Справа № 523/9173/16-ц
Провадження №2/523/1749/17
Суворовський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - Кисельова В.К.
при секретарі - Дзюба Г.І.
за участю позивача - ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2
представника відповідачів, адвоката ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання правочину удаваним, визнання укладеним договору купівлі-продажу, визнання права власності, а також за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про виселення, а також за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7, треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, -
Судом встановлені наступні обставини справию
Так, за договором дарування нерухомого майна від 17.12.2014р., який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, у реєстрі за № 393, ОСОБА_4 (далі - ДАРУВАЛЬНИК) та ОСОБА_1 (далі - ОБДАРОВУВАНА), уклали Договір, згідно п. 1.1. якого ДАРУВАЛЬНИК передав (подарував), а ОБДАРОВУВАНА прийняла безоплатно у власність (прийняла у дар) квартиру (далі - дарунок) за № 48 (сорок вісім), в будинку за № 100 (сто), по вулиці Чорноморського козацтва (колишня Московська), в місті ОСОБА_2, яка складається з двох житлових кімнат; житловою площею - 37,8 кв.м., загальною площею - 58,2 кв.м.
Пунктом 2.1. договору визначено, що ДАРУВАЛЬНИК гарантує, що дарунок на момент укладання цього договору нікому іншому не проданий, не подарований, іншим способом не відчужений, під заставою, не перебуває, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не внесений, договору довічного догляду, та/або шлюбного контракту (щодо вказаного об'єкту) не укладалось.
Крім того, згідно п. 2.3 Договору ДАРУВАЛЬНИК та ОБДАРОВУВАНА, стверджують що:
-однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки;
-їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі і дійсним намірам, не під впливом обману та не під впливом насильства;
-договір, що укладається, не має характеру фіктивного та удаваного правочину і спрямований на реальне настання правових наслідків, що в ньому обумовлені;
-не обмежені у цивільній дієздатності;
-не страждають на психічний розлад та на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору.
Крім того, згідно п. 2.6 Договору ДАРУВАЛЬНИК, підтверджував, за цим договором він розуміє, що після підписання цього Договору, він лишається права власності на вказане нерухоме майно остаточно та безповоротно, та не буде мати ніяких прав до дарунка, та навпаки ОБДАРОВУВАНА набуває усі майнові та немайнові права на вказаний за цим договором дарунок.
В цей же день, ОСОБА_4 подав до нотаріуса заяву, згідно якої він підтверджував, що дарує дану квартиру ОСОБА_1 безумовно та безкоштовно. Права третіх осіб у зв'язку із даруванням цієї нерухомості не порушуються.
ОСОБА_1 також подала заяву до нотаріуса заяву, згідно якої вона приймає в дар квартиру безкоштовно та безумовно, квартира нею оглянута, добудов, перебудов, переобладнань ніяких не має.
Судом також встановлено, що за договором дарування нерухомого майна 23.01.2015р., який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 у реєстрі № 87, ОСОБА_1 (далі - ДАРУВАЛЬНИК), та з другої сторони ОСОБА_7, (далі - ОБДАРОВУВАНА), разом надалі пойменовані «Сторони», уклали Договір, згідно п.1.1. якого, ДАРУВАЛЬНИК передав (подарував), а ОБДАРОВУВАНА прийняла безоплатно у власність (прийняла у дар) квартиру за № 6 (шість), розташовану в будинку за № 11 (одинадцять) по вулиці Балтська дорога в місті Одеса, (далі - дарунок), яка складається з однієї кімнати; житловою площею - 8,6 кв.м., загальною площею 10,8 кв.м.
Відповідно до п. 1.1. договору, документом, що підтверджує право власності ДАРУВАЛЬНИКА на дарунок, є: Договір дарування квартири, посвідчений ОСОБА_8, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, 22.02.2005 року за № 744, який зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 03.06.2005 року. Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7422674, виданий Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості», 03.06.2005 року, номер запису: 2507, в книзі: 370пр-103, реєстраційний номер: 8768107, бланк СВО № 216945.
Згідно п. 2.1. ДАРУВАЛЬНИК гарантує, що дарунок на момент укладання цього договору нікому іншому не проданий, не подарований, іншим способом не відчужений, під заставою не перебуває, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не внесений, договору довічного догляду, та/або шлюбного контракту (щодо вказаного об'єкту) не укладалось.
Відповідно до 2.4. Договору ДАРУВАЛЬНИК та ОБДАРОВУВАНА, стверджують що: - однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки:
-їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі і дійсним намірам, не під впливом обману та не під впливом насильства;
-договір, що укладається, не має характеру фіктивного та удаваного правочину і спрямований на реальне настання правових наслідків, що в ньому обумовлені;
-не обмежені у цивільній дієздатності;
-не страждають на психічний розлад та на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору.
Згідно п. 2.5 Договору Сторони також стверджують, що їм зрозуміла правова природа договору дарування як договір безоплатного, а тому ДАРУВАЛЬНИК не має право вимагати від ОБДАРОВУВАНОЇ вчинення на їх (його, її) користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.
Крім того, п. 2.6 Договору встановлено, що ДАРУВАЛЬНИК за цим договором розуміє, що після підписання нього Договору, лишаюся права власності на вказане нерухоме майно остаточно та безповоротно, та не буду мати ніяких прав до дарунка, та навпаки ОБДАРОВУВАНА набуває усі майнові та немайнові права на вказаний за цим договором дарунок.
В цей же день, ОСОБА_1 подала до нотаріуса заяву, згідно якої, вона заявляла, що дарує вказану квартиру ОСОБА_7 безумовно та безкоштовно, у зв'язку із чим права третіх осіб не порушуються.
ОСОБА_7 також подала заяву, згідно якої, вона підтверджувала, що квартиру приймає в дар безкоштовно та безумовно, квартира нею оглянута, добудов, перебудов ніяких не має та не проводилося.
ОСОБА_1 в позовних вимогах стверджує, що, між нею та ОСОБА_4 була досягнута угода, відповідно до якої, вона придбавала у ОСОБА_4 квартиру № 48 в будинку за № 100 по вул. Чорноморського козацтва в м. Одесі, а в рахунок оплати за дану квартиру вона передає останньому кошти у розмірі 100000 гривень, а також дарує належну їй квартиру АДРЕСА_1 сестрі ОСОБА_4 ОСОБА_7.
Позивачка ОСОБА_1 стверджує, що фактично укладенням вищевказаних договорів дарування, сторони приховали фактично укладення договору купівлі-продажу.
Частиною 4 ст. 203 ЦК України встановлено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Частиною 1 ст. 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Таким чином, різницею між правовою природою даних договорів є по-перше платність або безоплатність переходу права власності.
Згідно ч. 2 ст. 235 ЦК України якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Пунктом 25 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 р. № 9 судам розяснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаванимправочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.
В постанові ВСУ від 14.11.2012р. №6-133цс12, Верховний суд України встановив, що вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні однієї і тієї самої норми права ст. 235 ЦК України, Верховний Суд України виходить із такого.
Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Таким чином, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Частиною 4 ст. 203 ЦК України встановлено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Судом було встановлено, що фактично між сторонами був укладений удаваний правочин, відповідно до якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_1 придбала у власність квартиру за № 48 (сорок вісім), в будинку за № 100 (сто), по вулиці Чорноморського козацтва (колишня Московська), в місті ОСОБА_2.
Доказом саме укладення договору купівлі-продажу між сторонами є власноручно написана розписка ОСОБА_4 в якій визнає факт отримання від ОСОБА_1 суми у розмірі 100000 гривень в рахунок продажу № 48 (сорок вісім), в будинку за № 100 (сто), по вулиці Чорноморського козацтва (колишня Московська), в місті ОСОБА_2. Таким чином, дана розписка вже свідчить, що договір не є безоплатним.
Крім того, в судовому засіданні встановлено, що за договором дарування від 23.01.2015р., який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 у реєстрі № 87, ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_7 квартиру за № 6 (шість), розташовану в будинку за № 11 (одинадцять) по вулиці Балтська дорога в місті Одесі.
В судовому засіданні сторони визнали факт, що ОСОБА_7 є сестрою ОСОБА_4, а таким чином, в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України, не підлягає доказуванню. Крім того, під розгляд справи ОСОБА_4 пояснив, що бажав забезпечити сестру житлом, а тому попросив ОСОБА_1 подарувати сестрі квартиру.
Рішенням Ленінського районного суду м. Одеси від 12.03.1996 року, (справа № 2- 114/1996р.), за позовними вимогами ОСОБА_9 було визнане недійсним зазначене вище свідоцтво про право власності на житло в частині приватизації квартир № № 49, 50 в будинку № 100, по вулиці Чорноморського козацтва в м. Одесі. Ухвалюючи дане рішення, суд виходив з того, що ОСОБА_4 мав право на приватизацію лише квартири № 48, яка складається з однієї кімнати площею 18,8 кв. м., інша квартира № 50 (площею 19,0 кв. м.) перебувала у користуванні ОСОБА_9, як підсобне приміщення.

На виконання рішення суду, розпорядженням управління ЖКГ Одеської міської ради № 259 від 06.12.1996 року були внесені зміни до розпорядження органу приватизації № 61124 від 25.07.1995 року і свідоцтво про право власності № 9-1788 від 25.07.1995 року про передачу у власність ОСОБА_4 кв. № 48 в частині зазначення загальної площі, а саме замість «проживаючому в 2-х кімнатній квартирі загальною площею 58,2 кв. м., поновленою вартістю 1018500 крб.» визнано недійсним, із внесенням змін, а саме «проживаючому в однокімнатній квартирі, загальною площею 18,8 кв. м. поновленою вартістю 329000 крб.».

Після смерті ОСОБА_9, розпорядженням Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 577р. від 30.09.2011 року аварійна квартира № 50 була передана ОСОБА_5 під підсобне приміщення без права реєстрації. З того часу, та по даний час ОСОБА_5 користується квартирою № 50.

На підставі рішення виконкому Ленінського району м. Одеси № 182/11 від 08.08.1996 рокуАДРЕСА_3, по вулиці Чорноморського козацтва, в м. Одесі була передана у користування ОСОБА_4 під підсобне приміщення.

Відповідач ОСОБА_4, знаючи про те, що свідоцтво про право власності на житло було за рішенням суду визнане недійсним та квартира № 50 перебувала у користуванні ОСОБА_5, а квартира № 49 перебувала у користуванні ОСОБА_4, останній 17.12.2014 року, оформивши удаваний договір дарування, фактично продав ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_4, до складу якої входили квартири № № 49, 50.

Вищевказані обставини, а саме, щодо обізнаності ОСОБА_4 про наявність рішення суду, згідно якого були визнані частково недійсним приватизаційні документи, підтверджуються у рішенні Суворовського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2015р. по цивільній справі №523/1597/15 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним.

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Необхідно також відзначити, що доказом того, що позивачка ОСОБА_1 не була повідомлена ОСОБА_4 про наявність рішення Ленінського районного суду м. Одеси від 12.03.1996 року є факт того, що ОСОБА_1 первісно звернулась з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення, що підтверджується матеріалами цивільної справи №523/1597/15.

В той же час, суд вважає, що фактично укладений договір купівлі-продажу згідно якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_5, яка складається з однієї кімнати площею 18,8 кв. м.., кухні площею 17,4 кв.м., коридору 3,0 кв.м., житловою площею 18,8 кв.м. необхідно визнати як нікчемний.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Згідно ч. 2 ст. 228 ЦК України правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Суд вважає, що дії відповідача ОСОБА_4 були спрямовані саме на незаконне заволодіння майном, що належало позивачці ОСОБА_1.

Так, як вже зясовувалось судом рішенням Ленінського районного суду м. Одеси від 12.03.1996 року, (справа № 2- 114/1996р.), за позовними вимогами ОСОБА_9 було визнане недійсним зазначене вище свідоцтво про право власності на житло в частині приватизації квартир № № 49, 50 в будинку № 100, по вулиці Чорноморського козацтва в м. Одесі. Ухвалюючи дане рішення, суд виходив з того, що ОСОБА_4 мав право на приватизацію лише квартири № 48, яка складається з однієї кімнати площею 18,8 кв. м., інша квартира № 50 (площею 19,0 кв. м.) перебувала у користуванні ОСОБА_9, як підсобне приміщення.

Відповідач ОСОБА_4О, знаючи про те, що свідоцтво про право власності на житло було за рішенням суду визнане недійсним та квартира № 50 перебувала у користуванні ОСОБА_5, а квартира № 49 перебувала у користуванні ОСОБА_4, останній 17.12.2014 року здійснив відчуження даної квартири.

Таким чином, ОСОБА_4, використовував недійсні приватизаційні документи під відчуження квартири з метою отримання коштів від ОСОБА_1 у розмірі 100000 гривень, а також з метою заволодіння майном ОСОБА_1, а саме квартирою № 6 будинку № 11 по вул. Балтська дорога в м. Одеса, яку перейшла у власність його рідної сестри.

Вищевказаний факт, також підтверджується поданим по даній справі зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про виселення, в якому ОСОБА_4 наполягає на виселенні ОСОБА_1 з спірної квартири, без надання будь-якої компенсації за кошти, які йому були передані ОСОБА_1, а також вартості квартири АДРЕСА_6, яку він фактично вимусив подарувати його сестрі.

Необхідно також відзначити, що ОСОБА_4 після укладення договору дарування нерухомого майна від 17.12.2014р., не звертався до суду про визнання його недійсним.

Суд вважає, що ОСОБА_4 вирішив скористуватись рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2015р. по цивільній справі №523/1597/15, згідно якого позовні вимоги ОСОБА_5 були задоволенні, та було визнано недійсним договір дарування від 17.12.2014р. квартири АДРЕСА_7, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, реєстровий номер 393, подаючи зустрічні позов про виселення, з метою залишення ОСОБА_1 без належного їй нерухомого майна, а також не повертаючи отримані кошти.

Спрямованість дій ОСОБА_4 також підтверджується наявними в справі документами, згідно яких ОСОБА_4 вимагав повернення йому нотаріусом оригіналів правовстановлюючих документів, скасуванню реєстрації у квартирі ОСОБА_1, а також її родичів.

Згідно ч. 1 ст. 211 ЦПК України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону і встановивши причини та умови, що сприяли вчиненню порушення, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення цих причин та умов. Про вжиті заходи протягом місяця з дня надходження окремої ухвали повинно бути повідомлено суд, який постановив окрему ухвалу.

Відповідно до ч. 1 ст. 190 КК України передбачена кримінальна відповідальність за заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство).

Враховуючи, що в процесі розгляду справи судом встановлені ознаки можливого вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України, то необхідно про виявлені факти повідомити прокуратуру Одеської області.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 211, ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Повідомити прокуратуру Одеської області про виявлені в процесі розгляду справи ознаки можливого вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана через Суворовський районний суд м. Одеси протягом пяти днів з дня отримання ухвали.

Суддя