Справа № 127/114/15-ц Провадження № 22-ц/772/3008/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 5 Доповідач Ковальчук О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2017 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Міхасішина І.В., Якименко М.М.

за участю секретаря Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог, Служби у справах дітей Вінницької міської ради, ОСОБА_5, про визнання права на приватизацію та визнання права власності на 1/3 частку квартири,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 травня 2015 року у цій справі,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідачі у справі є його батьками, шлюб яких було зареєстровано 06 липня 1991 року. 07 квітня 1992 року народився позивач, який разом з батьками був зареєстрований і проживав в однокімнатній квартирі АДРЕСА_1. Згодом батьки позивача вирішили придбати квартиру більшої площі, а квартиру в якій проживали разом із сином продати. За допомогою бабусі позивача, яка продала належну їй іншу квартиру і вилучені кошти надала відповідачам, вони придбали двохкімнатну квартиру АДРЕСА_2.

Для того, щоб швидше продати зазначену однокімнатну квартиру, в якій відповідачі проживали із сином, без звернення до органу опіку та піклування за відповідним дозволом, позивач, будучи на той час малолітнім, був знятий із місця реєстрації проживання, а цю квартиру було приватизовано батьком позивача ОСОБА_3 та продано, після чого одразу придбано вказану вище іншу квартиру.

10 жовтня 2007 року батьки позивача розлучились, і згодом у них виник спір щодо права власності на квартиру АДРЕСА_3, під час вирішення якого у 2013 році позивач і дізнався, що його було незаконно позбавлено права на приватизацію частки квартири і права власності у придбаній квартирі.

Пославшись на викладені обставини, ОСОБА_2 просив суд визнати за ним право на приватизацію 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 на момент її приватизації, а саме станом на 26 лютого 2004 року, та право власності на 1/3 частки квартири АДРЕСА_3.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким заявлений ним позов задовольнити.

Справа розглядалась судами неодноразово та надійшла до апеляційного суду на новий розгляд після скасування ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 07 червня 2016 року, якою вказане рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 травня 2015 року було залишено без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак оскаржуване рішення таким вимогам не відповідає.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно зі свідоцтвом про народження серії IV-АМ № 363949 відповідачі у справі є батьками позивача ОСОБА_2, який народився 07 квітня 1992 року (а.с. 4 т.1).

Позивач разом із батьками проживав та був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Станом на 01 січня 2004 року за адресою вказаної квартири було зареєстровано чотири особи: ОСОБА_6 з 15 лютого 1988 року по 10 січня 2004 року, ОСОБА_3 з 15 лютого 1988 року по 27 серпня 2004 року, а ОСОБА_7 та ОСОБА_2 з 25 липня 2000 року по 03 грудня 2003 року, що вбачається із довідки № 353 від 22 березня 2013 року, виданої директором ТОВ «ЖЕО» ОСОБА_8 (а.с. 7 т. 1).

Те, що позивач проживав та був зареєстрований за адресою зазначеної квартири також підтверджується архівною довідкою № 096 від 19 червня 2013 року, виданою заступником директора Департаменту освіти Вінницької міської ради ОСОБА_9 (а.с. 6 т. 1) та довідкою № 03/914 від 20 червня 2013 року, виданою головним лікарем КЗ «ЦПМСД № 2 ОСОБА_10 (а.с. 5 т. 1).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 26 лютого 2004 року, виданого згідно з рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 26 лютого 2004 року № 331, квартира АДРЕСА_4 була приватизована ОСОБА_3 (а.с. 3, 88 т. 1).

Таким чином, на час приватизації ОСОБА_3 вказаної квартири позивач та його матір ОСОБА_7 зареєстровані у цій квартирі не були, хоча у ній проживали.

21 липня 2004 року на підставі укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 договору купівлі-продажу, належну ОСОБА_3 квартиру було продано (а.с. 11 т.1).

На підставі договору купівлі-продажу від 27 липня 2004 року ОСОБА_3, за згодою своєї дружини ОСОБА_7, купив квартиру АДРЕСА_5 (а.с. 10 т. 1).

Відповідно до копії паспорту позивача (а.с. 45 т. 1) з 24 вересня 2004 року місце його проживання зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно зі свідоцтвом серії І-АМ № 040948 20 жовтня 2007 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 розірвано (а.с. 9 т. 1).

20 вересня 2009 року ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з ОСОБА_11, а ОСОБА_7 05 лютого 2010 року з ОСОБА_12, змінивши прізвище на «Богдан» (а.с. 38 т. 1).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2013 року відмовлено в задоволенні позовів ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_11 за участю третьої особи ОСОБА_2 про виселення та вселення, зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності та втрату права користування квартирою. Позов третьої особи ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_11, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні майном задоволено частково. Усунуто перешкоди ОСОБА_2 шляхом вселення останнього в квартиру по вул. Тарногородського, 48а/48, в м. Вінниці (а.с. 39-40 том 1).

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 07 лютого 2014 року вказане рішення в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_4 про вселення та усунення перешкод ОСОБА_2 в користуванні майном шляхом вселення скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення про задоволення позову частково. Вселено ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_3. В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_11, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні майном відмовлено. В іншій частині рішення залишено без змін (а.с.41-42 том 1).

Відмовляючи у задоволенні позову у частині вимоги про визнання права на приватизацію, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав та що відповідач є неналежним, оскільки свідоцтво про право власності видавалось на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 331 від 26 лютого 2004 року. При цьому суд на порушення вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України щодо законності, обґрунтованості і змісту рішення ці свої висновки належним чином не обґрунтував, а обмежився лише посиланням на те, що вказані підстави для відмови у частині позову випливають з наведених у рішення норм закону та обставин справи. Тому рішення у цій частині підлягає до скасування з ухваленням нового рішення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон № 2482-XІІ) наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Оскільки встановлено, що хоча ОСОБА_2 на час приватизації квартири АДРЕСА_6, тобто станом на 26 лютого 2004 року, і не був зареєстрований разом з матірю за цією адресою, проте, мав право користування указаною квартирою, тому слід дійти висновку, що відсутність реєстрації у житловому приміщенні не є тією обставиною, через яку неповнолітня дитина може бути позбавлена права на приватизацію житла, право користування яким вона мала.

При цьому колегія суддів вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту визнання права на приватизацію, оскільки порушене право позивача на приватизацію частини указаної квартири, якого його фактично позбавили батьки, у звязую із тим, що він на час приватизації був неповнолітнім, на даний час не може бути відновлено шляхом визнання за ним такого права, оскільки ця квартира приватизована, відчужена іншій особі, і визнання такого права за позивачем не надає йому правових підстав зараз прийняти участь у її приватизації.

Відмовляючи у задоволенні позову у частині вимоги про визнання права власності за позивачем на 1/3 частку квартири по вул. Тарногородського, 48а, суд першої інстанції виходив з того, що ця квартира визнана спільно нажитим майном колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідно до рішення Апеляційного суду Вінницької області від 07.02.2014 року, а тому є їх спільною сумісною власністю, а також, що позивачем в позові зазначалось і даний факт сторонами не оспорювався, що значну частину коштів для придбання двокімнатної квартири надала бабуся позивача, після продажу своєї квартири. Крім того суд відмовив у позові у зв'язку з пропуском строку позовної давності, зазначивши про обізнаність позивача щодо правового статусу квартири, тому трирічний строк позовної давності на його думку закінчився в липні 2007 року, оскільки позивач про укладення договорів купівлі - продажу знав з моменту їх укладання.

Однак з такими висновками суду не можна погодитись, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч. 1,2 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього(п. 11 Постанови від Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»). Тобто наслідки пропущення строку позовної давності можуть бути підставою для відмови у позові, лише коли суд прийде до висновку про обґрунтованість вимог позову. Одночасна відмова у позові по суті вимог та у зв'язку з пропуском строку позовної давності є неправильною.

Крім того, відмовляючи у позові у зв'язку з пропуском строку позовної давності, суд не звернув увагу на те, що на час приватизації квартири та укладення вказаних договорів купівлі-продажу позивач був малолітнім, а тому на нього поширюються положення ч. 4 ст. 261 ЦК України про те, що у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

При вирішенні вимоги про визнання права власності за позивачем на 1/3 частку квартири, колегія суддів відповідно до положень ч.4 ст.338 ЦПК України щодо обовязковості висновків і мотивів суду касаційної інстанції для суду апеляційної інстанції при новому розгляді справи, враховує висновок суду касаційної інстанції у цій справі, викладений в ухвалі від 6 вересня 2017 року, про те, що встановлені судами обставини свідчать, що позивача, який на час приватизації квартири 26 лютого 2004 року був малолітнім, його батьки - відповідачі по справі, позбавили права на приватизацію квартири АДРЕСА_6, а відтак встановлено порушення права, яке підлягає захисту.

Однак, враховуючи вказані розяснення Верховного Суду України, положення глави 19 ЦК України щодо позовної давності, заяву відповідача про застосування позовної давності(а.с. 91-94 т.1) та встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що строк для звернення з позовом пропущено позивачем без поважної причини, тому слід ухвалити рішення про відмову в позові з цих підстав з огляду на таке.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач знав про укладення договорів купівлі-продажу вказаних вище квартир з часу їх укладення, оскільки про наміри продати однокімнатну квартиру, в якій позивач проживав із батьками, та купити двокімнатну квартиру сімя ОСОБА_3, як вказує сам ОСОБА_2, обговорювала та вирішувала на сімейній раді ще у 2003 році. Самі обставини справи свідчать про те, що позивач не міг не знати про приватизацію однокімнатної квартири, її продаж та купівлю двохкімнатної квартири, оскільки він разом з батьками ще у 2004 році виселився з однокімнатної квартири та поселився до двокімнатної, що також вбачається як зі змісту його позовної заяви, так і з наведених вище доказів, чим спростовуються його доводи про те, що він не пропустив строк позовної давності, оскільки про порушення свого права він дізнався лише після жовтня 2013 року, коли його батько звернувся до суду з позовом до ОСОБА_13 про визнання за ним права власності на всю квартиру АДРЕСА_7.

Позивач не довів той факт, що він не знав раніше, ніж жовтень 2013 року, про порушення його прав, про захист яких він звернувся з цим позовом, а також взагалі не послався на те, що він не міг раніше дізнатись про їх порушення та не довів цього.

Разом з тим, відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу (ч. 1 ст. 260 ЦК України).

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 261 ЦК України у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16 цим судом викладено такий правовий висновок, який відповідно до положень ч. 3 ст. 389-1 України враховується колегією суддів,

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Враховуючи, що позивач народився 07 квітня 1992 року, то повноліття він досяг 07 квітня 2010 року, і саме з цього часу, з огляду на викладене вище та наведені норми права, мав обовязок знати про стан своїх майнових прав й цікавитись ними. Те, що він не знав раніше та не міг знати про порушення цих прав не довів, тому строк позовної давності для звернення ОСОБА_2 до суду з цим позовом сплив ще 07 квітня 2013 року, натомість із позовом він звернувся у січні 2015 року.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення в законній силі залишатись не може та відповідно до вимог ч. 4 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 88, 303, 307, 309, 314, 316, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 травня 2015 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог, Служби у справах дітей Вінницької міської ради, ОСОБА_5, про визнання права на приватизацію та визнання права власності на 1/3 частку квартири відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення. На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : І.В. Міхасішин

ОСОБА_14