Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,

із секретарем - Зіньковець О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 10 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «БАНК ФОРВАРД» про визнання недійсним договору про надання та обслуговування платіжної картки, -

в с т а н о в и в:

Рішенням від 10 квітня 2017 року Новозаводський районний суд м. Чернігова у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «БАНК ФОРВАРД» про визнання недійсним договору про надання та обслуговування платіжної картки відмовив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального права та неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити її позов в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги тієї обставини, що підписання позичальником проекту заявки, розробленої та оформленої банком, по своїй суті не є офертою. На думку заявника, банк розробив умови надання кредиту та запропонував позивачу акцептувати отримання кредиту саме на таких умовах.

Заявник вказує, що згідно змісту заяви від 13 листопада 2013 року, на яку посилається банк як на частину договору, клієнтським рахунком є № НОМЕР_2, тоді як 19 грудня 2014 року банк прийняв пропозицію (оферту) і уклав з клієнтом договір про надання та обслуговування платіжної картки і відкрив рахунок № НОМЕР_1, що означає, що відкриття вказаного рахунку є абсолютно іншим договором, який не пов'язаний із заявою від 13 листопада 2013 року.

Також зазначає, що в заяві від 13 листопада 2013 року йдеться про укладення кредитного договору № 110392998 на суму 1977,26 грн, про укладення договору про надання та обслуговування платіжної картки в даному документі не зазначено, але грошові зобов'язання, згідно виписки, виникли за договором від 19 грудня 2014 року.

Позивач посилається на відсутність її підпису під умовами та тарифами, які банк представляє як невід'ємні частини договору. Крім цього, на день підписання заяви від 13 листопада 2013 року вона не була ознайомлена з тарифами, а довідка про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту стосується тільки кредиту на суму 1977,26 грн, але ніяк не платіжної картки.

Також апеляційна скарга містить посилання про те, що банком під час укладення кредитного договору не були дотримані вимоги ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо надання споживачу інформації про умови кредитування, на що районний суд не звернув своєї уваги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір про надання та обслуговування платіжної картки № 11535-6330 про надання у користування платіжної картки № 697461 укладений сторонами з досягненням всіх істотних умов договору, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови, а, свою чергу, відповідач ознайомив її з умовами, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, зміни до тарифів по картці щодо розміру мінімального платежу були опубліковані банком на відповідному веб-ресурсі, і про такий порядок повідомлення про зміну істотних умов договору позивачу було відомо, заперечень щодо таких змін від ОСОБА_1 не надходило.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що 13 листопада 2013 року ПАТ «Банк Русский Стандарт», правонаступником якого є ПАТ «БАНК ФОРВАРД», отримав від ОСОБА_1 пропозицію, яка викладена в п. 3 заяви № 110392988, укласти договір про надання і використання платіжної картки (т. 2 а.с. 9-10).

Відповідно п. 4.2 даної заяви ОСОБА_1 погодилась, що акцептом (прийняттям) оферти (пропозиції) про укладення такого договору будуть дії банку по відкриттю їй рахунку картки, здійснені в межах строку для відповіді, зазначеного в п. 6.2 цієї заяви - протягом 18 місяців з дати заяви.

Згідно виписки по особовим рахункам від 03 березня 2017 року, ПАТ «БАНК ФОРВАРД» 19 грудня 2014 року відкрив ОСОБА_1 поточний рахунок № НОМЕР_3 у гривневій валюті (т. 2 а.с. 11-33). Дані вказаної виписки свідчать про те, що позивачем, починаючи з 17 квітня 2015 року, здійснені дії щодо проведення активації картки та отримувались кредитні кошти в рамках ліміту.

Умови кредитування та орієнтовна сукупна вартість кредиту за кредитною карткою містяться у довідці про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту, зокрема, умови про строк, суму та мету кредиту, форму кредитування, тип процентної ставки, кількість платежів, процентну ставку, разову комісію, комісію за зняття готівки. Про ознайомлення з вказаними умовами свідчить особистий підпис ОСОБА_1 у довідці (т. 2 а.с. 44).

Зі змісту п. 14 заяви № 110392988 від 13 листопада 2013 року вбачається, що своїм підписом ОСОБА_1 підтвердила, що вона розуміє і погоджується з тим, що умови по картам та кредитам, що є складовими та невід'ємними частинами договору про картку та кредитного договору відповідно, розміщуються у відповідних розділах веб-сайту банку в мережі Інтернет; крім того, вона зобов'язалась регулярно звертатись до банку шляхом відвідування відповідних розділів веб-сайту банку в мережі Інтернет за отриманням відомостей про умови по картам та умови по кредитам, а також за отриманням відомостей про зміни та доповнення, що мали місце в умовах по картам та в умовах по кредитам.

Згідно наказу від 15 січня 2016 року № 16 ПАТ «БАНК ФОРВАРД» затверджено та введено в дію тарифи та параметри кредитно-карточних продуктів для реалізації, зокрема, за кредитною картою Форвард МС 55% (т. 2 а.с. 45-46). У зазначених тарифах змінено розмір мінімального платежу - 7 % від заборгованості по договору на дату розрахунку, проте не менше ніж 50 грн та не більше суми існуючої заборгованості по договору.

Від ОСОБА_1 до банку у встановлений строк заперечень щодо прийняття змін до тарифів не надходило і доказів щодо спростувань цього ні районному суду, ні суду апеляційної інстанції з боку позивача не надано.

Статтею 203 ЦК України передбачено вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зазначеною нормою передбачено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Пунктами 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року визначені підстави для визнання правочину недійсним.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до положень ст. 229 ЦК України та роз'яснень п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно приписів ч.ч. 1, 2 ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Статтею 60 ЦК України визначено, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції, проаналізувавши наведені норми, прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання недійсним договору про надання та обслуговування платіжної картки з підстав, викладених ОСОБА_1 в позовній заяві, оскільки належні докази на підтвердження цих доводів в матеріалах справи відсутні.

Так, при укладенні спірного договору позивач отримала вичерпну письмову інформацію щодо умов кредитування та про орієнтовану сукупну вартість кредиту. Їй було роз'яснено існуючи особливості кредитування, проте, жодних застережень щодо викладених обставин у позичальника не виникло, про що свідчать її особисті підписи в заяві від 13 листопада 2013 року та в довідці про умови кредитування, датованої тим же числом. Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу колегії суддів.

Є неспроможними твердження заявника про те, що їй не відкривався рахунок, зазначений у Заяві-офреті, а відкрито інший рахунок, оскільки, як встановлено, Заява-оферта містить у собі три пропозиції про укладення трьох різних договорів. Зазначений у Заяві-оферті рахунок не стосується Договору про картку, а є рахунком, що був відкритий заявнику про укладення іншого не карткового договору - Кредитного договору на придбання товару, що зазначено в п. 1 Заяви-оферти. Вказуючи, що рахунок картки відкритий за іншою заявою, ОСОБА_4 такої заяви ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду не надала.

Апеляційний суд погоджується також із запереченнями відповідача про те, що грошові кошти в сумі 1977,26 грн надавались заявниці не в рамках оспорюваного Договору про картку, як вона про це зазначає в апеляційній скарзі, а в рамках іншого укладеного між сторонами Кредитного договору для придбання товару, який позивачем було отримано 13 листопада 2013 року, що підтверджується наданою банком копією видаткової накладної. Операції за платіжною карткою в рамках оспорюваного договору ОСОБА_1 почала здійснювати з квітня 2015 року. Твердження позивача про безпідставність нарахувань плати за смс-послуги також стосується укладеного сторонами Кредитного договору, а не оспорюваного Договору про картку. Відповідач вказує, що така послуга була підключена позивачу 07 лютого 2015 року, тобто під час звернення за активацією своєї картки, і такі його твердження матеріалами справи не спростовані.

Колегія суддів відхиляє також доводи апеляційної скарги про те, що позивач не була ознайомлена з Тарифами банку, оскільки за умовами п. 8 Заяви-офрети ОСОБА_1 погоджується з тим, що з Тарифами по Карткам ознайомлена, згодна, їх зміст розуміє і положень зобов'язується дотримуватись. Такі Тарифи (п. 2.5 Умов по Карткам) розміщені у доступному місці (у відділеннях та на офіційному сайті Банку), а до обов'язків Клієнта входить регулярне звернення до Банку за одержанням відомостей про пропозиції щодо внесення змін в Умови та/або Тарифи (п. 2.17 Умов по карткам). Пунктом 2.14 Умов визначено, що якщо клієнт, що отримав пропозицію про внесення змін до Тарифів, у межах строку для відповіді, який встановлено в п. 2.11 Умов, продовжує користуватись Карткою та Рахунком, такі дії засвідчують його згоду з внесенням змін до Тарифів та їх прийняття. Отже, апеляційний суд, виходячи з викладеного, вважає, що зі змінами до Тарифів ОСОБА_1 була ознайомлена і згодна.

Крім цього, є слушними твердження відповідача про те, що, вказуючи на те, що суд першої інстанції не застосував при вирішенні спору норми ЗУ «Про захист прав споживачів», позивач не обґрунтовує, які саме умови договору вона вважає несправедливими та чому має бути визнаний недійсним весь договір. ОСОБА_1, маючи за умовами законодавства можливість відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту протягом 14 календарних днів, таких дій не вчинила, та кредитними коштами користувалась. З доводів позову вбачається, що фактично позивач не згодна із сумою заборгованості за картковим рахунком та порядком розрахунку її боргових зобов'язань перед банком.

Проаналізувавши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що обставини, на які позивач посилався у позові та які зазначає в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження наданими доказами, інших додаткових обставин щодо недотримання банком вимог закону, які спричинили б безумовну недійсність оспорюваного правочину, під час розгляду справи не встановлено.

Таким чином, сукупність обставин справи приводить апеляційний суд до переконання, що судом першої інстанції правильно встановлені правовідносини між сторонами і їм надана вірна юридична оцінка. Оскаржуване рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених доказах, оцінка яких проведена у відповідності до положень ст.ст. 57-66 ЦПК України і доводи апеляційної скарги їх не спростовують та не містять передбачених законом підстав для скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 315-317, 319, 324 ЦПК України, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 10 квітня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: