Провадження № 22-ц/773/429/17 Категорія: 48 Доповідач: Матвійчук Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів - Осіпука В.В.,Русинчука М.М.,

з участю секретаря Лимаря Р.С.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 лютого 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 лютого 2017 року первісний позов задоволений частково.

Ухвалено визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою: Волинська область, Луцький район, с.Липини, вул.Прилуцька, 22.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 8594,20 грн. судових витрат по справі.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Зустрічний позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 54035грн. компенсації 1/2 вартості автомобіля марки «Renault», 2003 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, д.н.з. НОМЕР_2.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 551,20 грн. судових витрат по справі.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, покликаючись на порушення судом норм матеріального права просила рішення суду за первісним позовом змінити і визнати за ОСОБА_1 право власності на 65% незавершеного будівництвом житлового будинку, рішення суду в частині вирішення зустрічного позову про поділ майна подружжя скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 листопада 2003 року, від якого мають двоє неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 січня 2016 року шлюб між сторонами розірвано.

Згідно Договору дарування незавершеного будівництвом житлового будинку від 01 вересня 2009 року, батько ОСОБА_3 - ОСОБА_7 безоплатно передав у власність в рівних частках кожному для ОСОБА_3 та ОСОБА_1, а вони прийняли від нього у власність, в зазначених частках, незавершений будівництвом житловий будинок, готовністю 6%, який знаходиться в селі Липини, по вул. Прилуцькій, будинок 22. Сторонами за спільні кошти під час шлюбу добудовано житловий будинок за адресою: Волинська область, Луцький район, с.Липини, вул.Прилуцька, 22(а.с. 95).

Згідно висновку будівельно-технічної експертизи № 7665-7667, складеного 11 листопада 2016 року, ступінь готовності незавершеного будівництвом обєкту нерухомості - житлового будинку за адресою: с. Липини Луцького району, вул. Прилуцька, 22 становить 91%. Незавершений будівництвом обєкт нерухомості - житловий будинок за адресою: с.Липини Луцького району, вул. Прилуцька, 22 відповідає вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва, містобудування, протипожежним та санітарним нормам. Ринкова вартість на даний час будівельних матеріалів і будівельно-монтажних робіт незавершеного будівництвом обєкту нерухомості житлового будинку за адресою: с. Липини Луцького району, вул. Прилуцька, 22 становить 1076800,00 грн..

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення (ч. 2 ст. 372 ЦК України).

Згідно з положеннями п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Ухвалюючи оскаржуване рішення в частині первісного позову про визнання права власності на 1/2 незавершеного будівництвом житлового будинку, суд першої інстанції встановивши, що спірний обєкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя, прийшов до правильного висновку про поділ набутого за час шлюбу нерухомого майна та наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірного обєкта незавершеного будівництва.

Безпідставними є покликання позивача в апеляційній скарзі на те, що будівництво спірного будинку відбувалося за рахунок її особистих коштів та коштів її мами, оскільки ця обставина не доведена позивачем всупереч вимогам ст. 10, 60 ЦПК України. Крім того, звертаючись з позовом до суду про визнання права спільної сумісної власності, позивач ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги тим, що будівництво спірного житлового будинку здійснювалось за спільні кошти її та відповідача під час перебування в зареєстрованому шлюбі.

Доводи апеляційної скарги про те, що після розірвання шлюбу між сторонами, двоє неповнолітніх дітей проживають з позивачем і розмір аліментів, які сплачує відповідач недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, а тому у суду були всі підстави для збільшення частки позивача у незавершеному будівництві до 65% з врахуванням вимог ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Згідно з ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором; при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї; за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Однак, позивачем ОСОБА_1 всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів, що розмір аліментів, які вона одержує на утримання неповнолітніх дітей, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Судом встановлено, що у відповідача ОСОБА_3 відсутня заборгованість по сплаті аліментів на утримання дітей, також він надає додаткову матеріальну допомогу на їх утримання, що стверджується відповідними банківськими квитанціями ПАТ КБ «Приватбанк», згідно яких відповідач неодноразово перераховував кошти на платіжні картки дітей, так само як і на платіжну картку безпосередньо позивача.

З позовом про збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей позивач до суду не зверталась.

Таким чином, відсутні передбачені законом підстави на які посилається позивач в апеляційній скарзі для збільшення частки позивача у незавершеному будівництві спірного житлового будинку до 65 %.

Що стосується вирішення зустрічного позову про поділ автомобіля, то суд першої інстанції встановивши, що автомобіль марки «Renault», 2003 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, д.н.з. НОМЕР_2. 1 придбаний в період зареєстрованого шлюбу і є спільною сумісною власністю сторін як подружжя, що не заперечується сторонами, прийшов до правильного висновку, що спірний автомобіль підлягає поділу між ними в рівних частках.

Разом з тим судом встановлено, що 30 вересня 2015 року, на підставі довідки-рахунку №ААЕ355526 від 30.09.15р., ОСОБА_1 відчужила спірний автомобіль третій особі ОСОБА_8, за 108070 грн. 00 коп.(а.с. 88-91).

Продаж автомобіля вчинено без відома ОСОБА_3 та його згоди, а кошти використані відповідачем на власний розсуд.

Згідно з ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України, при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Згідно з ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Тобто, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Аналіз даних норм дає підстави для висновку, що у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі і суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постановах: від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16; від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16.

Отже, з огляду на відчуження спірного автомобіля ОСОБА_1 без згоди ОСОБА_3 та використання його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї, відповідач має право на отримання половини його вартості.

Доводи апеляційної скарги про те, що згода на відчуження спірного автомобіля була надана ОСОБА_3 усно є безпідставними, оскільки позивачем не доведено даної обставини, крім того Закон вимагає письмової згоди одного з подружжя на відчуження цінного майна. Разом з тим, ОСОБА_1 не вказує, що кошти від продажу автомобіля використані нею в інтересах сімї. Також позивачем не доведено, що кошти від продажу автомобіля витрачені ОСОБА_3 на погашення його особистих боргів, оскільки відповідач заперечує наявність у нього будь-яких боргових зобовязань, належні та допустимі докази боргових зобовязань ОСОБА_3 перед третіми особами та повернення боргів у матеріалах справи відсутні.

Таким чином доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, яке ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 лютого 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді