Апеляційний суд Житомирської області
Справа №276/299/16-ц Головуючий у 1-й інст. Мельник М. Л.
Категорія 44 Доповідач Галацевич О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Галацевич О.М.

суддів Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - служба у справах дітей Хорошівської районної державної адміністрації Житомирської області, про виселення,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк,

на заочне рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 25 жовтня 2017 року,

встановила:

У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі Банк) звернулось до суду з позовом, у якому, з урахуванням уточнень від 16 січня 2017 року (а.с.143-144), просило виселити ОСОБА_1, ОСОБА_2,ОСОБА_3, ОСОБА_4 та неповнолітнього ОСОБА_5 з будинку №20 по провулку Інтернаціональному в смт. Володарсько-Волинський Житомирської області. В обґрунтування позовних вимог зазначило, що рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 27 грудня 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки зазначений будинок. Після набрання законної сили вказаним судовим рішенням, відповідачу ОСОБА_1 направлено вимогу про звільнення нею та всіма зареєстрованими особами житла, яку остання у встановлений законом строк не виконала.

Заочним рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 25 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник Банку, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове - про задоволення позову. На його думку, висновок суду про покладення на Банк обовязку визначення іншого постійного жилого приміщення, куди відповідачі мають бути виселені з іпотечного житла, є безпідставним. Також вказав, що суд неправильно застосував до спірних правовідносин ст. 109 ЖК УРСР, а мав керуватись главою 6 ЖК УРСР, оскільки будинок, з якого Банк просив виселити відповідачів, перебуває у приватній власності.

Заслухавши представника особи, яка подала апеляційну скаргу, представника ОСОБА_1 ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, враховуючи наступне.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою права, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло повинно бути зазначено у рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 24 червня 2015 року у справі № 6-447цс15, від 01 липня 2015 року у справі № 6-875цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1469цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6- 1449цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Із матеріалів справи вбачається, що у звязку із неналежним виконанням умов кредитного договору №ZRDWGA00004266 від 04.03.2008, укладеного між Банком та ОСОБА_1, забезпеченого іпотекою за договором від цього ж числа, рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 27.12.2013 звернуто стягнення на належний останній відповідно до свідоцтва про право на спадщину №225 від 16.05.2006 (п. 35.3 договору іпотеки) будинок №20 по провулку Інтернаціональному в смт. Володарсько-Волинський Житомирської області (а.с. 9-11). У будинку, крім ОСОБА_1, зареєстровані та проживають члени її сімї: ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, неповнолітній ОСОБА_5 (а.с. 134).

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, що відповідачі мають інше постійне житло, не вказано інше постійне жиле приміщення, у яке вони можуть бути виселені.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із того, що відсутні передбачені законом підстави для виселення відповідачів з квартири, переданої в іпотеку, оскільки вона придбана іпотекодавцем не за кредитні кошти і позивачем не вказано інше постійне жиле приміщення, куди могли бути виселені відповідачі.

Доводи представника Банка про те, що суд самостійно повинен встановлювати у судовому засіданні та вказати у судовому рішенні, до якого саме жилого приміщення підлягають виселенню відповідачі, є необґрунтованими з огляду на закріплений в ст. 11 ЦПК України принцип диспозитивності цивільного судочинства.

Застосування судом до спірних правовідносин норми ст. 109 ЖК УРСР є правильним, відповідає вищевказаним правовим позиціям Верховного ОСОБА_4 України та правовій позиції, висловленій у справі № 6-1892 цс15 від 30 вересня 2015 року, на яку при ухваленні оскаржуваного рішення послався суд першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його зміни або скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" відхилити.

Заочне рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 25 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: