Справа № 456/4499/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Гулкевич О.В.
Провадження № 22-ц/783/3090/17 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні представника позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 - Олексишина І.Б., представника відповідача ОСОБА_5 - Кручка В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Олексишина Ігоря Богдановича в інтересах ОСОБА_3 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12 жовтня 2016 року у справі за позовом представника ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - адвоката Олексишина Ігоря Богдановича до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на квартиру та визнання права власності на частину квартири, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12 жовтня 2016 року відмовлено у задоволенні позову представника ОСОБА_3 - адвоката Олексишина Ігоря Богдановича до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на квартиру та визнання права власності на частину квартири.

Вказане рішення оскаржив Олексишин І.Б. в інтересах ОСОБА_3

В своїй апеляційній скарзі та уточненій апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити. Вважає, що при постановленні оскаржуваного рішення судом неповно з'ясовано матеріали справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено норми матеріального та процесуального права. Зазначає, що 3.12.2002 року позивачі були зняті з реєстрації за адресою АДРЕСА_1, а 19.12.2002 року на підставі рішення виконкому Стрийської міської ради відповідачі приватизували квартиру за вказаною адресою і стали власниками в рівних частках. 04.03.2003 року позивачі знову були зареєстровані за вказаною адресою, тому згідно ч.1 ст. 71 ЖК УРСР за позивачами мало б бути збережене жиле приміщення, також вони мали бути вказані в довідці про склад сім'ї та займані приміщення, яка була видана для оформлення заяви на приватизацію квартири, але з невідомих причин цього не відбулось. Вказує на те, що ОСОБА_3 та його мати ОСОБА_2 не пропустили шестимісячного терміну вказаного в статті 71 ЖК УРСР, тому мали б на рівні з відповідачами брати участь у приватизації квартири та мають право на частку у даній квартирі. Крім цього, вказує на те, що на момент виникнення спірних правовідносин позивач був неповнолітній, повної цивільної дієздатності набув лише досягнувши повноліття ІНФОРМАЦІЯ_4 року, до суду за захистом свого порушеного права звернувся лише 23.10.2015 року, тому трирічний строк позовної давності з моменту набуття повної цивільної дієздатності не був пропущений.

В судове засідання сторони не з'явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, зважаючи на те, що такі повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України та те, що інтереси позивачів та відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні захищали представники.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачів на підтримання апеляційної скарги, представника відповідача - в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд, посилаючись, зокрема, на Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затверджений наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству 15.09.1992р. №56, ст. 55 Конституції України, ст.1, ч.1 ст.5, ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.ст. 1, 6, 9, 61, 64, 65-1 ЖК України, ст.ст. 15, 16, 29, 34, 71, 76, 261, 267 ЦК України та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що мати позивача - ОСОБА_8 та відповідач ОСОБА_7 з 28.04.1990р. перебували у шлюбі, у зв'язку з чим ОСОБА_8 з 29.06.1990р. була прописана (зареєстрована) у квартирі АДРЕСА_3 За час перебування ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_5. народився син - позивач ОСОБА_3. 05.11.2002р. шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 розірваний на підставі рішення Стрийського міського суду. 03.12.2002р. ОСОБА_8 знята з реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 та зареєстрована за цією адресою 04.03.2003р., що підтверджується наданою представником позивача копією паспорта громадянина України ОСОБА_8 Свідок ОСОБА_9 пояснила, що була подругою ОСОБА_10 24 роки. Остання опікувалася позивачем нарівні з матір'ю. ОСОБА_10 обладнала одну з двох кімнат квартири меншу за розміром під дитячу для позивача і хотіла, щоб ця кімната залишилася йому. Зі слів покійної ОСОБА_10 їй відомо, що позивач був виписаний з квартири, оскільки на цьому наполіг відповідач ОСОБА_5 Свідок ОСОБА_11 ствердила, що ОСОБА_7, ОСОБА_2 та позивач з 1995р. проживали у спірній квартирі. Останній півтора року тому виїхав на навчання у Польщу. Про обставини виписки з квартири ОСОБА_2 та позивача їй нічого не відомо. 20.12.2002р. Стрийською міською радою згідно з рішенням виконкому Стрийської міської ради від 19.12.2002р. № 387 видане свідоцтво про право власності на квартиру, на підставі якого ОСОБА_5 та ОСОБА_7 набули право спільної часткової власності в рівних долях на квартиру АДРЕСА_5 Як вбачається з копії паспорта громадянина України, належного позивачу, останній зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 з 03.12.2003р., тобто після того як відбулася приватизація. В матеріалах інвентаризаційної справи на квартиру за адресою: АДРЕСА_2, наданої для огляду у судовому засіданні Стрийським МБТІ, наявна заява ОСОБА_5 від 11.12.2002р. та видана ЖЕКом довідка про склад сім'ї наймача ізольованої квартири, згідно з якою за адресою: АДРЕСА_4 мешкають і мають право на житло ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_10. Як вбачається з матеріалів справи, для приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_4 було подано всі необхідні документи, в т.ч. довідку про склад сім'ї та прописку, згоду зареєстрованих у ній повнолітніх осіб на приватизацію квартири. Представником позивача не надано суду належних та допустимих доказів того, що його довіритель на момент приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_2, був зареєстрований та проживав за цією адресою. Натомість достовірно встановлено, що батько позивача - відповідач ОСОБА_7 ще до розірвання 05.11.2002р. шлюбу з ОСОБА_8 виїхав у Республіку Польща, а мати - ОСОБА_2 як колишній член сім'ї ОСОБА_7 на підставі досягнутої між нею та відповідачами і їхньою матір'ю ОСОБА_10 домовленості вибула із квартири по АДРЕСА_4 і добровільно знялася з реєстрації за вказаною адресою, а згодом була знову зареєстрована у цій квартирі після її приватизації - 04.03.2003р.; позивач був зареєстрований 03.12.2003р. вже за згодою нових власників квартири - відповідачів. Наведене свідчить про обізнаність матері позивача - ОСОБА_2 про обставини приватизації зазначеної квартири та згоду останньої на таку за наведених умов. Підтвердженням цього є також те, що ОСОБА_2, будучи відповідно до вимог ст.242 ЦК України, ст.154 СК України законним представником неповнолітнього на той час ОСОБА_3, з 2003р. не зверталася до суду з позовом за захистом як свого порушеного права на приватизацію житла, так і права позивача. Звідси випливає той факт, що заява для приватизації спірної квартири була подана лише особами, які були зареєстрованими на момент приватизації в спірній квартирі, що повністю відповідало наведеним вище вимогам закону, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю. Враховуючи, що момент виникнення спірних правовідносин позивач був неповнолітнім, повної цивільної дієздатності відповідно до вимог ст.34 ЦК України набув лише досягнувши повноліття ІНФОРМАЦІЯ_6., до суду за захистом свого порушеного права звернувся 23.10.2015р., тобто в межах передбаченого законом трирічного строку з моменту набуття повної цивільної дієздатності, суд не вбачав підстав для задоволення заяви представника відповідача ОСОБА_5 - адвоката Кручка В.С. про застосування строку позовної давності.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та сторонами не спростовано, - позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_7 у період з 28.04.1990 року по 5.11.2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу, а саме ІНФОРМАЦІЯ_5 року у подружжя народився син, позивач ОСОБА_3

З 29.06.1990 року місце проживання позивача ОСОБА_2 було зареєстровано за адресою АДРЕСА_7.

У вказаній квартирі подружжя і проживало до розірвання шлюбу. З сторонами відповідно проживав і їх син позивач ОСОБА_3

З часу розірвання шлюбу позивач ОСОБА_2 у квартирі не проживає та 3.12.2002 року знята з реєстрації у спірній квартирі.

Відповідач ОСОБА_7 з часу розірвання шлюбу у квартирі, також, не проживав, оскільки перебував на роботі в Республіці Польща.

Син сторін з часу розірвання шлюбу проживав з матір'ю, доказів проживання з батьком не представлено та представлено бути не могло через перебування такого після розірвання шлюбу у Республіці Польщі.

Згідно ст. 17 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час спірних правовідносин Місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає. Місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п'ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів.

З 3.03.2003 року по 20.11.2007 року місце проживання позивача ОСОБА_13, а з 3.12.2003 року місце проживання і позивача ОСОБА_3 зареєстроване у спірній квартирі. На даний час з 14.09.2012 року місце проживання позивача ОСОБА_2 зареєстроване у АДРЕСА_8

ОСОБА_2 у період реєстрації 3.03.2003 року по 20.11.2007 року у спірній квартирі не проживала, що визнається сторонами, а лише формально там було зареєстроване місце її проживання.

ОСОБА_3 з 3.12.2003 року фактично проживає та зареєстрований за спірною адресою.

Вказане вбачається із позовної заяви, та уточнень до позовної заяви, письмових та усних пояснень (заперечень) осіб, що беруть участь у справі (їх представників), копій паспортів позивачів (а.с. 4-5, 37), свідоцтва про право власності на спірну квартиру та матеріалів приватизації квартири (а.с. 7-8, 42-52), листа КП «Надія» №74 від 15.03.2016 року (а.с. 59).

Зважаючи на вказане слід вважати, що позивача ОСОБА_3, як особу, що не проживає у спірній квартирі вірно не було зазначено у довідці про склад сім'ї при здійсненні її приватизації відповідачами у період його не проживання та не реєстрації у спірній квартирі, а саме у період 12-26.12.2002 року коли відбувалась приватизація квартири та суд першої інстанції з правильним посиланням на норми закону прийшов до правильного висновку про безпідставність позовних вимог.

Зважаючи на вказане доводи апеляційної скарги слід визнати необґрунтованими та таку відхилити, рішення ж суду слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам, які мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу Олексишина Ігоря Богдановича в інтересах ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра