справа №176/2967/13-ц
провадження №2/176/96/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 р. Жовтоводський міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Волчек Н.Ю.,

з участю секретаря Ханіної М.Г.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Жовті Води в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

17 жовтня 2013 року ОСОБА_3 звернувся із позовом до суду, де просить постановити судове рішення, яким стягнути із відповідача, ОСОБА_2, заборгованість за договором позики, що складається з неповернутої суми отриманої позики у розмірі 31 880 грн. 00 коп. та штрафу у розмірі 3 300 грн., а всього 35 180 грн. 00 коп. При цьому позивач посилався на те, що між ним та відповідачем 23.11.2011 року був укладений письмовий договір позики, за письмовою розпискою відповідач отримала від нього 43 980 грн. 00 коп. Належним чином відповідач взяті на себе за укладеним договрром забов`язання не виконує, внаслідок чого він вимушений звернутися до суду.

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2015 року рішення міського суду скасовано і ухвалено нове про відмові в задоволенні позову ОСОБА_3, з інших підстав.

Ухвалою вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.06.2015 року рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2015 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до протоколу від 14 липня 2015 року автоматизованого розподілу судової справи між суддями, суддею для її розгляду було визначено суддю Волчек Н.Ю.

02 лютого 2016 року позивач збільшив позовні вимоги та просить стягнути з відповідача на його користь неповернуту суму отриманої позики у розмірі 31 880,00 грн., штраф у розмірі 3300,00 грн., інфляційні витрати у розмірі 25790,92 грн., 3% річних у розмірі 2211,50 грн., а також судові витрати у розмірі 631,82 грн.

Позивач ОСОБА_3, будучи належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, в судове засідання не з'явився, направивши до суду свого представника.

В судовому засіданні представник позивача за дорученням ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги в повному обсязі та пояснила, що 23.11.2011 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 гроші в сумі 43 980 грн. 00 коп., а остання зобов'язалась повернути першому позику до 20.05.2014 року. ОСОБА_2 при свідках розписалася в договорі позики та особисто написала письмову розписку про отримання грошей. Позика була безпроцентна, але у разі порушення строків повернення позики понад 30 календарних днів відповідач зобов`язалася сплачувати позикодавцеві штраф в розмірі 20% від суми неповерненої позики.

На даний час кошти в повному обсязі не повернуті, штрафні санкції не сплачені, на усні попередження ОСОБА_2 не реагує, в зв'язку з чим позивач був змушений звернутися до суду з даним позовом.

Посилаючись на ст.ст. 1046, 1050 ЦК України представник позивача просила задовольнити заявлені вимоги з урахуванням збільшення позовних вимог у повному обсязі.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позов не визнала в повному обсязі та просила відмовити у його задоволенні.

При цьому відповідач пояснила, що вона перебувала у трудових стосунках із позивачем, який є приватним підприємцем, працювала продавцем продовольчих товарів в кіоску №3 ПП ОСОБА_3 на підставі трудового договору №5897 від 04.10.2006 року. В листопаді 2011 року вона, маючи намір звільнитися з роботи, поставила до відому про це роботодавця, але позивач, який мав перед нею заборгованість по заробітній платі та не бажаючи її звільняти та остаточно розраховуватися із нею, без неї, за участі сторонніх осіб, провів інвентаризацію матеріальних цінностей у кіоску і ніби виявив недостачу товарно-матеріальних цінностей на суму 43 980 грн. 00 коп., що не відповідало дійсності.

Оскільки позивач утримував її трудову книжку, перешкоджаючи їй працевлаштуватися на нову роботу, вона під його тиском підписала договір позики та написала боргову розписку. Але фактично будь-яких коштів по розписці від позивача вона не отримувала. Після звільнення з роботи вона деякий час вносила в касу позивача, як приватного підприємця, гроші, що підтверджується копіями прибуткових касових ордерів з грудня 2011 року по березень 2013 року, але пізніше припинила це робити, оскільки не погодилася з тим, що взагалі була така недостача. Зазначені грошові кошти отримувала касир приватного підприємця ОСОБА_3 та оприбутковувала їх у зв'язку із його підприємницькою діяльністю.

Оспорюючи договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані нею від позикодавця, із посиланням на ч. 1 ст. 1051 ЦК України, відповідач просила у задоволенні позову відмовити. При цьому, звертає увагу суду на те, що прибутковий касовий ордер від 28.12.2011 року свідчить про те, що не виплачена їй заробітна плата при звільненні з роботи, замість її виплатити була зарахована на погашення заборгованості. Вважає, що договір позики та розписка були складені саме у зв'язку з виконанням трудових обов'язків. Також зазначила, що в провадженні міського суду Дніпропетровської області перебувають цивільні справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, що підтверджує практику позивача щодо стягнення недостачі через договори позики. Таким чином останній заробляє гроші.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні вказала, що відповідачка працювала у позивача в кіоску продавцем. В листопаді 2011 року, точної дати не пам`ятає була проведена інвентаризація та виявлено недостачу. Свідок, ОСОБА_6, при проведенні ревізії участі не приймала. Потім дізналася, що відповідачка, ОСОБА_2, написала розписку ОСОБА_3, що вона повинна йому гроші, в якому розмірі їй не відомо. Також, свідок зазначила, що ОСОБА_3 надав їй кошти для внесення до каси на покриття заборгованості по недостачі від імені ОСОБА_2 Яку саме суму надав ОСОБА_3 вона теж не пам'ятає. Також пояснювала, що позивач мав заборгованість перед відповідачем по виплаті заробітної плати, тому на руки відповідачці її заробітна плата не видавалась, вона була внесена в рахунок погашення боргу по недостачі. Потім щомісячно відповідачка приносила їй кошти, які вона передавала позивачу, а відповідачці, ОСОБА_2, надавала прибутково касовий ордер. В призначенні платежу зазначала - погашення боргу. Суду пояснила, що недостача була виявлена під час трудових відносин сторін по справі.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні вказала, що вона працювала в ПП ОСОБА_3 товароведом та під час ревізії у кіоску ПП ОСОБА_3 виявили недостачу у відповідача, не пам'ятає точних дат, коли це сталося. Зазначила, що у листопаді 2011 року вона виявила та повідомила про нестачу товару управляючу, в зв'язку з чим було проведено ревізію. Недостача була приблизно на 46 тис. грн. Відповідачка взяла у борг кошти у позивача і погасила заборгованість в касу, в касу кошти вніс позивач 46 тис. грн. Як вносились кошти вона не бачила. Сторони по справі уклали Договір позики, який підписували в присутності свідка ОСОБА_7, точну суму не пам'ятає. Відповідач підписувала договір позики з власної волі, також їй відомо, що в погашення боргу було внесено її заробітну плату, а потім ОСОБА_2 щомісяця, приносила кошти на погашення заборгованості, іноді забирали кошти у неї за проханням управляючої. Не бачила і не чула погроз від позивача.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Дійсно, у відповідності до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність гроші, або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ст. 1047 ч.1 ЦК).

На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст. 1047ЦК).

Як передбачено ст. 1049 ЦК, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У той же час, у відповідності до ст. 1051 ЦК позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, відповідач ОСОБА_2 на підставі трудового договору №5897 між працівником і фізичною особою - підприємцем дійсно працювала продавцем у позивача ОСОБА_3 з 04 жовтня 2006 року і по 28 листопада 2011 року.

23 листопада 2011 року між сторонами, як фізичними особами, було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 кошти в сумі 43 980 грн. 00 коп., а остання зобов'язалась до 20.05.2014 року рівномірними частинами по 1 500 грн. щомісяця до 20 числа повернути позику позикодавцеві. / а.с. 5/

Представник позивача на вимогу суду надала суду оригінал договору позики від 23.11.20011 року.

Згідно п. 5.1. договору він набуває чинності з моменту підписання його сторонами і є дійсним до моменту його остаточного виконання.

Судом встановлено, що оригінал договору позики, як і його копія, що мається на а.с.5, позивачем не підписана.

Далі. На підтвердження факту отримання відповідачем грошових коштів представник позивача пред'явила суду оригінал розписки, що її написала відповідач, та пояснила, що відповідач частково виконала свої зобов'язання перед позивачем, повернувши частину коштів.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявити справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів роботи відповідні правові висновки.

Зазначені висновки містяться в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №63-цс, яка відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, і які відповідно до вимог ч.2 ст.214 ЦПК України суд зобов'язаний враховувати при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Втім, досліджені судом прибуткові касові ордери за грудень 2011 року по березень 2013 року свідчать про те, що кошти, які вносила відповідач у зазначений проміжок часу, начиб-то на погашення боргу по укладеному договору позики, отримувала касир приватного підприємця ОСОБА_3 - ОСОБА_6 та оприбутковувала їх у зв`язку із його приватнопідприємницькою діяльністю, що підтверджується матеріалами справи, у той час як договір позики був укладений між сторонами, як фізичними особами.

Прибутковий касовий ордер від 28.12.2011 року свідчить про те, що не виплачена відповідачу заробітна плата при звільненні з роботи, замість її виплати була зарахована на погашення заборгованості. Таким чином, договір позики був складений саме у зв'язку з виконанням трудових зобов'язань.

За таких обставин, суд доходить висновку про те, що відповідач дійсно не отримувала від позивача грошових коштів по борговій розписці, а останній укладанням договору позики з відповідачем фактично намагався здійснити новацію боргу.

Жоден зі свідків, не бачили як позивач передавав гроші ОСОБА_2

Наявність між позивачем та відповідачем саме трудових відносин підтверджено показами свідків ОСОБА_7, ОСОБА_6 та матеріалами справи.

При цьому з пояснень вказаних осіб вбачається, що після написання розписки ОСОБА_2 припинила роботу в кіоску позивача.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, виходячи з вищевказаної норми ЦПК України позивач є вільним у визначенні підстав звернення з позовом, а суд розглядає позов виключно на підставі, визначеній позивачем.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Натомість суд, виходячи з вимог ст.212 ЦПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результат оцінки доказів суд відображає в рівні, в якому наводиться мотив їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Таким чином, оцінив у сукупності докази, які позивач надав суду на підтвердження своїх вимог суд доходить висновку, що підстав для задоволення його позову не має, оскільки він не довів належними та допустими доказами, як укладання договору позики між ним та відповідачем так і передачу грошових коштів останній. Також, аналіз пояснень, сторін, свідків та письмових доказів у їх сукупності дають суду підстави вважати, що між позивачем та відповідачем у листопаді 2011 року виникли не цивільно-правові зобов'язання у зв'язку з укладанням договору позики, а відносини, які мають ознаки трудових або цивільно-правових іншої природи.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що дослідженими в судовому засіданні доказами не підтверджено факт укладання між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 саме договору позики, цивільна-правова природа їх відносин носить інший характер, тож законних підстав для стягнення з відповідача заявлених сум в якості боргу за договором позики не має, а у позові належить відмовити.

На підставі викладеного та, керуючись ст.ст. 1047, 1046, 1049, 1051, 638, 639, ЦК України, ст.ст. 10, 11, 58, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - відмовити.

Рішення може бути оскаржене Апеляційному суду Дніпропетровської області шляхом подачі через Жовтоводський міський суд Дніпропетровської області на протязі десяти днів - апеляційної скарги.

Суддя Жовтоводського міського суду Н.Ю. Волчек