АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №630/589/16-ц Головуючий суддя І інстанції Зінченко О. В.
Провадження № 22-ц/790/1777/17 Суддя доповідач Малінська С.М.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.17 року судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді Малінської С.М.,

суддів колегії : Бровченка І.О., Карімової Л.В.,

за участю секретаря - Кучер Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 11 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 суму основного боргу в розмірі 743400 грн., стягнути з ОСОБА_6 суму боргу в розмірі 100 грн., а також стягнути з відповідачів судові витрати, а саме судовий збір та витрати на правову допомогу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в 2013 році сторони уклали договір позики, згідно якого відповідач отримав від позивача позику у розмірі 30000 Доларів США на строк до 01.12.2015 р. Відповідач свої зобов'язання за договором не виконав, грошові кошти позивачу не повернув. Враховуючи, що відповідач добровільно не повертає суму боргу, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 11 січня 2017 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4на на користь ОСОБА_3 49567 (сорок дев'ять тисяч п'ятсот шістдесят сім) гривень 05 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 458,87 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Люботинського міського суду Харківської області від 11.01.2017 року змінити, ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідачів суму основного боргу 743400, 00 грн., в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було витребувано у ОСОБА_4 оригінал письмового доказу - розписку та не взяв до уваги те, що представник позивача надав у якості доказу копію розписки про передання відповідачеві грошової суми 30 000, 00 доларів США.

При ухваленні рішення судом не було враховано положення постанови Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, ст. 1046, ст. 1047, ст. 1049 ЦК України, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Також апелянт вважає, що висновки, зроблені судом першої інстанції засновані на неправильно оцінених доказах, не було досліджено розрахунок по зобов'язаннях, який надавався позивачем, суд поклав в основу судового рішення лише розрахунок відповідача, було порушене право ОСОБА_3 на надання доказів, що є істотним порушенням ст. ст. 27, 212, 213 ЦПК України і призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1). чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2). чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3). які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4). яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судовим розглядом встановлено, що 04 січня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно якого позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 30000 Доларів США з терміном повернення 01.12.2015 р. (а.с. 6).

В підтвердження укладення договору відповідач надав позивачу розписку від 09.12.2014 р., в якій зазначені сторони, сума позики, строк надання позики, дата видачі розписки та підпис відповідача (а.с. 6).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Виходячи з викладених норм законодавства та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що договір позики між сторонами є укладеними, оскільки сторони дійшли згоди щодо його істотних умов, а форма договору відповідає вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідачем надано суду розрахунок по зобов'язанню, в якому зазначено про передання відповідачем позивачу грошових коштів на загальну 28000 доларів США (а.с. 49). Розрахунок містить в собі дати передання коштів, суми та підписи сторін договору, у тому числі і позивача.

Представник позивача зазначив, що даний розрахунок стосується іншого боргу відповідача, однак не надав суду ніяких доказів наявності інших зобов'язань відповідача перед позивачем.

В зв'язку з викладеним, суд першої інстанції прийшов до висновку, що заборгованість за договором позики відповідачем ОСОБА_4 є частково погашеною, а саме в розмірі 28000 доларів США.

Офіційний курс валют, встановлений Національним Банком України на 30.07.2016 р., день розрахунку, вказаний у позовній заяві, складає 2478,3525 грн. за 100 доларів США.

Отже, суд дійшов висновку, що сума боргу в розмірі 2000 Доларів США, яка підлягає стягненню за договором позики дорівнює 49567,05 грн. (2000* 2478,3525).

В позовній заяві позивач просив стягнути суму боргу за договором позики солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5, обґрунтовуючи дану вимогу, тим, що позовні вимоги суттєвим чином стосуються прав і інтересів останньої, а також те, що дана позика була взята ОСОБА_4 в період шлюбу з ОСОБА_5 та в інтересах їхньої сім'ї.

Разом із тим, норми Сімейного кодексу України, на які посилається позивач у позовній заяві, а саме ст.ст. 7, 54, 61, стосуються правовідносин між подружжям у разі виникнення спору саме між ними, а не між сторонами договору позики.

Враховуючи, що ОСОБА_5 не є стороною договору позики, тому суд вважав, що відсутні підстави для солідарного стягнення заборгованості.

В позовній заяві позивач зазначив, що 09.12.2014 р. між ним та ОСОБА_6 був укладений договір поруки, згідно умов якого поручитель відповідає за належне виконання боргових зобов'язань ОСОБА_4 за договором позики від 09.12.2014 р., розмір відповідальності поручителя складає 100 грн.

Згідно ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свогообов'язку. У разіпорушенняборжникомзобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарніборжники, якщо договором поруки не встановленододаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Разом із тим, в тексті договору поруки від 09.12.2014 р. зазначена лише одна сторона ОСОБА_3, а в графі, де повинні міститись дані поручителя інформація відсутня. В договорі міститься підпис позивача та особи «ОСОБА_7», однак ідентифікувати дану особу як ОСОБА_6, який зареєстровани й за адресою АДРЕСА_1, неможливо.

Оскільки наданий позивачем договір поруки не відповідає вимогам Цивільного кодексу України, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна вимога щодо стягнення з відповідача ОСОБА_6 суми боргу в розмірі 100 грн. за договором поруки є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Крім того, ОСОБА_4 пояснив, що між ним та позивачем у 2013 році був укладений договорі позики на суму 320 000 грн., у 2014 році у зв'язку з ростом курсу долара США він на вимогу позивача написав розписку в іноземній валюті, а саме в доларах США. Написавши розписку в іноземній валюті ОСОБА_4 повертав також кошти в іноземній валюті як було вказано в розписці і вимагав позивача розписуватись про отримання коштів, про що свідчить розрахунок по зобов'язанню.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки заборгованість за договором позики відповідачем ОСОБА_4 є частково погашеною, а саме в розмірі 28000 доларів США., тому стягненню з ОСОБА_4на на користь ОСОБА_3 підлягає сума боргу, яка за офіційним курсом НБУ станом на 30.07.2016 р. становить 49 567 (сорок дев'ять тисяч п'ятсот шістдесят сім) гривень 05 коп.

Згідно зі ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає рішення суду є законним і обґрунтованим, судом повно та всебічно досліджені надані докази, їм надана належна оцінка і, згідно встановленого, ухвалене рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 10, 11, 60, 212, 213, 215 ЦПК України, тому підстав для його скасування не вбачається, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 11 січня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді :