Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/2248/17

11 грудня 2017 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої - судді Флоряк Д.В.

секретаря Буратчук О.В.,

з уч. позивача ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника третьої особи - Томин С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Надвірна справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - служба у справах дітей Надвірнянської районної державної адміністрації, як представник органу опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3, третя особа - служба у справах дітей Надвірнянської районної державної адміністрації, як представник органу опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона перебувала з відповідачем по справі в зареєстрованому шлюбі з 24.05.2001 року і який між ними було розірвано 17.09.2003 року згідно рішення Надвірнянського районного суду. В даному шлюбі в них народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з нею. Батько дитини практично залишив сім'ю, тривалий час взагалі не цікавився сином, не приймає жодної участі у вихованні дитини, ні в його матеріальному утриманні. Їхній син навчається у Надвірнянській загальноосвітній школі І-III ступенів №1, однак відповідач жодного разу не відвідував батьківські збори, не проводив з сином вільний час, не супроводжував його в лікарнях, так як дитина часто хворіла. За весь час їх окремого проживання він, як батько сина, не цікавився ним, не провідував, уникав спілкування, не надавав достатніх кошти на його утримання, переклавши всі обов'язки як по вихованню так і по утриманню дитини на неї. Крім того, ствердила, що відповідач ще за спільного проживання відкрито виражався, що йому не потрібна дитина, що для нього це тягар. Син не відчуває до відповідача жодних почуттів, вони один одному фактично є чужими, син сам настоює на позбавленні відповідача батьківських прав. В зв'язку з цим просить суд постановити рішення, яким позбавити відповідача ОСОБА_3 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В судовому засіданні позивач та її представник заявлені позовні вимоги щодо позбавлення відповідача батьківських прав підтримали в повному об'ємі з підстав, наведених в позовній заяві. Позивач суду пояснила, що вона здійснює догляд за сином, займається його вихованням і утриманням, а батько дитини ОСОБА_3 за всі роки їх окремого життя жодного разу не поцікавився своїм сином, його розвитком, взагалі не брав участі в його вихованні чи утриманні. Вважає, що позбавлення його батьківських прав в першу чергу є способом захисту прав та інтересів сина, тому просить позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов визнав, заперечив обставини, на які посилається позивач в позовній заяві, вважає їх необ'єктивними, однак не заперечив проти позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Представник служби у справах дітей Надвірнянської районної державної адміністрації, як представник органу опіки та піклування, в судовому засіданні підтримала рішення органу опіки та піклування та вважає, що ОСОБА_3 слід позбавити батьківських прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що в даному випадку повністю відповідає інтересам дитини.

Суд, вислухавши пояснення сторони позивача, відповідача, висновок представника органу опіки та піклування, дослідивши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.60 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення своїх позовних вимог та з'ясувавши фактичні обставини справи приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 164 СК України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57- 60 ЦПК України.

Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 Постанови від 30 березня 2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

Судом встановлено, що батьки неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебували в зареєстрованому шлюбі, який між ними розірвано 17.09.2003 року згідно рішення Надвірнянського районного суду, і неповнолітню дитину - ОСОБА_5 залишено проживати з матір'ю (а.с.7).

Стаття 141 Сімейного кодексу України зазначає, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. А ст. 150 Сімейного Кодексу України прямо передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

В суді також встановлено, що практично з часу припинення сімейних стосунків між сторонами по даній справі з 2003 року, відповідач будь-якої участі у вихованні дитини не приймає, не цікавиться ні станом здоров'я, ні загальним його розвитком, фактично переклавши батьківські обов'язки на позивача по справі.

Згідно із характеристикою, яка видана Надвірнянською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів №1,за підписом класного керівника ОСОБА_5 навчається у вказаному навчальному закладі, за період навчання зарекомендував себе, як хороший учень. До навчання ставиться сумлінно, активний у музиці та співі, брав участь в класних, шкільних та позашкільних заходах. Мати постійно цікавляться навчанням та життям сина. Батько не цікавиться успішністю дитини, взагалі не відвідує батьківські збори, вихованням сина не займається зовсім (а.с.12).

Позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого заходом впливу на батьків, які ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків стосовно дитини.

Проте, між інтересами дитини та заходом впливу на батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над застосуванням такого крайнього заходу впливу на відповідача, як позбавлення батьківських прав, з чого і виходив суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржене рішення.

Згідно з міжнародними та національними правовими нормами до прав дитини належить, серед інших, право на врахування її думки щодо питань, які стосуються її життя.

Так, положеннями ст. 12 ч. 1 Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Відповідні положення закріплені і у ст. 171 СК України, якою передбачено, що думка дитини має бути врахована при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, тощо.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Факт ухилення від належного виконання батьківських обов'язків відповідача підтверджується також висновком органу опіки та піклування Надвірнянської РДА від 14.11.2017 року, з якого вбачається за доцільне позбавити батьківських прав відповідача щодо його неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. (а.с.19-20)

Згідно ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Це означає, що мати чи батько вважаються такими, що ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків, якщо вони за станом свого психічного здоров'я усвідомлюють значення своїх дій та можуть керувати ними, а також якщо вони мають юридичну і фактичну можливість до вчинення відповідних дій, які становлять зміст батьківського обов'язку. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Таким правом відповідач ОСОБА_3 не користується, самоусунувшись від нього. Ухилення від виконання юридичного обов'язку, це завжди акт свідомої поведінки, оскільки відповідач має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій, оскільки батько дітей практично з ними не спілкується, не проявляє щонайменшої батьківської турботи.

Після розірвання шлюбу між сторонами відповідач тривалий час будь-якої участі у вихованні чи утриманні сина не приймає, не цікавиться ні станом здоров'я дитини, ні загальним розвитком, фактично переклавши свої батьківські обов'язки на позивача, що підтверджується актом обстеження матеріально - побутових умов проживання, виданим депутатом Делятинської селищної ради (а.с. 9).

Суд, вважаючи поведінку відповідача винною та свідоме нехтування протягом тривалого часу батьківськими обов'язками відповідачем відносно свого сина ОСОБА_5, з врахуванням згоди самого відповідача, дійшов висновку про необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення відповідача батьківських прав.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно до вимог частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, згідно якої обставини, визнані сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Таким чином, узагальнюючи досліджені обставини справи, суд приходить до висновку, що відповідач погодився з позовними вимогами та визнав ту обставину, що не бере жодної часті у житті дитини і таке відношення відповідача стало результатом свідомого нехтування ним своїми обов'язками, та першочергово виходячи з інтересів дитини і враховуючи, що дії (бездіяльність) відповідача негативно впливає на нормальний розвиток та виховання дитини, суд прийшов до висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3

На підставі наведеного, ст. ст. 141, 155, 164 Сімейного кодексу України, керуючись ст. ст. 213- 215, 218 ЦПК України , суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 - задоволити .

Позбавити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця с.Лоєва Надвірнянського району Івано-Франківської області, батьківських прав стосовно неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця смт.Делятин Надвірнянського району Івано-Франківської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з дня його проголошення через Надвірнянський районний суд.

Суддя Флоряк Д.В.

Повний текст рішення виготовлено 12.12.2017 року.