№ 336/1122/17
провадження № 2/336/1071/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2017 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Дмитрюк О.В.,

при секретарі Петрові С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності у порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, у якому зазначає, що 11.02.2005 р. померла ОСОБА_3, якій на праві особистої приватної власності, на підставі договору про надання у безстрокове користування для будівництва індивідуального житлового будинку від 24.04.1957 р. належав житловий будинок № 20а Таврійській у м.Запоріжжя.

Актом приймання від 23.12.1960 р. зазначений будинок було прийнято в експлуатацію.

01.10.2001 р. ОСОБА_3 заповіла все належне їй майно його батькові ОСОБА_4.

ОСОБА_5 не звертався до нотаріальної контори з відповідною заявою, але він з 1974 р. та по день смерті проживав та був зареєстрований у спірному будинку разом зі спадкодавцем.

26.05.2010 р. ОСОБА_5 помер. Отримати свідоцтво про право на спадщину не встиг.

Позивач, як спадкоємець першої черги після смерті ОСОБА_5, прийняв спадщину після його смерті, оскільки проживав зі спадкодавцем до часу його смерті у будинку № 20а по вул.Таврійській в м.Запоріжжя.

За позовом ОСОБА_1, посилаючись на ст.ст.1217, 1269, 1270 ЦК України просить визнати за ним право власності на житловий будинок № 20-а по вул..Таврійській в м.Запоріжжя, у порядку спадкування після смерті спадкодавця ОСОБА_5, який помер 26.05.2010 р.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позов визнала.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідача, суд вважає, що позов заявлений обгрунтовано і підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що право власності на житловий будинок № 20-а по вул..Таврійській в м.Запоріжжя зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, посвідченого Першою Запорізькою державною нотаріальною конторою 29.04.1957 р. р.№ 1/3916 (реєстрація 02.03.1961 р.) (а.с.16-17, 22).

Відповідно до розділу ІІІ «Будівництво жилих будинків індивідуальними забудовниками» ОСОБА_6 Міністрів УРСР N 514 від 30.04.1958р. «Про затвердження Положення про житлово-будівельні колективи та індивідуальних забудовників у містах і селищах міського типу Української РСР» громадянам за рішенням сільської, селищної, міської ОСОБА_6 народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків.

Згідно п.32 вказаної ОСОБА_6 документом, що підтверджує право особистої власності на одноквартирний будинок, є нотаріально посвідчений договір, укладений між виконкомом міської (районної) ОСОБА_6 депутатів трудящих з індивідуальним забудовником (п. 30), зареєстрований в органі технічної інвентаризації, а там де такого органу немає, - у виконкомі місцевої ОСОБА_6 депутатів трудящих.

Відповідно до листа N 10-1387/0/4-12 від 27.09.2012р. Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» встановлено, що згідно зі статтею 3 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення (постанова від 13 червня 2012 р. № 6-54цс12).

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що саме договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, посвідчений Першою Запорізькою державною нотаріальною конторою 29.04.1957 р. р.№ 1/3916 і являється правовстановлюючим документом на житловий будинок № 20-А по вул.Таврійській в м.Запоріжжя, який належав ОСОБА_3 на праві власності.

01.10.2001 р. ОСОБА_3 склала заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за № 901 (а.с.23, 39), яким все належне їй майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день її смерті буде їй належати і на що вона за законом в майбутньому матиме право, заповіла ОСОБА_4, який народився 14.01.1952 р. в м.Запоріжжя.

11.02.2005 р. ОСОБА_3 померла (а.с.4, 11).

Згідно ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Ч.1 ст.1235 ЦК України передбачене право заповідача призначити своїм спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у цього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

ОСОБА_5 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 у порядку, визначеному ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки був зареєстрований та постійно мешкав разом зі спадкодавцем в будинку № 20а по вул..Таврійській в м.Запоріжжі, про що свідчить копія будинкової книги (а.с.6-9), оригінал якої було оглянуто в судовому засіданні.

ОСОБА_5 помер 26.05.2010 р., заповіту не залишив (а.с.12, 41).

Спадкоємицями першої черги після смерті ОСОБА_5 є - позивач ОСОБА_1 (а.с.13) та відповідач ОСОБА_2 (а.с.43), як діти спадкодавця.

Ст.1261 ЦК України визначає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

ОСОБА_1, як спадкоємець першої черги прийняв спадщину у порядку, визначеному ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки постійно проживав разом зі спадкодавцем ОСОБА_5 на час його смерті. Зазначені обставини не оспорюються відповідачем.

Інші спадкоємці першої черги до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 до нотаріальної контори не звертались (а.с.37, 40).

Враховуючи, що ОСОБА_5, як спадкоємець за заповітом, прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3, а позивач, як спадкоємець першої черги прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5, у порядку, визначеному ч.3 ст.1268 ЦК України, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 законний, обґрунтований та підлягає задоволенню у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.3, 10, 60, 208, 209, 212, 213, 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності у порядку спадкування за законом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок № 20-а по вул.Таврійській в м.Запоріжжя у порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_5, який помер 26 травня 2010 року, що є спадкоємцем ОСОБА_3, яка померла 11.02.2005 року.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя протягом десяти днів після проголошення рішення суду апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.В.Дмитрюк