження № 0000521 від 02 липня 2016 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 115 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Згідно з інформацією Одеської місцевої прокуратури № 3 від 24 жовтня 2017 року постанова Приморського районного суду від 02 грудня 2013 року за скаргою ОСОБА_1 а також звернення останньої до Приморської прокуратури м. Одеси до 17 вересня 2015 року не надходили.

Таким чином, доводи позивача є необгрунтованими та безпідставними, в зв'язку з чим, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових обовязків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя фізичній особі, зобовязана відшкодувати потерпілому ... додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Згідно ч. 1 ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобовязана відшкодувати витрати закладові охорони здоровя на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Але вимог про відшкодування матеріальної шкоди, збитків, передбачених вищезазначеним законодавством, позивчаем не заявлено. Таким чином в судовому засідання не знайшла свого підтвердження та обставина неправомірності дій відповідачів або конкретних їх праціввників, повязаними з неналежним виконанням своїх трудових обовязків працівниками вказаного відділу позивачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи (відповідача).

Самі по собі факти неправомірності певних дій чи бездіяльності, порушення способу звернення і примусу до певних дій за рішенням суду, встановленої процедури розгляду звернень громадянина, за відсутності доведеного факту наявності вищезазначених втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди. Наявність такої шкоди відповідно до загальних засад змагальності цивільного процесу, підлягає доведенню особою, що порушує питання про її відшкодування. Позивачем не підтверджено будь-якими доказами наявність у нього втрат нематеріального характеру, з якими цивільне законодавство пов'язує виникнення права на відшкодування моральної шкоди. Фактично позивачем на її обгрунтування наведені лише письмові пояснення позивача та його міркування загального характеру, які не є доказом у цивільній справі.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідачів позивачу було завдано ушкодження здоровя, майнової чи немайнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Ст. 1167 ЦК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань, він не довів вину відповідача, не надав доказів причинно-наслідкового звязку між діями (винними, а не будь-якими) третіх осіб, відповідача та начебто завданою шкодою, не надано розрахунку шкоди.

Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного звязку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню, а ні повністю, а ні частково.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які інші (крім передбачених законом) домовленості і зобовязання стосовно позивача, розгляду його заяв та інш., а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань, не обізнаність, шкоду та ін. є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим позивачу ОСОБА_1 в задоволенні позову до прокуратури Одеської області і Державної казначейської служби України з прав людини про стягнення моральної шкоди і витрат, зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовна заява в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в її задоволенні слід відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 23, 15, 16, 1167 ЦК України, ст. 3, 4, 10, 11, 57, 58, 59, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до прокуратури Одеської області і Державної казначейської служби України, третя особа уповноважений Верховної Ради України з прав людини про стягнення моральної шкоди і витрат, зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -