Провадження № 22ц/790/4933/17 Головуючий 1-ї інстанції - Горбунова Я.М.
Справа № 643/6463/17 Доповідач - Бровченко І.О.
Категорія - спори, що виникають із
сімейних правовідносин
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2017 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - Бровченко І.О.,

суддів - Кружиліної О.А., Кіся П.В.,

при секретарі - Афоніні К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 05 липня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: Служба у справах дітей Московського району Харківської міської ради, Головне управління державної міграційної служби Харківської області, про стягнення аліментів та про надання дозволу на перетинання дитиною кордону України, -

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у сумі 3000 грн. до повноліття дитини і на своє утримання до досягнення дитиною трьох років у сумі 3000 грн., та надати дозвіл на перетинання кордону України до Російської Федерації ОСОБА_3 до її повноліття у супроводі матері без згоди батька ОСОБА_1, а також надати дозвіл позивачу на оформлення всіх документів пов'язаних із перетинанням неповнолітньою ОСОБА_3 кордону України.

Позивач в судовому засіданні уточнила свої позовні вимоги та просила стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини та дружини у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітків та доходів на кожного. В іншій частині підтримала свої вимоги без змін. В своїх поясненнях підтвердила всі обставини, викладені у позові.

Відповідач в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову в частині стягнення аліментів на утримання дитини та заперечував проти задоволення позову в іншій частині посилаючись на те, що позивач може самостійно себе забезпечувати, хоча джерело такого доходу йому не відоме. Щодо вимог позивача про надання дозволу на перетинання кордону без його згоди, вважає, що це є небезпечним для дитини та може позбавити його можливості бачитися з дитиною, так як на його думку, позивач може виїхати до Росії на постійне місце проживання разом із дитиною.

Позивач в судовому засіданні після заперечень відповідача надала додаткові пояснення, в яких зазначила, що на території Росії проживають її близькі родичі, до яких вона часто їздить разом із дитиною, і на даний час для перетинання кордону із Росією необхідна згода батька. Відповідач надавав неодноразово таку згоду через нотаріуса, але в останній раз відмовив в наданні такої згоди, через що вона і вимушена звернутися до суду. Ніяких намірів на виїзд до Росії на постійне місце проживання вона не має, тому вважає, що заперечення відповідача є необгрунтованими.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 05 липня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітків та доходів, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 19 травня 2017 року і до повноліття дитини. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітків та доходів щомісячно до досягнення дитиною ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 - трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 року починаючи з 19 травня 2017 року. Надано дозвіл на перетинання кордону України до Російської Федерації ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 до її повноліття у супроводі матері ОСОБА_2 без згоди батька ОСОБА_1 Надано дозвіл ОСОБА_2 на оформлення всіх документів пов'язаних із перетинанням неповнолітньою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 кордону України. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення аліментів на утримання ОСОБА_2 та про надання дозволу на перетинання дитиною кордону України та в цій частині, яким відмовити у задоволені позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується. В обгрунтування скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Судова колегія, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційну скаргу підлягаючою задоволенню частково.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що законом їй гарантоване право, на утримання від відповідача.

Проте повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції судова колегія не може.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що сторони у зареєстрованому шлюбі не перебували, але відповідач визнає факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з позивачем з листопада 2014 року.

Під час спільного проживання у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народилась дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що свідчить свідоцтво про народження, актовий запис № 2095.

Сторонами по справі не заперечується, що вони припинили проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Позивач зазначає, що перебуває у відпустці по догляду за дитиною та відповідач не надає їй матеріальної допомоги.

Згідно довідки ТОВ «Южатоменергопроект» № 4 від 12 листопада 2017 року, ОСОБА_4 працює в товаристві з 05 січня 2016 року. На даний час займає посаду провідного інженера-проектувальника. Сума до виплат за період з 01 січня 2017 року по 30 червня 2017 року склала 14904 грн. 14 коп.

Відповідно до ч. 2 ст. 91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до ч.ч. 2 - 4 ст. 84 та ст. ст. 86, 88 цього Кодексу.

Таким чином, кожен з фактичного подружжя також має право на аліменти у разі проживання з ним спільної дитини. До відносин сторін застосовуються правила ч.ч. 2 - 4 ст. 84, ст. 86 СК України. Умовами надання утримання у цьому випадку є: 1) проживання з жінкою (чоловіком) дитини, яка не досягла трьох років або шести років, якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку; 2) походження дитини від жінки, чоловіка, які перебувають у фактичних шлюбних відносинах, (кровне споріднення) або наявність між ними іншого юридично значущого зв'язку (усиновлення); 3) можливість другої сторони надавати матеріальну допомогу.

Згідно ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років; право на утримання має вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу; право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

Отже, за змістом вказаної норм права, розмір утримання не пов'язаний з розміром доходу дружини, а залежить від можливості чоловіка надавати матеріальну допомогу.

Суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за інших обставин, що мають істотне значення ( ч. 1 ст. 184 СК України).

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій грошовій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, такі положення ст. ст. 183, 184 СК України.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачем не доведено підстав для звільнення його від сплати аліментів на утримання ОСОБА_2 відповідно до ст. 182 СК України.

Судом встановлено, що домовленості щодо порядку утримання ОСОБА_2 сторони не дійшли, суд першої інстанції відповідно до вимог ст.ст.180, 182 СК України обґрунтовано стягнув утримання в судовому порядку.

Проте визначений судом першої інстанції розмір аліментів судова колегія вважає завищеним, у зв'язку з чим останній підлягає зменшенню до 500 грн.

При визначенні розміру аліментів судова колегія виходить із вимог ст.182 СК України та враховує фактичні обставини справи, надані сторонами докази щодо їх майнового стану, рішення суду про стягнення аліментів на дитину, яке ухвалено на користь позивача, а також засади справедливості, добросовісності, розумності.

Також судова колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині надання дозволу на перетинання дитиною кордону України.

Ухвалюючи рішення про надання дозволу на перетинання кордону до Російської Федерації ОСОБА_3 до її повноліття у супроводі матері ОСОБА_2 без згоди батька ОСОБА_1, суд першої інстанції виходів із того, що бажання позивача вивезти дитину до родичів не суперечить інтересам дитини, відповідає засадам сімейних правовідносин та сприяє здійсненню гарантованих дитині прав на належний розвиток та виховання.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувались як вимоги, так і заперечення; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинно бути зазначено встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Отже, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Частиною 1 статті 3 Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція), яка була 27 лютого 1991 року ратифікована Верховною Радою України, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції).

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Оскаржуваним рішенням суду надано дозвіл на виїзд дитини за кордон без згоди батька на період від дати набрання рішенням суду законної сили та до досягнення дитиною повноліття. При виконанні такого рішення суду, ОСОБА_2 фактично отримала б можливість змінити місце проживання дитини без згоди її батька та без наявності відповідного судового рішення, а також без з'ясування думки з цього приводу органу опіки та піклування.

Як у позовній заяві, так і у суду апеляційної інстанції, ОСОБА_2 вказала про можливість виїзду дитини до родичів позивачки у РФ.

Суд першої інстанції належним чином не визначився з правовою підставою надання дозволу на неодноразові виїзди дитини без згоди батька до досягнення нею повноліття, крім визначеної законодавством можливості ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійний виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав.

Крім того, судом першої інстанції в порушення вимог ст. ст.153, 157 Сімейного кодексу України фактично позбавлено батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості особистого спілкування з нею.

Доводи апеляційної скарги частково підтверджуються матеріалами справи та вимогами чинного законодавства.

Безпідставними є посилання ОСОБА_1 на неможливість надавати допомогу - аліменти на утримання позивачки, оскільки визначаючи розмір аліментів на утримання ОСОБА_2, суд виходив з того, що відповідач є працездатним, офіційно працює, відповідачем не надано доказів щодо неможливості сплачувати аліменти на утримання дружини.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, що не позбавляє позивача чи відповідача права за наявності вказаних підстав та доказів звернутись до суду з таким позовом.

Таким чином, рішення суду підлягає зміні на підставі ст. 309 ЦПК України із зменшенням розміру аліментів на утримання ОСОБА_5 та відмовою у задоволені позову в частині надання дозволу на перетинання дитиною кордону України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 316, 317, 319-324, 327 ЦПК України, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 05 липня 2017 року змінити.

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: Служба у справах дітей Московського району Харківської міської ради, Головне управління державної міграційної служби Харківської області про надання дозволу на перетинання дитиною кордону України відмовити.

Зменшити розмір аліментів, що підлягає стягненню з ОСОБА_1на користь ОСОБА_2 до досягнення дитиною трьох років до 500 грн.

В іншій частині рішення Московського районного суду м. Харкова від 05 липня 2017 року залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді -