АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/270/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6, що діє за довіреністю ОСОБА_7 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 травня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічною позовною заявою ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів шляхом визнання договору споживчого кредиту недійсним та зобовязання вчинити дії, -

в с т а н о в и л а :

В травні 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 04 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_7 укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 47 000 доларів США, а відповідач зобовязався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 01 вересня 2028 року та сплачувати протягом 30 календарних днів проценти за користування кредитом у розмірі 11,30 % річних.

Позивач виконав взяті на себе зобовязання в повному обсязі, проте всупереч умов кредитного договору відповідач не здійснює платежів для погашення кредиту з грудня 2014 року, чим порушує взяті на себе договірні зобовязання.

У звязку з цим станом на 11 серпня 2015 року заборгованість відповідача по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом, становить 34 437.06 доларів США з яких: 31 109, 22 доларів США кредитна заборгованість, в тому числі прострочена заборгованість з грудня 2014 року 1 641.16 доларів США; 3 327.84 доларів США заборгованість по процентам. Крім того, заборгованість відповідача по сплаті пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів станом на 11 серпня 2015 року складає 18 482.62 гривень, з яких: 6 073.56 гривень пеня за прострочення сплати кредиту; 12 409.06 гривень пеня за прострочення сплати процентів.

На підставі викладеного ПАТ «УкрСиббанк» просив суд стягнути на користь банку з ОСОБА_7 суму боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом в розмірі 34437.06 доларів США та пеню за несвоєчасне погашення кредиту та процентів в розмірі 18 482.62 гривень. Стягнути з відповідача понесені судові витрати.

03 грудня 2015 року ОСОБА_7 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів шляхом визнання договору споживчого кредиту недійсним та зобовязання вчинити дії, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 04 вересня 2007 року між нею та банком було укладено кредитний договір про надання споживчого кредиту № 0. Відповідно до п.1.5 кредитного договору визначено, що кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника № 4100 для подальшого використання за цільовим призначенням. Вказаний кредит був взятий позичальником для придбання квартири вартістю 237 350 гривень та кредитні кошти банком було перераховано на рахунок позичальника в гривнях. Вказане свідчить про неотримання позичальником кредитних коштів в доларах США.

ОСОБА_7 вказує, що банком було порушено її право як споживача, оскільки у банку взагалі відсутній дозвіл на здійснення валютних операцій, які належать до фінансових послуг. Крім того, банком не надано підтверджень на право здійснення окремих валютних операцій у період з 2007 року по 05 жовтня 2011 року.

На підставі викладеного ОСОБА_7 просила суд визнати недійсним кредитний договір про надання споживчого кредиту та договір іпотеки № 62612 від 04 вересня 2007 року, застосувати до них наслідки недійсності правочину, зобовязати банк здійснити перерахунок коштів, сплачених в рахунок погашення заборгованості в доларах США позичальником за час користування коштами договору про надання споживчого кредиту по грудень 2014 року із розрахунку фактично отриманої суми кредиту в гривнях та фактично сплачених коштів в доларах США в рахунок погашення зобовязань; зобовязати банк прийняти від позичальника позичкові кошти, отримані в якості кредитних в сумі 237 350 гривень, які були перераховані на рахунок позичальника для цільового їх використання та стягнути з банку в рахунок погашення прострочення виконання зобовязань за невиконання умов договору про надання споживчого кредиту суму коштів в розмірі 4 117 200 доларів США.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 травня 2016 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором кредиту в розмірі 34 437.06 дол. США, пеню за несвоєчасне погашення кредиту та процентів в розмірі 18 482.62 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ПАТ «УкрСиббанк» 3 654 гривень сплаченого судового збору.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, що діє за довіреністю ОСОБА_7 просить рішення суду скасувати, як ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним зясуванням обставин по справі, а по справі ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову в повному обсязі, а в задоволенні позову банку до ОСОБА_7 відмовити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія проходить до висновку про відхилення апеляційної скарги по наступних підставах:

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 04 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк» (далі банк) і ОСОБА_7 укладено договір про надання споживчого кредиту за умовами якого банк надав кредит в іноземній валюті в сумі 47 000 доларів США зі сплатою 11.3 % річних до 01 вересня 2028 року.

Всупереч умов кредитного договору відповідач не здійснював платежі на погашення кредиту з грудня 2014 року.

16 червня 2015 року банк направив вимогу про погашення заборгованості, а 20.08.2015 року предявив позов до суду.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах , установлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України , якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами ( з розстроченням) то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до п. 5.5 кредитного договору у випадку порушення позичальником термінів поверненням кредиту строком більше ніж один місяць або порушення інших умов договору банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахування процентів, комісії у порядку встановленому розділом 11 цього договору.

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобовязання та визначили умови такого повернення коштів.

Банком надано суду розрахунок заборгованості за кредитним договором. Відповідач не надав суду будь-якого розрахунку і доказів про те, що розрахунок наданий банком є невірним.

Тому суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про задоволення позову банку.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю є Декрет КМУ.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа ( кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» установлено, що кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій установлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківської ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у п. 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями згідно з п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Аналізуючи наведені норми матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію на відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підп. «в» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ , який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Ця обставина не дозволяє стверджувати, що режим індивідуального ліцензування поширюється на валютні операції, повязані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам.

Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, повязані з іноземною валютою.

У разі наявності в банку відповідно генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Із матеріалів справи вбачається, що банку 24 грудня 2001 року на право здійснення банківської операції визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

09 листопада 2002 року банку було надано право на здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банк і банківську діяльність» згідно з додатком до цього дозволу.

Таким чином банк на законних підставах надав кредит у валюті.

Якщо в кредитному договорі виконання зобовязання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті ( стаття 533 ЦК України), то за наявності хоча б однієї зі сторін зобовязання ( у банка отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензій на використання іноземної валюти на території України ( стаття 5 Декрету ) суд має право ухвалювати рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

Відповідно до розяснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення в цивільній справі» суд має право ухвалювати рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 , частина третя статті 533 ЦК України).

Тому суд першої інстанції правильно стягнув кошти в іноземній валюті.

Суд не може взяти до уваги лист Національного банку України № 20-0009/55 від 03.01.2017 року . У вказаному листі вказана прострочена заборгованість на 10.11.2016 р. в сумі 12.33 тисяч доларів США. Позивач в позовній заяві просив і суд першої інстанції стягнув із відповідача не прострочену заборгованість, а суму всього несплаченого кредиту, заборгованість за процентами, пеню.

Сума внеску 15 602 доларів США, яка була внесена 16.10.2007 року була використана на погашення заборгованості за кредитом, а не на погашення відсотків, що підтверджується розрахунком заборгованості ( ст. 1 розрахунки заборгованості а/с 22).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, що діє за довіреністю ОСОБА_7 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 травня 2016 року - відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з часу проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :