ухвала

іменем україни

29 березня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Демяносова М.В., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В., Леванчука А.О., Ступак О.В.,
за участю позивача ОСОБА_6,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - Одеська міська рада, про визнання права власності на квартиру, усунення перешкод у користуванні та виселення, за позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про визнання права власності на 1/6 нерухомого майна в порядку спадкування обов'язкової частини у спадщині та визнання заповіту частково недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 23 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з указаним позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що 31 березня 2007 року ОСОБА_9 було складено заповіт, яким він заповів ОСОБА_6 все належне йому майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що на день смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право, в тому числі на належну йому квартиру АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер.

Після його смерті відкрилася спадщина, в тому числі на належну йому квартиру АДРЕСА_1.

03 серпня 2012 року Шостою одеською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 478/2012.

З метою прийняття спадщини до Шостої одеської державної нотаріальної контори звернулися сестра померлого ОСОБА_11, позивач ОСОБА_6, ОСОБА_7 (колишня дружина), ОСОБА_12 (дружина), ОСОБА_8 (син).

Донька ОСОБА_13 відмовилась від належного їй права на спадщину на користь сина спадкодавця ОСОБА_8

ЛистомШостої одеської державної нотаріальної контори від 22 січня 2013 року № 73/02-14 ОСОБА_11 було повідомлено, що спадкодавець ОСОБА_9 залишив заповіт не на її користь, а також у померлого є спадкоємці першої черги згідно із ст. 1261 ЦК України, що позбавляє її права на отримання спадщини.

ОСОБА_12, ОСОБА_8 Шостою одеською державною нотаріальною конторою було повідомлено, що спадкодавець залишив заповіт не на їх користь.

ОСОБА_7 Шостою одеською державною нотаріальною конторою було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на 1/2 частки в спільному майні подружжя, а саме на спірну квартиру, оскільки згідно з даними пошуку в Єдиному реєстрі заборон знайдені арешти на вказану квартиру, що унеможливлює, згідно з чинним законодавством України, видати свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя.

Позивач звернулася до Шостої одеської державної нотаріальної контори для прийняття спадщини за заповітом, однак оформити право власності в порядку спадкування вона не має можливості, оскільки у відповідача зберігаються оригінали правовстановлюючих документів на квартиру, у зв'язку з чим 28 січня 2013 року нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Вахненко Ю.О. була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій, тому позивач вимушена звернутися до суду з відповідним позовом.

У жовтні 2015 року до Приморського районного суду м. Одеси з позовом звернулась третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про визнання права власності на 1/6 частини нерухомого майна в порядку спадкування обов'язкової частини у спадщині та визнання заповіту частково недійсним, посилаючись на те, що він є сином померлого ОСОБА_9 та ОСОБА_7

03 серпня 2012 року ОСОБА_8 звернувся до Шостої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_9 та 16 серпня 2012 року нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори йому було повідомлено, що спадкодавець залишив заповіт не на його користь.

ОСОБА_8 вважає, що на підставі ст. 1241 ЦК України, має право на обов'язкову частку у спадщині, оскільки є інвалідом третьої групи, тобто, непрацездатною особою.

Оскільки у разі спадкування за законом спадкодавцями першої черги були б дружина, ОСОБА_12, та діти померлого, він та донька ОСОБА_13, то кожен з них мав би право на 1/3 частини спадкового майна. Таким чином обов'язкова частка склала б 1/6 частки спадкового майна.

06 червня 2015 року ОСОБА_8 звернувся до Шостої одеської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на обов'язкову частку в квартирі АДРЕСА_1, однак нотаріусом йому було відмовлено, у зв'язку з тим, що відповідно до наданої ним довідки неможливо встановити факт непрацездатності.

У зв'язку з тим, що нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, а відповідач не визнає його право на спадщину, ОСОБА_8 вимушений звернутися до суду з відповідним позовом.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 23 березня 2016 року, позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - Одеська міська рада, про визнання права власності на квартиру, усунення перешкод у користуванні та виселення задоволено частково.

Визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_9 за ОСОБА_6.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 судовий збір у розмірі 3 654 грн.

У задоволенні позову третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про визнання права власності на 1/6 нерухомого майна в порядку спадкування обов'язкової частини у спадщині та визнання заповіту частково недійснимвідмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6, суди попередніх інстанцій виходили з того, що вона позбавлена права відповідно до встановленого законом порядку отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а саме у зв'язку з відсутністю у неї оригіналів правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні позову про виселення з вищезазначеної квартири відповідача разом з членами її сім'ї, суди виходили з того, що тільки з моменту державної реєстрації відповідно до норм чинного законодавства України, у позивача виникне право, як власника, на вимогу про усунення права користування належним їй майном та виселення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про визнання права власності на 1/6 частини нерухомого майна в порядку спадкування обов'язкової частини у спадщині та визнання заповіту частково недійсним, суди виходили зі спливу строків позовної давності для звернення до суду з відповідним позовом.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна виходячи з наступного.

Як установлено судами попередніх інстанцій, 31 березня 2007 року ОСОБА_9 було складено заповіт, відповідно до тексту якого, він заповідав ОСОБА_6 все належне йому майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що на день смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право, в тому числі на належну йому квартиру АДРЕСА_1. Текст заповіту ним прочитано уголос і підписано особисто.

Заповіт було посвідчено державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Сажневою Т.А. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено та зареєстровано в реєстрі № 2-245.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер, що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 7103.

Після смерті ОСОБА_9 відкрилася спадщина.

До майна померлого ОСОБА_9 03 серпня 2012 року Шостою одеською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 478/2012.

З метою прийняття спадщини після померлого ОСОБА_9 до Шостої одеської державної нотаріальної контори звернулися сестра померлого - ОСОБА_11, а також ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_12, син померлого - ОСОБА_8

Донька ОСОБА_13 відмовилася від належного їй права на спадщину після смерті батька на користь сина спадкодавця ОСОБА_8

Листом Шостої одеської державної нотаріальної контори від 22 січня 2013 року № 73/02-14 ОСОБА_11 було повідомлено, що вона позбавлена права на отримання спадщини, оскільки спадкодавець залишив заповіт не на її користь, а також у померлого є спадкоємці першої черги згідно з ст. 1261 ЦК України.

ОСОБА_12, ОСОБА_8 Шостою одеською державної нотаріальною конторою було повідомлено, що спадкодавець залишив заповіт не на їх користь.

ОСОБА_7 Шостою одеською державною нотаріальною конторою було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на Ѕ частки в спільному майні подружжя, а саме на квартиру АДРЕСА_1, оскільки згідно з даними пошуку в Єдиному реєстрі заборон знайдені арешти на вказану квартиру, що унеможливлює, згідно з чинним законодавством України, видати свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя.

28 січня 2013 року Шостою одеською державною нотаріальною конторою було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою ОСОБА_6 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірну квартиру, яка належала ОСОБА_9, посилаючись на те, що 24 січня 2013 року за вих. № 111/02-14, ОСОБА_6 спадкоємиці за заповітом, був наданий лист з проханням надати до нотаріальної контори оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно, однак оригінали правовстановлюючих документів ОСОБА_6 до нотаріальної контори надано не було.

Також, у провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 522/7341/13-ц за позовною заявою ОСОБА_12 до ОСОБА_6, за участю третьої особи ОСОБА_7 про визнання заповіту недійсним та визнання права на частку у спадковому майні, позовною заявою третьої особи ОСОБА_7 до ОСОБА_12, ОСОБА_6 про визнання недійсним заповіту, в частині розпорядження квартирою без урахування частки подружжя в спільному майні подружжя.

У ході розгляду справи по суті судом було встановлено, що оригінали правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_1, перебувають у ОСОБА_7, яка підтвердила даний факт в судовому засіданні, про що було відомо сторонам.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2015 року у цивільній справі № 522/7341/13-ц, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 19 травня 2015 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_12 до ОСОБА_6, за участю третьої особи ОСОБА_7 про визнання заповіту недійсним та визнання права на частку у спадковому майні відмовлено. У задоволенні позовної заяви третьої особи ОСОБА_7 до ОСОБА_12, ОСОБА_6 про визнання недійсним заповіту, в частині розпорядження квартирою без урахування частки подружжя в спільному майні подружжя відмовлено.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2015 року набрало законної сили.

Також судами встановлено, що ОСОБА_8 є сином померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 та ОСОБА_7, що підтверджено копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2, виданого 14 серпня 1982 року Жовтневим відділом РАГС м. Одеси.

Після смерті батька, 03 серпня 2012 року ОСОБА_8 звернувся до Шостої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Листом Шостої одеської державної нотаріальної контори від 16 серпня 2012 року за № 1863/02-14 ОСОБА_8 було повідомлено, що спадкодавець ОСОБА_9 залишив заповіт не на його користь та одночасно роз'яснено право на звернення до суду.

З довідки до акта огляду МСЕК серії 2-18 ОД № 064297 вбачається, що довідка була видана ОСОБА_8 19 жовтня 2010 року на підставі акта № 1166 про присвоєння йому групи інвалідності - ІІІ, інвалідність встановлена безстроково, причина інвалідності - загальна.

Судами установлено, що ОСОБА_8 у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак, в отриманні права на спадщину нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори 16 серпня 2012 року було відмовлено, з підстав наявності заповіту та рекомендовано звернутися до суду у разі порушеного права.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_9 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини 03 серпня 2012 року та листом державного нотаріуса його було повідомлено про те, що спадкодавець ОСОБА_9 залишив заповіт не на його користь.

Після звернення до нотаріальної контори у червні 2015 року щодо видачі свідоцтва про право на обов'язкову частку у спадщині, ОСОБА_9 отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06 червня 2015 року з підстав того, що держаний нотаріус не має можливості встановити факт непрацездатності ОСОБА_8, що є необхідним для спадкування обов'язкової частки.

Суди попередніх інстанцій вищевикладеного не врахували, не визначили початок перебігу строку позовної давності, що починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, з урахуванням постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06 червня 2015 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 1235 ЦК України заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини.

Так, книга шоста ЦК України не містить норм, відповідно до яких можливе застосування такого захисту цивільних прав та інтересів, як позбавлення, скасування обов'язкової частки в спадщині. Відповідно до норм ст. 1224 ЦК України особа, в тому числі спадкоємець, який має право на обов'язкову частку в спадщині, може бути усунена від права на спадкування.

Спадкування обов'язкової частки в спадщині здійснюється на підставах встановлених законом, шляхом прийняття спадщини в порядку, передбаченому статтями 1268-1269 ЦК України.

Право на обов'язкову частку в спадщині не залежить від змісту заповіту, отже рішення суду про визнання недійсним заповіту в частині, що порушує права спадкоємця на обов'язкову частку в спадщині, не вимагається.

У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на обов'язкову частку в спадщині зазначена відмова може бути оскаржена до суду в порядку позовного провадження.

Також, рішенням Конституційного Суду України від 11 лютого 2014 року у справі № 1-1/2014 встановлено, що розкриваючи зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 ЦК України щодо права на обов'язкову частку у спадщині, гpунтується на положеннях частини третьої статті 75 Сімейного кодексу, який відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів І, ІІ та ІІІ групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний».

Так, згідно з частиною четвертою статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15 липня 1999 року № 966-ХІУ, абзацом сімнадцятим частини першої статті 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-ІУ з наступними змінами, до непрацездатних належать, зокрема, особи, які визнані такими в установленому законом порядку.

На підставі аналізу наведених положень Конституції України, ЦК України, СК України, вказаних вище законів, Конституційний Суд України дійшов висновку, що незалежно від змісту заповіту право на обов'язкову частку у спадщині мають повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, які в установленому законодавством порядку визнані інвалідами І, ІІ чи ІІІ групи.

Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не встановив усіх обставин у справі, зокрема не врахував роз'яснення Конституційного Суду України поняття «повнолітні непрацездатні діти», до яких відносяться інваліди І, ІІ чи ІІІ групи, та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_8 та часткового задоволення позову ОСОБА_6, на що також не звернув уваги апеляційний суд.

Таким чином, оскільки суди не встановили фактичних обставин справи, від яких залежить її правильне вирішення, ухвалені у справі судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 23 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Демяносов
Судді:Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.В. Ступак