АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1341/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 53,55 Пересунько Я.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоКарпенко О. В.
суддівВасиленко Л. І., Нерушак Л. В.
при секретаріПавроз Т. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси апеляційну скаргу представника концерну «Техвоєнсервіс» - Ткаченко Людмили Василівни на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_7 до концерну «Техвоєнсервіс» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за невикористану щорічну основну відпустку,

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8, який просив відхилити апеляційну скаргу, колегія суддів,-

в с т а н о в и л а :

У січні 2017 року ОСОБА_7 звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси із позовом до концерну «Техвоєнсервіс» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за невикористану щорічну основну відпустку.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що на підставі наказу №36-к від 2 квітня 2015 року його було призначено на посаду директора філії концерну «Техвоєнсервіс» «Черкаський автомобільний ремонтний завод».

30 листопада 2015 року на підставі Наказу №164-к, виданого тимчасово виконуючим обов'язки генерального директора концерну «Техвоєнсервіс», вказує ОСОБА_7, його було звільнено із займаної посади.

Позивач зазначає, що 14 квітня 2016 року рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси його було поновлено на роботі та стягнуто із концерну «Техвоєнсервіс» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із дати звільнення і по дату ухвалення судового рішення в розмірі 21 150,00 грн.

31 жовтня 2016 року відповідач виконав рішення суду від 14 квітня 2016 року: наказом №152-к від 31 жовтня 2016 року ОСОБА_7 було поновлено на роботі.

17 листопада 2016 року, вказує ОСОБА_7, він написав заяву про звільнення за власним бажанням, у зв'язку з чим відповідач того ж дня видав відповідний наказ, однак, всупереч вимогам статті 116 КЗпП України, розрахунку з позивачем у день звільнення не здійснив і такий розрахунок не проведений і на даний час.

Вважаючи, що оскільки рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 квітня 2016 року розмір середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу була розрахована з дати його незаконного звільнення і по дату ухвалення рішення суду, а фактичне поновлення на роботі відбулось лише 31 жовтня 2016 року, то на його користь необхідно додатково стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу із 14 квітня 2016 року по 31жовтня 2016 року, що становить 30 400,00 грн.

Після звільнення 17 листопада 2016 року, зазначає ОСОБА_7, з ним не було проведено остаточного розрахунку при звільненні, а тому за період із 17 листопада 2016 року і по 30 березня 2017 року з відповідача на його користь також підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 20925,00 грн.

Крім того, на його користь підлягає стягненню і компенсація за невикористану відпустку за 30 календарних днів в розмірі 4 434,90 грн.

З метою захисту своїх порушених трудових прав ОСОБА_7 звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси та уточнившись з позовними вимогами остаточно просив суд постановити судове рішення, яким стягнути із концерну «Техвоєнсервіс» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 30400,00 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 20925,00 грн., компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку в сумі 4434,90 грн. та судові витрати в сумі 640,00 грн.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 квітня 2017 року позов ОСОБА_7 - задоволено.

Стягнуто із концерну «Техвоєнсервіс» на користь ОСОБА_7 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 15 квітня 2016 року по 30 жовтня 2016 року у розмірі 30 400,00 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 4434,90 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період із 17 листопада 2016 року по 30 березня 2017 року в сумі 20 925,00 грн., судовий збір 640,00 грн., а всього 56399,90 грн.

Додатковим рішенням Соснівського райсуду м. Черкаси від 10 травня 2017 року стягнуто із концерну «Техвоєнсерівс» в дохід держави судовий збір в розмірі 1280 грн.

В апеляційній скарзі представник концерну «Техвоєнсервіс» - Ткаченко Л.В., вважаючи рішення суду першої інстанції таким, що прийняте із порушенням норм матеріального права при недотриманні норм процесуального права, при неповному з»ясуванні обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення виниклого спору, просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 квітня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7

Заслухавши думку учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга, подана представником концерну «Техвоєнсервіс» - Ткаченко Л.В. підлягає відхиленню, виходячи із наступного.

Згідно вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

При розгляді даної справи суд правильно встановив факти, відповідні їм правовідносини, постановив рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права, ґрунтується на зібраних по справі доказах, оцінивши які в сукупності, суд першої інстанції прийшов до аргументованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_7

З матеріалів справи вбачається, що 02 квітня 2015 року ОСОБА_7 на підставі наказу № 36-к було призначено на посаду директора філії концерну «Техвоєнсервіс» «Черкаський автомобільний ремонтний завод».

30 листопада 2015 року на підставі наказу № 164-к, виданого тимчасово виконуючим обов'язки генерального директора концерну «Техвоєнсервіс» ОСОБА_7 було звільнено із займаної посади.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 29 липня 2016 року ОСОБА_7 було поновлено на роботі та стягнуто із концерну «Техвоєнсервіс» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 21 150 грн. за період із дати звільнення по дату винесення судового рішення.

31 жовтня 2016 року концерн «Техвоєнсервіс» виконав рішення суду від 14 квітня 2016 року та наказам № 152 - к від 31 жовтня 2016 року ОСОБА_7 було поновлено на роботі.

Оскільки рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 квітня 2016 року про поновлення ОСОБА_7 на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу було допущено негайне виконання в частині поновлення ОСОБА_7 на роботі, але фактичне поновлення останнього відбулось лише 31 жовтня 2016 року, тому є безпідставним посилання представника концерну в апеляційній скарзі на необгрунтоване стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_7 в сумі 30 400 гривень за період з 14 квітня 2016 року /моменту ухвалення судового рішення / по 31 жовтня 2016 року /моменту видачі концерном відповідного наказу за № 152-к/.

Крім того, як вбачається із наявних матеріалів справи, 17 листопада 2016 року ОСОБА_7 було подано заяву про звільнення з концерну «Техвоєнсервіс» за власним бажанням і 17 листопада 2016 року філією концерну «Техвоєнсервіс» «Черкаський автомобільний ремонтний завод» було видано відповідний наказ № 160-к, яким 17 листопада 2016 року ОСОБА_9 було звільнено з посади директора філії концерну «Техвоєнсервіс» «Черкаський автомобільний ремонтний завод» за власним бажанням, проте, всупереч вимогам статті 116 КзПП України в день звільнення із позивачем не було проведено остаточного розрахунку, йому не були виплачені всі суми, що належали йому від підприємства в день звільнення.

Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку та провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. А згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Оскільки судом при розгляді справи № 712/13902/15 було визначено у відповідності до вимог Постанови КМУ від 8.02.1995 року за № 100 середньоденний заробіток позивача ОСОБА_7 в розмірі 225 грн., тому суд першої інстанції правильно поклав в основу розрахунків належних ОСОБА_7 до виплати сум саме вказаний розмір.

В суді апеляційної інстанції було достовірно встановлено, що розрахунок при звільненні ОСОБА_7 17 листопада 2016 року концерн «Техвоєнсервіс» не здійснив і такий розрахунок не було проведено і на момент розгляду справи, у зв»язку із чим суд першої інстанції на виконання приписів статті 117 КзПП України правильно стягнув із концерну «Тєхвоєнсерівіс» на користь ОСОБА_7 обчислений відповідно до положень Постанови КМУ від 8.02.1995 року № 100 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 листопада 2016 року /звільнення позивача з посади директора філії/ по кінець березня 2017 року/ як просив сам позивач в уточненій позовній заяві/ в загальній сумі 20 925 грн.

Із сторони відповідача на адресу суду не було надано жодних об»єктивних доказів відсутності вини підприємства щодо не проведення із позивачем при звільненні остаточного розрахунку, у зв»язку із чим посилання представника концерну в апеляційній скарзі на неправильне стягнення на користь ОСОБА_7 вищевказаної суми також є нічим неаргументованими.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що позивач повністю довів обгрунтованість своїх позовних вимог, надав вмотивовані доводи в їх підтвердження, а представником відповідача навпаки ці доводи спростовані не були, що дало підстави суду ухвалити рішення про задоволення позову.

Судом першої інстанції вірно застосовано норми матеріального права та ухвалено рішення з додержанням положень чинного законодавства.

Інші доводи апеляційної скарги концерну «Техвоєнсервіс» суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Підстав для зміни або скасування постановленого судом першої інстанції рішення колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу, подану представником концерну «Техвоєнсервіс» - Ткаченко Людмилою Василівною на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_7 до концерну «Техвоєнсервіс» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за невикористану щорічну основну відпустку - відхилити, зазначене рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :