Справа № 466/9733/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«21» квітня 2017 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Кавацюка В.І

при секретарі Мазур Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третьої особи без самостійних вимог приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання частково недійсними договору дарування грошей та договору про розірвання договору дарування грошей,

у с т а н о в и в :

22 листопада 2016 року ОСОБА_1 предявила в суд позов до ОСОБА_2, третьої особи без самостійних вимог приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання частково недійсними договору дарування грошей та договору про розірвання договору дарування грошей.

В обґрунтування своїх вимог зазначала про те, що18 березня 2015 року нею укладено договір дарування грошей, за яким вона, ОСОБА_1, зобовязалась передати у власність ОСОБА_2 у дарунок грошові кошти в сумі 8000,00 доларів США, що знаходились на вкладному (депозитному) рахунку у ПАТ «Укргазпромбанк» згідно з договором банківського вкладу (депозиту) від 02 грудня 2014 року.

Вказаний договір дарування був посвідчений 18 березня 2015 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3, реєстровий №854.

01 лютого 2016 року вона, позивач, та відповідач ОСОБА_2 уклали договір про розірвання договору дарування грошей від 18 березня 2015 року, зі змінами, внесеними 23 березня 2015 року, у звязку із неможливістю реального виконання договору, а саме неможливістю отримати обдаровуваною стороною коштів з рахунку в ПАТ «Укргазпромбанк».

Просить суд постановити рішення, яким визнати частково недійсними зазначені вище договір дарування грошей та договір про розірвання договору дарування грошей, з тих підстав, що вказані договори містять положення про перехід права власності на дарунок, які не відповідають законодавству.

В судове засідання, яке після оголошення перерви було призначено на 21 квітня 2017 року о 16.00 год., позивач ОСОБА_1 не зявилась, її представник ОСОБА_4 подав заяву в якій просить проводити розгляд справи у його відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 та приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3 в судове засідання не зявились повторно, хоч про час і місце розгляду справи повідомлялись в установленому порядку, та відповідачем ОСОБА_2 20 березня 2017 року до суду подана заява, з якої випливає, що вона позовні вимоги визнає та просить розглядати справу у її відсутності.

У відповідності до положень ст. 197 ЦПК України у звязку з неявкою в судове засідання всіх учасників процесу, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Зясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 18 березня 2015 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір дарування грошей, за яким ОСОБА_1 (Дарувальник за договором) зобовязалась передати у власність ОСОБА_2 (Обдаровувана за договором) у дарунок грошові кошти в сумі 8000,00 доларів США, що знаходились на зберіганні у ПАТ «Укргазпромбанк» на вкладному (депозитному) рахунку №3 згідно з договором банківського вкладу (депозиту) від 02 грудня 2014 року, укладеного з ПАТ «Укргазпромбанк».

Вказаний договір дарування був посвідчений 18 березня 2015 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за №854.

01 лютого 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір про розірвання договору дарування грошей від 18 березня 2015 року із внесеними змінами від 23 березня 2015 року у звязку із неможливістю реального виконання договору, а саме неможливістю отримати обдаровуваною стороною коштів з рахунку в ПАТ «Укргазпромбанк».

За змістом першого речення п. 6. договору дарування грошей, сторони визначили, що «право власності Обдаровуваної на дарунок (гроші), відповідно до статті 722 Цивільного кодексу України, виникає з моменту прийняття».

Пунктом 2 договору про розірвання договору дарування грошей передбачено, що «підписання цього договору є підтвердженням факту отримання Дарувальником (Сторона-1) коштів у повному обсязі від Обдаровуваної (Сторона-2) назад.»

Відповідно до положення пункту 6 договору дарування грошей від 18 березня 2015 року та п.2 договору від 01 лютого 2016 року про розірвання договору дарування грошей, вбачається, що позивач ОСОБА_1 18 березня 2015 року передала відповідачу ОСОБА_2Ю в дарунок суму 8000 доларів США, а 01 лютого 2016 року у звязку із розірванням договору дарування, відповідач ОСОБА_2 повернула позивачу ОСОБА_1 кошти у вказаній сумі.

Однак, за змістом позовної заяви, реальної передачі коштів від позивача до відповідача в дарунок, а також повернення дарунку не було. Вказаний факт не заперечувався відповідачем та підтверджується листом ПАТ «Укргазпромбанк» від 09.06.2015р. №1900.

Відповідно до ч.2 ст. 334 ЦК України переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації звязку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно.

У відповідності до ч.1 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

В п.6 договору дарування сторони встановили, що Обдаровувана свідчить, що дарунок приймає. Прийняттям дарунку вважатиметься одержання оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення.

Суд погоджується із доводами позивача про те, що п.6 договору дарування в зазначеній частині суперечить ч.2 ст.334 і ч.1 ст. 722 ЦК України.

За змістом вказаних імперативних норм ЦК України, за договором дарування право власності набувається з моменту прийняття обдаровуваним дарунку (ч.1 ст. 722 ЦК України), яким вважається вручення майна набувачеві, а також вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа (ч.2 ст. 334 ЦК України).

Встановлене в п. 6 договору положення про те, що моментом прийняття дарунку є момент одержання оригінального примірника договору дарування після його нотаріального посвідчення суперечить вищезазначеним нормам цивільного законодавства, оскільки факт одержання примірника договору дарування обдаровуваним не свідчить про прийняття ним дарунку в розмірі 8000 доларів США. Також факт отримання обдаровуваним оригіналу договору не надав йому права розпоряджатись на власний розсуд коштами, які знаходились в ПАТ «Укргазпромбанк» на рахунку дарувальника. Договір дарування коштів на депозитному рахунку не є товарно-розпорядчим документом в розумінні ч.2 ст. 334 ЦК України, що також підтверджується листом ПАТ «Укргазпромбанк» від 09.06.2015р. №1900.

У звязку з тим, що в момент посвідчення договору дарування факту передачі дарунку не було, вказівка у п. 6 договору дарування про те, що Обдаровувана свідчить, що дарунок приймає не відповідала на момент укладення договору дійсності та суперечила ч.2 ст.334 і ч.1 ст. 722 ЦК України.

Також вказівка в п.2 договору про розірвання договору дарування грошей про те, що підписання цього договору є підтвердженням факту отримання Дарувальником (Сторона-1) коштів у повному обсязі від Обдаровуваної (Сторона-2) назад не відповідає дійсності та суперечить положенням ч.2 ст.334 і ч.1 ст. 722 ЦК України, оскільки витікає з незаконного положення п. 6 договору дарування грошей.

Статтею 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Підставою недійсності правочину, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

При цьому, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України.)

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (п. 7). Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (п. 5).

Відповідно до п.9 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, згідно зі статтею 217 ЦК України, правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Невідповідність закону вищенаведених окремих частин правочинів не свідчить, що такі не були б укладені в цілому, а тому зазначені правочини підлягають визнанню недійсними лише в окремих частинах.

З огляду на вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є підставними, обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, ст. ст. 15, 16, 203, 215, 216, 217, 334, 722 ЦК України, суд

в и р і ш и в :

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсною частину п.6 Договору дарування грошей між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідченого 18 березня 2015 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим №854 наступного змісту: «Обдаровувана свідчить, що дарунок приймає. Прийняттям дарунку вважатиметься одержання оригінального примірника цього Договору після його нотаріального посвідчення».

Визнати недійсним п.2 Договору про розірвання договору дарування грошей, посвідченого 18 березня 2015 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим №854, договору про внесення змін до договору дарування грошей, посвідченого 23 березня 2015 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3, за реєстровим №898, наступного змісту: «2. Підписання цього договору є підтвердженням факту отримання Дарувальником (Сторона-1) коштів у повному обсязі від Обдаровуваної (Сторона-2) назад».

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з моменту його проголошення через Шевченківський районний суд м. Львова.

Суддя ОСОБА_5