Апеляційний суд Житомирської області
Справа №293/21/15-ц Головуючий у 1-й інст. Васильчук С. Ф.
Категорія 27 Доповідач Григорусь Н. Й.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2017 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів Борисюка Р.М., Талько О.Б.

секретаря судового засідання Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» в особі Товариства з додатковою відповідальністю «Інтер-Ріск Україна» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» в особі Товариства з додатковою відповідальністю «Інтер-Ріск Україна» на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 21 липня 2017 року

встановила:

У грудні 2014 року позивач ПАТ «Кредобанк» звернувся з позовом до суду, в якому просив винести рішення про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором на загальну суму 33 901,83 дол. США (в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 30.12.2014 в розмірі 602 367,72 грн.) та судові витрати.

Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 21 липня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором на загальну суму 24 075,00 доларів США (еквівалент згідно курсу НБУ станом на 30.12.2014 становить 427 764,60 грн) та судові витрати 3 654,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ТДВ «Інтер-Ріск Україна» в інтересах ПАТ «Кредобанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по відсоткам за користування кредитом і пені та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при постановленні рішення суд неповно з'ясував обставини справи, які мають суттєве значення для справи. Зокрема, суд при винесенні рішення взяв за основу висновок судово-економічної експертизи від 15.09.2016 № 6619/45, а доводам та запереченням представника позивача належної уваги не приділив.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, як це передбачено ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

За визначенням ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України, відповідно до якої зобов'язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Порушенням зобов'язання відповідно до ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За змістом частини першої статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що 13.08.2008 між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № А//167/551/08/Ф за умовами якого, останньому надано кредит в сумі 27 000,00 доларів США зі сплатою визначених сторонами відсотків за користування кредитними коштами та на умовах повернення у строки, встановлені договором, а саме до 12.08.2038 (а.с. 13-16, том 1).

Для забезпечення виконання кредитного договору 13.08.2008 між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки (а.с. 18, том 1). Згідно якого поручитель зобов'язується в повному обсязі відповідати за виконання позичальником усіх його зобов'язань, що виникли з договору кредиту.

У зв'язку з тим, що відповідач ОСОБА_1 не здійснює платежі по кредиту станом на 16 грудня 2014 року виникла загальна заборгованість на суму 33 901,83 доларів США, що в гривневому еквівалентів по курсу НБУ станом на 30 грудня 2014 року складає 602 367,72 грн, позивач у відповідності до вимог Кредитного договору використовуючи своє право звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості з відповідачів в солідарному порядку.

За результатами судово-економічної експертизи № 6619/45 від 15.09.2016 наданий позивачем розрахунок заборгованості позичальника, в тому числі і по сплаті процентів за кредитом не відповідає умовам кредитного договору № А//167/551/08/Ф від 13 серпня 2008 року. Крім того, судовий експерт не зміг надати розрахунок сукупної вартості кредитного договору № А//167/551/08/Ф від 13 серпня 2008 року та додаткових угод укладених ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 Не надано такого розрахунку і представником позивача і після проведення експертизи.

Задовольняючи частково позов і стягуючи з позичальника 24 075,00 доларів США неповернутої суми кредиту, яка згідно курсу НБУ станом на 30.12.2014 еквівалентна 427 764,60 грн, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що доданий позивачем до позовної заяви розрахунок заборгованості за кредитом не відповідає умовам договору.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи і зібраним у справі доказам, узгоджуються з умовами кредитного договору.

Оскільки суддя (колегія суддів) не має спеціальних знань для здійснення розрахунків по кредитному договору, належним доказом для спростування розрахунків ПАТ «Кредобанк» може бути тільки висновок економічної експертизи, яка була проведена по справі.

Як вбачається із матеріалів справи, результати здійсненої судової економічної експертизи № 6619/45 від 15.09.2016 сторонами по справі не оспорювались, клопотання про повторну 9додаткову) експертизу позивачем не заявлялося. Не містить такого клопотання і апеляційна скарга.

Суд першої інстанції на виконання вимог ст.ст.10,60,212 ЦПК України перевірив всі доводи і заперечення сторін, надав належну оцінку всім зібраним у справі доказам і ухвалив рішення, привівши в ньому правильний розрахунок заборгованості, що підлягає стягненню.

За ст. 10 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічним чином питання обов'язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість і добросовісність, яких повинна дотримуватись особа при здійсненні своїх прав із тим, щоб не порушувати права інших осіб (ст. ст. 12, 13 ЦК України).

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч. 3 ст. 509 ЦК України, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Виходячи з загальних положень цивільного законодавства, умов кредитного договору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність ТДВ «Інтер-Ріск Україна» позовних вимог до ОСОБА_1 щодо розрахунку відсотків та пені по кредитному договору на користь ПАТ «Кредобанк».

Посилання представника позивача на те, що відповідач уклав кредитний договір, погодився з його умовами, а тому зобов'язаний оплатити нараховану банком заборгованість, не може служити підставою для скасування рішення суду, оскільки з дослідницької частини судової економічної експертизи № 6619/45 від 15.09.2016 вбачається, що кредитний договір містить посилання на те, що порядок розміру плати за кредит регулюється окремими внутрішніми нормативними документами Банку, в залежності від виду кредитної операції, тоді як використання підвищеної відсоткової ставки за користування кредитними коштами у разі несвоєчасного погашення кредиту умовами кредитного договору взагалі не передбачено, проте наявне в поданому розрахунку. Разом з тим, застосований позивачем розмір заборгованості за відсотками не відповідає умовам кредитного договору, а останній не містить періоду за який така заборгованість нараховується (а.с. 73-90, том 2). Представником позивача не надано будь-якого іншого розрахунку заборгованості, розрахунку розміру сукупної вартості кредиту, первинних бухгалтерських документів на спростування висновку експерта та можливості здійснити та перевірити розмір заборгованості за кредитним договором.

Оцінюючи наведені факти, апеляційний суд вважає, що представником позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження розміру заборгованості по відсоткам та пені за кредитним договором.

Доводи, вказані представником позивача в апеляційній скарзі про те, що суд неповно з'ясував обставини по справі, а наданим доказам не надав належної оцінки, необґрунтовані та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення районного суду є законним і обґрунтованим та ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, вірно визначеному характеру правовідносин із правильним застосуванням норм матеріального права та з дотриманням вимог процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи, тому підстав для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

В решті рішення ніким не оскаржується, тому не є предметом апеляційного розгляду (п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку»).

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» в особі Товариства з додатковою відповідальністю «Інтер-Ріск Україна» відхилити.

Рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 21 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Судді: