Справа №591/1285/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/628/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі: головуючого- Бойка В. Б.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Семеній Л. І.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 Маріуша Сергійовича ОСОБА_4 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 лютого 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 Маріуша Сергійовича до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про відшкодування майнової та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

В березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Зарічного районного суду м. Суми з даним позовом, свої вимоги мотивує тим, що 22 травня 2011 року, близько 23 годин вечорі, біля магазину «Онікс», що розташований у м. Суми, по вул. Богуна, 16, відповідачі, разом з іншими особами, злочинними діями завдали йому тілесних ушкоджень, що потягли за собою довготривалий розлад здоровя. Вказані особи пошкодили автомобіль позивача та зіпсували його одяг.

Зазначав, що внаслідок отриманих тілесних ушкоджень він тривалий час лікується та до цього часу хворіє, позбавлений можливості працювати. На лікування ним витрачено 8869,44 грн. та 163,90 злотих (1131, 48 грн.). Вартість відновлювального ремонту автомобіля, пошкодженого хуліганськими діями відповідачів та інших осіб, становить 29677 грн. Окрім того, для здійснення перекладу документів він витратив 100 злотих (690,35 грн.), а на поштові послуги 17 злотих (109,81 грн.). У звязку з вказаними злочинними діями було пошкоджено його майно, він зазнав значного фізичного болю, якій відчуває до цього часу. Він вимушений був змінити істотно свій звичайний уклад життя, чим йому завдано і моральну шкоду.

Вказував, що досудове розслідування по кримінальній справі щодо цього злочину було проведено неправильно, кримінальна справа була безпідставно закрита відносно одного з відповідачів та відмовлено у порушенні кримінальної справи відносно іншого відповідача. Зазначав, що причетність відповідачів до вчинення злочину встановлена судовим рішенням у справі за його позовом до ОСОБА_7 про відшкодування збитків та матеріалами кримінальної справи за обвинуваченням цієї ж особи у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України.

Просив стягнути з відповідачів, солідарно з іншими співучасниками скоєного злочину, на його користь: 39677,92 грн. в рахунок відшкодування майнової шкоди, 200 000 грн. грошової компенсації завданої злочином моральної шкоди, 690,35 грн. витрат на оплату послуг перекладача та 109,81 грн. поштових витрат.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 24 лютого 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено за їх не обґрунтованістю.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 ОСОБА_4, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з»ясування обставин справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені позовні вимоги.

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано те, що позивачем надано докази, які підтверджують витрати на лікування, на відновлювальний ремонт автомобіля, а також інші витрати. Зазначає, що досудове розслідування щодо цього злочину було проведено неправильно та відповідачі уникнули відповідальності, проте причетність відповідачів до вчинення злочину встановлена судовим рішенням у справі за його позовом до ОСОБА_7 про відшкодування збитків та матеріалами кримінальної справи за обвинуваченням останнього у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта, який підтримав доводи своєї скарги, заперечення відповідача та представника відповідача проти задоволення скарги, дослідивши матеріали справи, матеріали кримінальної справи Зарічного районного суду м. Суми №591/2739/13-к стосовно ОСОБА_5 за фактом хуліганських дій відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_8, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що кримінальне провадження відносно відповідачів було закінчене з реабілітуючих підстав. Позивач не надав доказів на підтвердження того, що вказані рішення слідчого були скасовані в порядку, передбаченому кримінально-процесуальним законом. Посилання позивача на причетність відповідачів до вчинення щодо нього протиправних дій ( вчинення злочину, передбаченого ст. 296 КК України ) не підтверджуються належними доказами.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками місцевого суду, так як вони є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам і вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, вищезгаданої кримінальної справи та як встановлено судом першої інстанції 22 травня 2010 року, близько 23 години, група осіб, знаходячись неподалік від магазину «Онікс» по вул. Богуна, 16 м. Суми, виявляючи зневажливе ставлення до загальноприйнятих норм поведінки в суспільстві, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, умисно, шляхом завдання ударів руками, ногами, камінням пошкодили автомобіль «Ford, який належить ОСОБА_3, заподіявши останньому майнову шкоду.

Коли ОСОБА_3 та його знайомий - ОСОБА_8 вийшли з автомобіля, то вказана група осіб, продовжуючи свої хуліганські дії, завдала ОСОБА_3 та ОСОБА_8 чисельні удари руками та ногами, внаслідок чого останнім були спричиненні легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоровя.

За даним фактом була порушена кримінальна справи, скоєне відносно позивача діяння було кваліфіковано уповноваженим державним органом як злочин, передбачений ч. 2 ст. 296 КК України.

Відповідно, правовідносини з відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної злочином, регулюються положеннями ст.ст. 16, 23, 1166-1167, 1177 та 1190 ЦК України.

Серед осіб, які підозрюються або притягувалися до кримінальної відповідальності у зв»язку зі скоєнням відносно позивача протиправних дії є :

ОСОБА_7 ( звільнений від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 296 КК України на підставі п. "в" ст. 1, ст. 6 Закону України " Про амністію у 2011 році " в рамках кримінальної справи №591/2739/13-к Зарічного районного суду м. Суми );

ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 ( кримінальна справа відносно яких на даний час перебуває в провадженні Зарічного районного суду м. Суми та рішення по ній щодо доведеності вини вказаних осіб ще не прийнято );

ряд інших невстановлених осіб.

Відповідно до положень ст.ст. 10-11, 57-60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обовязку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.

Зобовязання із заподіяння шкоди це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобовязана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Загальні положення про відшкодування завданої майнової шкоди закріплені в положеннях статті 1166 ЦК України.

За змістом ст.ст. 1166-1167 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обовязковому зясуванню при вирішенні спорів про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправними діями заподіювача та вини останнього в заподіянні.

Згідно з частиною другою статті 1166 ЦК України, особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам заподіювач шкоди, а позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги (зокрема, щодо дій відповідача та причинний зв'язок між діями відповідача та заподіяною шкодою)

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в тій частині, що по справі не доведена достатніми та беззаперечними доказами причетності відповідачів до протиправних дій, що були вчиненні відносно позивача та мали місце 22 травня 2011 року.

З наявних у справі копій рішень інстанційних судів у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої злочином, вбачається, що вказаними судовими рішеннями визначений обовязок ОСОБА_7 відшкодувати позивачу майнову та моральну шкоду, завдану в наслідок спільних дій ОСОБА_7 та інших осіб. Відповідачі у справі, яка переглядається, не були стороною у згаданій цивільній справі та судовими рішеннями не встановлений факт їх причетності до протиправних дій щодо позивача 22.05.2011 року.

Підставою для покладення на ОСОБА_7 обовязку провести відшкодування шкоди, завданої ОСОБА_3 стало те, що кримінальна справа відносно ОСОБА_13 була закрита з нереабілітуючих підстав ( акту амністії ) та дана особа не довела відсутність його вини у заподіяння шкоди.

Як зазначалося вище, позивачем заявлено позов про відшкодування шкоди, заподіяної злочином.

Статтею 11 Загальної декларації прав людини, ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод, ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 62 Конституції України закріплено презумпцію невинуватості.

Презумпція невинуватості знайшла своє найбільш загальне нормативне закріплення також у ст. 15 КПК України 1960 р. ( який регулює процедуру розгляду кримінальних справ за злочини, скоєні у 2011 році ), а також у ст. 2 КК України.

Презумпція невинуватості це вимога закону, звернена до усіх субєктів : громадян, посадових та юридичних осіб, громадської думки в цілому. Такої позиції дотримується Європейський Суд з прав людини. Зокрема, у своєму рішенні від 10.02.1995 року по справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою : він обовязковий не лише для національного суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх органів держави.

За змістом вказаних норм, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобовязаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи, тлумачаться на її користь.

Як вбачається із матеріалів справи та як встановлено судом першої інстанції, постановою слідчого від 09.09.2011 року за відсутністю складу злочину відмовлено у порушенні кримінальної справи відносно відповідача ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 296 КК України, за фактом хуліганських дій відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_8 ( справа 591/2739/13-к, т. 4, а.с. 162 ).

Постановою слідчого від 02.11.2011 року кримінальна справа стосовно ОСОБА_5 за фактом хуліганських дій відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_8 закрита за відсутністю в діях ОСОБА_5 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України ( там же, т. 6, а.с. 102-103 ).

Орган досудового слідства прийшов до таких висновків відносно обох відповідачів оцінюючи сукупність доказів, які були зібрані по кримінальній справі. Зокрема, як вбачається зі змісту цих двох постанов слідчого, а також матеріалів кримінальної справи, до прийняття процесуальних рішень відносно відповідачів були проведені відповідні перевірки та вчинена значна кількість слідчих дій ( допити, витребування та дослідження письмових доказів, предявлення для впізнання тощо ).

З урахуванням зібраних по справі доказів, орган досудового слідства прийшов до висновку про те, що відповідачі до скоєного злочину не причетні.

Проте всупереч положенням Конституції України та кримінально-процесуального закону, позивач намагається переоцінити низку доказів та висновки органу досудового слідства, що в рамках даної цивільної справи є неможливим.

Кримінальне провадження щодо відповідачів було закінчене з реабілітуючих підстав. Позивач, будучи одночасно і потерпілим у кримінальній справі, не довів, що вказані процесуальні рішення слідчого були скасовані в порядку, передбаченому кримінально-процесуальним законом. Отже, посилання позивача на причетність відповідачів до вчинення щодо нього злочину, передбаченого ст. 296 КК України, не підтверджуються належними доказами.

У звязку з цим, не можуть бути прийняті до уваги посилання позивача та його представника на окремі матеріали в кримінальній справі №591/2739/13-к, а також на неповноту зясування судом першої інстанції обставин справи, яка, на думку апелянта, виразилася у не здійсненні судом допиту в якості свідка самого позивача, а також ОСОБА_14

До речі, вказані особи неодноразово надавали пояснення та брали участь у слідчих діях в рамках кримінальної справи, а позивач також неодноразово висловлював свою позицію і при розгляді справи, яка переглядається. Позиція позивача зводиться до доведеності участі відповідачів у скоєнні протиправних дій та оцінена судом при ухваленні оскаржуваного рішення у сукупності з іншими доказами та обставинами справи.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що вимоги ОСОБА_3 про відшкодування шкоди за рахунок відповідачів не ґрунтуються на законі.

Колегією суддів не виявлено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які могли бути підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313-316 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 Маріуша Сергійовича ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 лютого 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді