Справа № 331 /975/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" грудня 2017 р. м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді: Жуковій О.Є.,

при секретарі: Хащук В.Д. , Качан К.К.

за участю представника позивача: ОСОБА_1

розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства КБ «ПРИВАТБАНК», третя особа , що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» про визнання кредитного договору недійсним ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 в лютому 2017 року звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати недійсним кредитний договір № ZPС0GK00000658 від 27 серпня 2007 року, укладений між ним та відповідачем з моменту його підписання з застосування реституції за загальним правовим наслідком недійсності правочину.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач при укладанні договору використав нечесну підприємницьку практику, крім того, надання відповідачем споживчого кредиту в іноземній валюті та ненадання інформації щодо ціни послуги у національній валюті, ненадання інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, введення його в оману щодо розміру процентної ставки наявності прихованих процентів, порушує вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» .

Крім того, вважав, що про використання закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» нечесної підприємницької практики також свідчить укладання між ним та ЗАТ «Акцент- Банк» договору факторингу 28.12.2007 року , про існування якого він дізнався лише в липні 2017 року , а до цього весь час сплачував грошові кошти на користь відповідача.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, наполягав на його задоволенні, надавши пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві.

Представником відповідача суду надані заперечення на позов, в яких останній , посилаючись на відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору , в його задоволенні просив відмовити. Також представник відповідача надав суду заяву про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності.

В ході розгляду справи представник відповідача ОСОБА_3 , яка була неодноразово присутня в судових засіданнях, до суду не з»явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, через що розгляд справи завершено у її відсутність .

Представник третьої особи ПАТ «Акцент-Банк» , повідомлений про час та місце розгляду справи, до суду не з»явився, про причини неявки суд не повідомив, в зв»язку з чим на підставі ст. 169 ЦПК України справу розглянуто у його відсутність.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

На підставі ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.7 постанови від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Встановлено, що між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_2 укладено договір кредиту від № ZPС0GK00000658 від 27 серпня 2007 року, за яким закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», зобов»язалося надати кредитні кошти у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 24 500 доларів США 00 центів на строк з 27 серпня 2007 року до 26 серпня 2037 року на наступні цілі: 14 000 доларів США на придбання квартири , а також у розмірі 10 500 доларів США для сплати страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пп.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати.

Вказаний кредитний договір забезпечений договором іпотеки , який укладений між сторонами.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

ОСОБА_2 звертаючись до суду із позовом, обставинами, якими обґрунтовував позовні вимоги про захист прав споживача шляхом визнання договору недійсним, зазначав, що умови оспорюваного договору щодо іноземної валюти є несправедливими.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Відповідно до статей 192, 524, 533 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно із роз'ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеними в п. п. 11, 13 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року, у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028).

Згідно з пунктом 1.5 цього Положення, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Суду позивачем не надано доказів , що Національним банком України банківська ліцензія ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на право здійснювати банківські операції , визначених ч.1 та п.п.5-11 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» не надавалася.

Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» , за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.

Враховуючи, що договір між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК, правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_2 було укладено до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», суд вважає, що відповідачем дотримані вимоги законодавства щодо надання кредиту в іноземній валюті.

Згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

ОСОБА_2 звертаючись до суду з позовом, як підстави недійсності договору також пов»язував із здійсненням нечесної підприємницької практики, ненадання інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, введенням в оману .

Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

За змістом ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу ), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» , відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Відповдіно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Згідно абзацу 2 ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Конституційний Суд України у справі від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 про захист прав споживачів кредитних послуг у мотивувальній частині рішення зазначав, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через установлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

Пунктом 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за №541/13808, на банки покладається обов»язок надання споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту та зобов'язують банк отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з цією інформацією.

Як вбачається з Анкети-Заяви , яка підписана позивачем 22 серпня 2007 року , останній своїм підписом підтвердив, що ознайомлений з умовами кредитування, які йому були надані в письмовій формі, зокрема , ознайомлений про орієнтовну сукупну вартість кредиту (а.с.45). Також , ОСОБА_2 своїм підписом на договорі засвідчив про ознайомлення з ним.

На підставі ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

У матеріалах справи відсутні докази щодо невідповідності відсотків у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом вихідним параметрам кредитування, здорожчення кредиту.

За таких обставин , суд вважає недоведеними обставини ненадання публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК» інформації ОСОБА_2 про умови кредитування, наявність в діях відовідача умислу, який полягає в замовчувані реальної ціни пропонованої фінансової послуги та декларуванні в кредитному договорі заниженого розміру процентної ставки.

Суд вважає, що в ході судового розгляду не встановлено істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, заподіяння шкоди споживачу та порушення принципу добросовісності.

Доводи позивача щодо укладання між відповідачем та ПАТ «Акцент-Банк» договору факторингу, як свідчення нечесної підприємницької практики, судом не беруться до уваги , оскільки предметом вказаного позову є договір № ZPС0GK00000658 від 27 серпня 2007 року укладений між сторонами , договір між відповідачем та ПАТ «Акцент-Банк» укладений вже після укладання оспорюваного договору.Також, слід зазначити, що згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу , інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Також, суд зазначає наступне.

За змістом ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

На підставі ч.2 ст.640 ЦК України у разі якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії.

З матеріалів справи вбачається, що договір між сторонами вчинений у письмовій формі.

Згідно із п.5.1 правочину договір у частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту згідно п.7.1, а також сплати страхових платежів згідно пп.2.1.3, 2.2.7 набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами, в інших частинах - з моменту надання позичальником розрахункових документів або оформлення касових документів з метою використання кредиту в межах зазначених у них і діє в обсязі виданих позичальникові коштів до повного виконання стронами зобов»язань.

На підставі ч.1 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Частинами 2 та 3 ст.207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Договір, спір щодо якого вирішується у справі, є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору.

Підписанням оспорюваного кредитного договору без будь-яких застережень ОСОБА_2 підтвердив, що він обізнаний та погодився з усіма умовами такого договору.

Не можна погодитися з доводами позивача , щодо недоведеності виконання закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК », правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», зобов»язання надати грошові кошти, оскільки вказані доводи спростовані наявними в матеріалах справи меморіальними ордерами , виписками по рахунках .

Крім того , слід зазначити, що ОСОБА_2 належним чином виконував зобов»язання за договором до листопада 2014 року , що підтверджено розрахунком заборгованості.

З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов необґрунтований та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 10,11, 209, 212,214,215, 217, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства КБ «ПРИВАТБАНК», третя особа , що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» про визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О.Є. Жукова

06.12.2017