Справа № 372/71/13-ц Головуючий у І інстанції Зінченко О.М.
Провадження № 22-ц/780/1425/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 22.03.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

22 березня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Суханової Є.М.,

суддів: Коцюрби О.П., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря: Бобка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 міської ради Обухівського району Київської області на рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 жовтня 2015 року у справі за позовом прокурора Обухівського району Київської області в інтересах держави до ОСОБА_2, ОСОБА_3 міської ради Обухівського району Київської області, третя особа ОСОБА_4 про визнання недійсним і скасування рішення міської ради, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та її повернення, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2011 року прокурор Обухівського району Київської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністрації із вказаним позовом, який надалі доповнив і мотивував тим, що рішенням ОСОБА_3 міської ради Обухівського району Київської області від 4 червня 2002 року було надано відповідачу ОСОБА_2 в тимчасове довгострокове користування на умовах оренди терміном на 49 років земельну ділянку для культурно-оздоровчих і рекреаційних потреб площею 0,1500 га, яка розташована між основною приватизованою ділянкою і укосом захисної дамби Конча-Заспи-Плюти в районі садового товариства «Роздолля». На підставі вказаного рішення між відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 міською радою 10 грудня 2003 року укладено договір оренди даної ділянки з кадастровим номером :04:065:0103.

Вказував, що передача в оренду ОСОБА_2 земельної ділянки відбулася з порушенням вимог чинного законодавства. Зокрема спірна земельна ділянка перебуває за межами м. Українка, а тому органом, уповноваженим на розпорядження цією ділянкою, відповідно до п.12 Перехідних положень ЗК України 2001 року, є Обухівська районна державна адміністрація. Отже, приймаючи рішення про передачу цієї ділянки в оренду ОСОБА_2 та укладаючи з ним договір оренди, ОСОБА_3 міська рада діяла із перевищенням своїх повноважень у галузі земельних відносин.

Просив визнати незаконним та скасувати рішення ОСОБА_3 міської ради від 4 червня 2002 року про надання ОСОБА_2 в тимчасове довгострокове користування на умовах оренди терміном на 49 років земельну ділянку, визнати недійсним, укладений 10 грудня 2003 року між ОСОБА_3 міською радою та ОСОБА_2, договір оренди земельної ділянки площею 0,1500 га., та зобовязати ОСОБА_2 повернути державі в особі Обухівської районної державної адміністрації земельну ділянку площею 0,1500 га.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 16 жовтня 2015 року позов прокурора задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення ОСОБА_3 міської ради від 4 червня 2002 року про надання ОСОБА_2 на умовах оренди земельну ділянку.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений 10 грудня 2003 року між ОСОБА_3 міською радою та ОСОБА_2, про надання в оренду земельної ділянки площею 0.15 га., вартістю 15 796 грн. 90 коп.

Зобовязано ОСОБА_2 повернути державі в особі Обухівської районної державної адміністрації спірну земельну ділянку площею 0.15 га., вартістю 15 796 грн. 90 коп.

Не погоджуючись із висновком суду відповідачі ОСОБА_3 міська рада та ОСОБА_5 подали апеляційні скарги, в яких просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову прокурора в повному обсязі, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скарги мотивує тим, що відповідно до ч.5 ст.122 ЗК України право розпорядження спірною земельною ділянкою має не Обухівська районна державна адміністрація, а Київська обласна державна адміністрація, яка і має бути позивачем у справі. Крім того, вважають, що позивач пропустив строк позовної давності, бо право на звернення виникло у прокурора у 2003 році після укладення договору оренди, а тому суд при ухваленні рішення не застосував строки позовної давності про застосування яких просив відповідач, подавши відповідну письмову заяву.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до п.12 розділу X «Перехідні положення» ЗК України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів відповідні органи виконавчої влади.

Відповідно до ч.3 ст. 122 ЗК України, районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті у власності або користуванні у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: ведення водного господарства; будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; індивідуального дачного будівництва.

Згідно із частиною 5 статті 122 ЗК України, Обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами ю. четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Відповідно до ст. 387 Цивільного процесуального кодексу України лише Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України, у державній власності перебувають усі землі України крім земель комунальної та приватної власності.

Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 17 Земельного кодексу України, до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин серед іншого належить право розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0, 061 га, розташованої на території ОСОБА_3 міської ради Київської області, для ведення садівництва у СТ «Роздолля» на підставі договору купівлі- продажу № 1-233 від 05 квітня 2000 року, укладеного між ним та ОСОБА_3 міською радою народних депутатів.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_2 належить садовий будинок № 31 у м. Українка Обухівського району Київської області у СТ «Роздолля».

Рішенням ОСОБА_3 міської ради III сесії XXIV скликання від 4 червня 2002 року надано ОСОБА_2 в оренду земельну ділянку площею 0,15 га, розташовану між основною приватизованою орендарем земельною ділянкою та укосом захисної дамби Конча-Заспа-Плюти в районі СТ «Роздолля», про що 10 грудня 2003 року між ОСОБА_3 міською радою та ОСОБА_2 укладено відповідний договір.

Також, судом встановлено, що на час укладення оспореного договору оренди межі м. Українка Обухівського району Київської області у встановленому законом порядку не визначені, проект встановлення меж не розроблявся і не затверджувався, державний акт, який би визначав межі міста та генеральний план населеного пункту відсутні, а, відтак, ОСОБА_3 міська рада не мала повноважень на розпорядження вказаною земельною ділянкою.

При цьому під час розгляду справи ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності, у якій посилався на те, що про оспорене рішення міської ради Обухівській районній державній адміністрації стало відомо у 2009 році, тоді як з позовними вимоги про визнання цього рішення недійним та його скасування прокурор звернувся до суду 15 лютого 2013 року. тому суд першої інстанції не дав оцінку цим доводам та залишив цю заяву без задоволення, посилаючись на те, що прокурор звернувся до суду з даним позовом в межах строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦПК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом ст. 257 ІІК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Цивільним кодексом України не передбачено спеціальної позовної давності для даної категорії спорів, тому до них застосовується положення ст. 257 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 р. "Про судове рішення у цивільній справі" роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього

Так, положеннями ст. 268 ЦК України передбачено винятки із загального

правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і

визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у п. 4 ч. 1 цієї статті зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його

право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Однак зазначена норма за своєю суттю направлена на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобовязана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, яку покликані підтримувати норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як субєктів владних повноважень, положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які предявляються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, а на підставі частини першої ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як субєктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Згідно з вимогами ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 58 ЦПК України. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість. Достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції, не з*ясовано всі обставини справи, не дана належна правова оцінка доказам по справі, що призвело до неправильного вирішення спору та щодо застосування строків позовної давності так, як позивачем було пропущено строк позовної давності, бо право на звернення до суду з таким позовом виникло у 2003 році, тобто з моменту укладення 10 грудня 2003 року між ОСОБА_3 міською радою та ОСОБА_6 спірного договору оренди земельної ділянки про надання земельної ділянки в оренду, саме тоді Обухівська районна державна адміністрація довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

В силу ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

На підставі викладеного, колегія вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права, а тому не може бути залишеним без змін, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким слід відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст..ст.307, 309 ЦПК України, колегія,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 міської ради Обухівського району Київської області задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити по справі нове.

Відмовити у задоволенні позову прокурора Обухівського району Київської області в інтересах держави до ОСОБА_2, ОСОБА_3 міської ради Обухівського району Київської області, третя особа ОСОБА_4 про визнання недійсним і скасування рішення міської ради, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та її повернення.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: