САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа №206/594/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2017 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Румянцева О.П.

при секретарі Бакум І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3 та Дніпровська міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3, третя особа: Комунальне підприємство «Житлове господарство Самарського району» Дніпропетровської міської ради про вселення, -

ВСТАНОВИВ:

03 лютого 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що згідно ордеру №617 від 29.11.1985 року, виданого на підставі рішення виконкому Самарської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 22.11.1985 року № 531, було виділено для проживання матері позивача ОСОБА_4 та членам її сімї квартиру АДРЕСА_1. Разом з ОСОБА_4 у вищезазначеній квартирі стали мешкати її чоловік ОСОБА_5, ї донька ОСОБА_1 та діти ОСОБА_5 ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_2. В 1987 році ОСОБА_6 вийшла заміж та знявшись з реєстрації у вищезазначеній квартирі, переїхала разом із чоловіком на постійне місце проживання до Херсонської області. В 1991 році відповідач ОСОБА_2 одружився і переїхав на постійне проживання до своєї дружини. В період часу з 1991 року і по теперішній час відповідач ОСОБА_2, залишаючись зареєстрованим у вищезазначеній квартирі, в ній не проживає, належне йому майно в зазначеній квартирі відсутнє. 03.10.2004 року ОСОБА_5 помер, а 09.05.2016 року померла ОСОБА_4 На теперішній час у вищезазначеному житловому приміщенні зареєстровані троє осіб: позивач ОСОБА_1, її син ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 Наразі позивач ОСОБА_1 та її син змушені самостійно сплачувати рахунки за комунальні послуги. Позивач просила суд ухвалити рішення, яким визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартири АДРЕСА_2, стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору.

28.03.2017 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1, третя особа: КП «ЖГ Самарського району «Дніпровської міської Ради» про вселення. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що квартира АДРЕСА_3 була надана згідно ордеру в 1985 році на сімю з пяти членів родини: батька ОСОБА_5, безпосередньо ОСОБА_2, його сестри ОСОБА_6, дружини батька ОСОБА_4 та її дочки ОСОБА_1. Після отримання квартири вони проживали у спірній квартирі всі разом. В 1987 році його сестра ОСОБА_6 вийшла заміж та з чоловіком переїхала жити до нього в Херсонську область та виписалась з квартири. Коли ОСОБА_1 вийшла заміж, вони з чоловіком почали жити у цій квартирі. Потім у них народився син ОСОБА_3 відповідач по справі. Відповідачка не мала можливості залишити свою матір ОСОБА_4. Після того, як ОСОБА_2 одружився, постало питання про те, що жити разом трьом сімям неможливо і було прийнято рішення, що він тимчасово поселиться у батьків його дружини, але за ним буде зберігатися право на житло, тому він залишився зареєстрованим в квартирі. Поки був живий батько, вони підтримували дружні відносини, він надавав кошти для оплати комунальних послуг. Відповідач ОСОБА_1 в вересні 2016 року замінила замки, в результаті чого ОСОБА_2 не мав можливості потрапити до квартири та замінити побиті шибки у вікнах. Він з дружиною мешкав тимчасово у квартирі, власницею якої є мати дружини ОСОБА_7 Остання завжди вважала його тимчасовим мешканцем тому відмовляла прописати у цій квартирі, в 2013 році вона попрохала його залишити квартиру з тих підстав, що їй необхідний спокій. На даний час постійного житла він не має, крім того, в якому зареєстрований. Просив суд вселити його у квартиру АДРЕСА_4.

Позивач ОСОБА_1 та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити на підставі обставин, викладених у позовній заяві. Проти задоволення позовних вимог про вселення заперечували.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1, просила задовольнити зустрічні позовні вимоги про вселення.

Представник третьої особи - КП «ЖГ Самарського району» ДМР в судове засідання не зявився, повідомлений належним чином, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій просив ухвалити рішення по справі відповідно до норм чинного законодавства.

Представник третьої особи - Дніпровської міської ради в судовому засіданні заперечувала проти задоволення як первісних, так і зустрічних позовних вимог.

Третя особа - ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримував первісні позовні вимоги та заперечував проти задоволення зустрічних позовних вимог в повному обсязі.

Вислухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні як первісних, так і зустрічних позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що в 1985 році на сімю з пяти чоловік, а саме: ОСОБА_2, його батька ОСОБА_5, його сестри ОСОБА_6, дружини батька ОСОБА_4, та її дочки ОСОБА_1, була надана трикімнатна квартира АДРЕСА_5 (а.с. 6)

В подальшому ОСОБА_6 одружилася та виїхала на інше місце проживання, в ОСОБА_1 народився син ОСОБА_3, який також був зареєстрований у спірній квартирі. В 1991 році ОСОБА_2 одружився та оселився у батьків дружини, проте залишався зареєстрований у квартирі. 03.10.2004 жовтня ОСОБА_5 помер.

Зазначені обставини встановлені рішення суду, що набрало законної сили, а отже у відповідності до ч.3 ст.61 ЦПК України вони не підлягають доказуванню (а.с.7-8).

В обґрунтування своїх вимог про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у спірній квартирі позивач та її представник посилаються на положення ч.2 ст.107 ЖК УРСР, відповідно до якої у разі вибуття наймача та членів його сімї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення втому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сімя, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сімї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Однак, позивачем не прийнято до уваги, що 09.06.2016 року між відповідачем ОСОБА_2 та КП «ЖГ Самарського району» Дніпропетровської міської ради, було укладено договір найму на кімнату 10,1 кв.м. в квартирі АДРЕСА_6 (а.с.33-35), таким чином відповідач на підставі зазначеного договору має право користуватися частиною спірної квартири.

Суд не приймає до уваги посилання позивача та його представника про те, що зазначений договір не має юридичної сили, т.я. його було укладено на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване, оскільки відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Приймаючи до уваги, що зазначений вище договір найму житла від 09.06.2016 року не є нікчемним, а також не визнавався недійсним в судовому порядку, отже наразі він є дійсним та породжує певні правові наслідки для його сторін, у звязку з чим у суду відсутні правові підстави для визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_7.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про вселення у спірну квартиру суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цією статтею. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, в порушення зазначених вимог відповідачем та його представником не було надано суду жодного доказу фактів перешкоджання йому вселення у спірну квартиру.

Також, поданий відповідачем зустрічний позов взагалі не містить правового обґрунтування заявлених позовних вимог, а зазначена у позові ст.123 ЦК України взагалі регулює зовсім інші цивільні правовідносини.

Крім того, захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів встановлений ст.16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Заявляючи вимогу про вселення, випадку відповідач ОСОБА_2 обрав спосіб захисту своїх прав не передбачений ст.16 ЦК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 61, 64, 107 ЖК Української РСР, ст.ст. 16, 204 ЦК України, ст.ст. 4-8, 10, 11, 18, 57-61, 88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовити. Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10 денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя О.П.Румянцев