Ухвала

іменем україни

29 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Львівське комунальне підприємство «Снопківське», про зобов'язання до вчинення дій, за касаційною скаргою Галицької районної адміністрації Львівської міської ради на рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 08 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року Галицька районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила зобов'язати відповідачів звільнити самовільно захоплені приміщення, позначені на поверховому плані під № VIII площею 3,5 кв. м; № IX площею 1,1 кв. м; № X площею 1,3 кв. м, які знаходяться у спільному користуванні квартир першого поверху на АДРЕСА_1.

На обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що будинок № АДРЕСА_1 перебуває у власності Львівської міської ради, обслуговується Львівським комунальним підприємством «Снопківське» (далі - ЛКП «Снопківське»). У грудні 2012 року ЛКП «Снопківське» направило відповідачам попередження щодо звільнення самовільно захоплених приміщень. У травні і грудні 2012 року комісією ЛКП «Снопківське» складно акт про те, що відповідач на попередження не реагує, приміщення спільного користування не звільнив. Оскільки відповідачі в добровільному порядку не бажають звільнити самовільно захоплені нежитлові приміщення, тому позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 08 листопада 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі Галицька районна адміністрація Львівської міської ради просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відмовляючи в задоволенні позову Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212, 303, 304 ЦПК України, а також встановивши обставини справи, правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог, а саме: ненадання позивачем доказів на підтвердження факту захоплення відповідачами вищевказаних приміщень, а згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зокрема, суд установив, що приміщення № VIII площею 3,5 кв. м є прохідним коридором до квартири № 2, яка належить на праві спільної сумісної власності відповідачам, та з цього приміщення немає входу до інших квартир і вони ним не користуються.

Щодо нежитлових приміщень, позначених на поверхневому плані під № IX площею 1,1 кв. м, № X площею 1,3 кв. м, суд обґрунтовано вважав, що таких станом на час розгляду справи в суді не існує в природі і судом не здобуто жодних доказів щодо характеристики цих допоміжних приміщень, крім того, позивачем не спростовано пояснень відповідача, що вказані приміщення були дворовими прибудовами.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 316 ЦПК України.

Зокрема, стосовно доводів позивача про те, що дії відповідача щодо самовільно зайнятого нежитлового приміщення порушують права інших співмешканців апеляційний суд зазначив, що вони спростовуються матеріалами справи, а саме заявою від 16 травня 2014 року, завіреною приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8, згідно з якою ОСОБА_9 - власник квартири № 1 і ОСОБА_10 - власник квартири АДРЕСА_1 повідомили, що ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не захоплювали та не мають наміру захоплювати приміщення спільного користування під № № VIII, IX, X, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, та не чинять їм перешкод як співвласникам цих допоміжних приміщень у доступі та користуванні.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи щодо наявності у справі доказів на підтвердження позовних вимог зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Галицької районної адміністрації Львівської міської ради відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 08 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

Ю.Г.Іваненко

А.В.Маляренко