ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/6525/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"11" грудня 2017 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі
головуючого судді Колесника О.М.
при секретарі Заболотній Л.Г.
розглянувши відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу,
Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу.
До початку судового засідання позивач ОСОБА_2 зареєструвала в суді заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутність, при цьому позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, обґрунтувавши позов тим, що спільне життя у сторін не склалось, з 2014 року вони проживають окремо, тривалий час не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбних відносин, мають окремий бюджет для кожного, стосунки між сторонами стали напружені, у сторін виявились різні погляди на життя, на сімейні відносини, тому вважає, що сім'я подружжя розпалась остаточно, терміну для примирення призначати не потрібно.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання також не з'явився, надавши суду нотаріально посвідчену заяву, в якій позов про розірвання шлюбу визнав і просив розглянути справу у його відсутність.
Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
У відповідності до ч.1, ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.
За правилами ч.2, ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язан іспільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.
13.09.1986 року був укладений шлюб між сторонами, який був зареєстрований у Палаці урочистих подій м. Донецька, актовий запис №1328 (а.с.6). Від спільного шлюбу сторони мають малолітню дитину: доньку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5).
Як встановлено у судовому засіданні, спільне життя у сторін не склалось, з 2014 року вони проживають окремо, тривалий час не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбних відносин, мають окремий бюджет для кожного, стосунки між сторонами стали напружені, у сторін виявились різні погляди на життя, на сімейні відносини.
Згідно ч.2, ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
За змістом п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Аналізуючи докази в їх сукупності, суд вважає, що сім'я даного подружжя розпалась остаточно, терміну на примирення призначати не потрібно, так як судом встановлено, що будь-які відносини між ними припинені і сторони категорично наполягали на розірванні шлюбу.
Як передбачає ч.1, ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
За змістом положень ч.3, ст.11 Закону України „Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
У відповідності до ч.1, ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати до досягнення нею повноліття.
Як наголошує ч.3, ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
За правилами ч.1, ст.184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
Крім того судом встановлено, що сторони не проживають у одному помешканні тривалий час і відповідач не надає позивачу матеріальну допомогу на утримання дитини, тому мати доньки, позивачка по справі, бажає отримувати аліменти у визначеному законом порядку.
У відповідності до ст.7 Закону України „Про Державний бюджет України на 2017 рік" - установити у 2017 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2017 року - 1544 гривні, з 1 травня - 1624 гривні, з 1 грудня - 1700 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2017 року - 1355 гривень, з 1 травня - 1426 гривень, з 1 грудня - 1492 гривні; для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2017 року - 1689 гривень, з 1 травня - 1777 гривень, з 1 грудня - 1860 гривень.
За змістом ч.3, ст.10 та ч.1, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.
Оскільки відповідач, належним чином повідомлений про розгляд справи, не з'явився у судове засідання, тому суд був позбавлений можливості з'ясувати його місце постійної роботи, при цьому позивач стверджувала, що відповідач не має постійного місця роботи, а його щомісячні доходи є мінливими та нерегулярними. За таких обставин позов про стягнення аліментів підлягає задоволенню у вигляді присудження аліментів у твердій грошовій сумі з батька дитини, а не в частці від його доходу.
За правилами ч.1-2, ст.8 Закону України „Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Як зазначає ч.2, ст.182 СК України розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим за неоподаткований мінімум доходів громадян.
Згідно ч.3, ст.70 Закону України „Про виконавче провадження" із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості: у разі стягнення аліментів, - п'ятдесят відсотків.
Підпункт 3, пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз'яснює, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність у останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Підпункт 4, п.17 тієї ж Постанови наголошує, що розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч.3, ст.70 Закону України від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV „Про виконавче провадження" він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи.
Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд вважає необхідним, приймаючи до уваги обов'язок відповідача утримувати свою неповнолітню дитину на підставі описаних вище норм права, склад сім'ї, його стан здоров'я, враховуючи вік та стан здоров'я дитини, а також відсутність у відповідача постійного щомісячного доходу, задовольнити позов частково і стягнути з відповідача аліменти в розмірі 2000 грн. щомісяця на користь позивачки для утримання дитини з 21.08.2017 року - дня подачі позову до суду до її повноліття, у розмірі, що відповідає межам встановленим Законом України „Про Державний бюджет України на 2017 рік" для дітей такого віку (для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2017 року - 1689 гривень, з 1 травня - 1777 гривень, з 1 грудня - 1860 гривень), який не повинен бути меншим ніж 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку.
Згідно ст.79; 88 ЦПК України оскільки суд задовольняє позов про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, тому з відповідача на користь держави необхідно стягнути 640 грн. судового збору, від якого була звільнена позивачка при зверненні до суду. Також з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 640 грн. судового збору в частині вимог про розірвання шлюбу, сплачені нею при зверненні до суду.
Керуючись ст.10; 11; 57-59; 60; 79; 88; 169; 174; 209; 213-215; 226; 367 ЦПК України, на підставі ч.1, ст.51 Конституції України, ст.3; 110-112; 141; 180-182; 184 СК України, ч.3, ст.10 та ч.1, ст.60 ЦПК України, ст.8; 11 Закону України „Про охорону дитинства", ст.7 Закону України „Про Державний бюджет України на 2017 рік", ч.3, ст.70 Закону України „Про виконавче провадження", п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", підпунктів 3, 4, пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", суд
Позов задовольнити частково.
Шлюб зареєстрований у Палаці урочистих подій м. Донецька 13.09.1986 року, актовий запис №1328 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвати.
Після розірвання шлюбу присвоюються прізвища: йому - ОСОБА_3; їй - ОСОБА_2.
Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця сел. Карабулак, Сунженського району, Чечено-Інгуської АРСР, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1, не працюючого, (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини: доньки - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 2000 грн. щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.08.2017 року і до досягнення нею повноліття, в решті вимог відмовити.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дитини в межах суми платежу за один місяць.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 640 грн. судового збору в частині вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 640 грн. судового збору в частині вимог про розірвання шлюбу.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано до Дарницького районного суду м. Києва протягом 10 днів з дня отримання його копії відповідачем.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду може бути подана до Апеляційного суду м. Києва протягом 10 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини заочного рішення через Дарницький районний суд м. Києва.
Суддя :