Головуючий в I інстанції: Сидоренко І.О.
Суддя доповідач: Тимченко О.О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді: Тимченко О.О.,

суддів: Дундар І.О., Кішкіної І.В.,

за участю секретаря: Яворського О.Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Донецьку апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 07 лютого 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування інфляційних втрат та трьох процентів річних, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом , в обґрунтування якого послався на те, що вироком Словянського міськрайонного суду Донецької області від 03.12.2007 року ОСОБА_1 був визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та йому призначено покарання у вигляді одного року позбавлення волі із звільненням від відбування покарання з іспитовим строком два роки. Крім того, даним вироком був задоволений цивільний позов про стягнення з ОСОБА_1 на її користь матеріальної та моральної шкоди у розмірі 12 664,81 грн. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 23.04.2009 року з ОСОБА_1 на її користь було стягнуто 7 221,55 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої злочином. 18 травня 2012 року вироком Словянського міськрайонним суду, ОСОБА_1 був визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України та йому призначено покарання у вигляді двох років позбавлення волі із звільненням від відбування покарання з іспитовим строком два роки. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 12 серпня 2013 року з ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої злочином передбаченим ч. 1 ст. 382 КК України, на її користь стягнуто 2 000,00 грн. Відповідач тривалий час належним чином не виконував свого обовязку по сплаті грошових коштів, що призвело до їх знецінювання внаслідок інфляції та зростання цін. Вважає, що зобовязання, яке виникло між сторонами, є грошовим зобовязанням, оскільки зводиться до виплати грошових коштів. З урахуванням уточнених позовних вимог просила суд з відповідача на її користь: інфляційні втрати в розмірі 6 979,79 грн. та три відсотка річних в розмірі 735,41 грн., нараховані за період часу з 01.05.2013 року по 22.02.2016 року на суми матеріальної та моральної шкоди за вироком Словянського міськрайонного суду Донецької області від 03.12.2017 року; інфляційні втрати в розмірі 5 770,02 грн. та три відсотки річних в розмірі 609,58 грн., нараховані за період часу з 01.05.2013 року по 22.02.2016 року на суму матеріальної шкоди, стягнуту з відповідача Апеляційним судом Донецької області від 23.04.2009 року; інфляційні втрати в розмірі 1 580,00 грн. та три відсотки річних в розмірі 151,89 грн., нараховані за період часу з 01.05.2013 року по 22.06.2016 року на суму моральної шкоди, стягнуту з відповідача рішенням Апеляційного суду Донецької області від 12.08.2013 року, а всього 15826,69 грн.

Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 07 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача інфляційні втрати в розмірі 6016,58 грн. та три відсотки річних в розмірі 566,31 грн., нараховані за період часу з 23.12.2013 року по 22.02.2016 року на суму матеріальної та моральної шкоди за вироком Словянського міськрайонного суду Донецької області від 03.12.2007 року; інфляційні втрати в розмірі 5000,56 грн. та три відсотки річних в розмірі 470,67 грн., нараховані за період з 23.12.2013 року по 22.02.2016 року на суму матеріальної шкоди, стягнутої рішенням Апеляційного суду Донецької області від 23 квітня 2009 року; інфляційні втрати в розмірі 1384,90 грн. та три відсотки річних, в розмірі 130,35 грн., нараховані за період з 23.12.2013 року по 22.02.2016 року на суму моральної шкоди, стягнутої рішенням Апеляційного суду Донецької області від 12.08.2013 року, а всього 13569,37 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

З зазначеним рішенням не погодився ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову в задоволені позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин вимоги ч.1 ст. 261 ЦК України також невірним є розрахунок суду про стягнення з нього інфляційних витрат та трьох процентів річних.

Також з зазначеним рішенням не погодилась позивачка та подала апеляційну скаргу в якій ставить питання про зміну рішення суду, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що судом невірно проведено розрахунок інфляційних витрат та трьох процентів річних.

Позивачка в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, від неї надійшла заява , про розгляд справи за її відсутності( а.с.146)

Відповідач та його представник в судовому засіданні доводи своєї апеляційної скарги підтримала , просили її задовольнити, проти доводів апеляційної скарги позивачки заперечували.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали цивільної справи, колегія суддів апеляційного суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_2 з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно зі ст.ст.213, 214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що вироком Словянського міськрайонного суду Донецької області від 03.12.2007 року ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та йому призначено покарання у вигляді одного року обмеження волі, стягнуто на користь ОСОБА_2І грошові кошти в розмірі 12264,81 грн. Ухвалою колегії суддів судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Донецької області від 26 лютого 2008 року даний вирок змінений в частині призначеного покарання. В іншій частині вирок залишено без змін. Крім того, рішенням Апеляційного суду Донецької області від 23 квітня 2009 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди стягнуто 7 221,55 грн. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 12 серпня 2013 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнута моральна шкода в розмірі 2 000,00 грн. На примусовому виконанні у Словянському міськрайонному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області перебували виконавчі документи з примусового стягнення боргу з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів, а саме: виконавчий лист № 6/0544/253 від 10.09.2012 року Словянського міськрайонного суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5664,81 грн. матеріальної шкоди, 5000,00 грн. моральної шкоди, 1600,00 грн. судових витрат, а всього 12264,81 грн.; виконавчий лист № 6/0544/254 від 10.09.2012 року Словянського міськрайонного суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 7221,55 грн. та виконавчий лист № 2/243/1868 від 27.08.2013 року Словянського міськрайонного суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 О.І. моральної шкоди в розмірі 2000,00 грн. По даним виконавчим листа кошти стягнуто 23.02.2016 року, що підтверджується листом відділу державної виконавчої служби Словянського міськрайонного управління юстиції.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 01.10.2014 року у справі № 6 - 113цс14, відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобовязанням, у звязку із простроченням якого відповідач ОСОБА_1 відповідно до частини 2 ст. 625 ЦК України має сплатити позивачу суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми.

Проте погодитись за таким висновком суду першої інстанції не можливо з наступних підстав.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, на яку як на підставу позову посилається позивач та на підставі якої судом частково задоволено позовні вимоги, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 01.10.2014 року у справі № 6 - 113цс14, відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобовязанням, а тому у звязку із простроченням виконання грошового зобовязання відповідач ОСОБА_1 відповідно до частини 2 ст. 625 ЦК України має сплатити позивачу суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Дійсно відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 року у справі № 6 - 113цс14, відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов'язанням. За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до ст. 3607 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Апеляційний суд вважає, що по цій справі існують підстави відступити від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 року у справі № 6 - 113цс14, оскільки в 2016 році Верховний Суд України свою правову позицію щодо застосування норми частини 2 ст. 625 ЦК України до правовідносин по відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди, які виникли на підставі судового рішення, фактично змінив, хоча про це у відповідних постановах прямо не зазначено.

Так, відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 13.01.2016 року у справі № 6-3019цс15, за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов'язання і виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів. При наявності у справі судового рішення, яким вже було встановлено розмір завданої шкоди та відповідно стягнуто її, такий розмір шкоди відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень ст. 625 ЦК України.

Відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 року у справі № 6-2759цс15, відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов'язання" книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України "Про виконавче провадження", до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

Відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 2.03.2016 року у справі № 6-2491цс15, статтею 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання, її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Дія статті поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина п'ята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин. З рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Суд першої інстанції на зазначені правові позиції уваги не звернув.

Враховуючи, що вироком Словянського міськрайонного суду Донецької області від 03.12.2007 року ОСОБА_1 був задоволений цивільний позов про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальної та моральної шкоди у розмірі 12 664,81 грн. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 23.04.2009 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто 7 221,55 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої злочином. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 12 серпня 2013 року з ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої злочином передбаченим ч. 1 ст. 382 КК України, на користь ОСОБА_2 стягнуто 2 000,00 грн., тобто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто грошові суми на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок деліктних (недоговірних) правовідносин, що судові рішення перебувають на примусовому виконанні, а правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», апеляційний суд вважає, що підстави для застосування частини 2 статті 625 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли між сторонами по цій справі, відсутні.

Суд першої інстанції зазначене не врахував та дійшов помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин, які виникли з приводу виконання судових рішень та врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», норми частини 2 ст. 625 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги відповідача про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, зокрема, частини 2 ст. 625 ЦК України, що встановлений судовим рішенням розмір шкоди має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень ст. 625 ЦК України, є обґрунтованими.

Відповідно до частини 2 ст. 309 ЦПК України норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до пункту 4 частини 1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Враховуючи, що судом першої інстанції застосовано закон, який не поширюється на правовідносини, які виникли між сторонами по справі, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення виконання зобовязання по відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди, яки на її користь стягнута судовими рішеннями.

Оскільки правові підстави для задоволення позову відсутні, то апеляційний суд вважає, що на підставі ст.88 ЦПК України відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача і судових витрат.

Оскільки правові підстави для задоволення позову відступні, то доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 які стосуються перерахунку сум інфляційних витрат трьох процентів річних до уваги апеляційним судом не приймаються.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316 ЦПК України, апеляційний суд ,-

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 07 лютого 2017 року скасувати.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування інфляційних втрат та трьох процентів річних відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: О.О.Тимченко

Судді: І.О. Дундар

ОСОБА_3