АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Богемія сервіс» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Туристична компанія «Анекс Тур», третя особа - Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, про захист прав споживачів, визнання договору про надання туристичних послуг недійсними та стягнення суми,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Богемія сервіс» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Туристична компанія «Анекс Тур», третя особа - Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, про захист прав споживачі, визнання договору про надання туристичних послуг недійсними та стягнення суми в якому, просив визнати недійсним договір про надання туристичних послуг від 25 грудня 2015 року укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Богемія сервіс» та ОСОБА_1, стягнути з кожного відповідача 1 050,00 доларів США, стягнути моральну шкоди з кожного відповідача в сумі 20 000 грн. та стягнути судові витрати які пов'язані з наданням правової допомоги у розмірі 25 000,00 грн. з кожного відповідача.

В обґрунтування свого позову посилався на те, що 25 грудня 2015 р. він уклав договір про надання туристичних послуг з Товариством з обмеженою відповідальністю «Богемія сервіс» , згідно з яким ТОВ «Богемія сервіс» зобов'язалось надати позивачу комплекс туристичних послуг (туристичний продукт), за надання яких позивач в той же день сплатив ТОВ «Богемія сервіс» 1050 доларів США.

28 грудня 2015 року позивач засобами електронної пошти звернувся до ТОВ «Богемія сервіс» з вимогою про повернення вказаних грошових коштів, оскільки пунктом 4.2.2 договору передбачено, що позивач має право відмовитися від замовленого турпродукту, при цьому, сплативши Товариству з обмеженою відповідальністю «Богемія сервіс» реально понесені останнім витрати, пов'язані з виконанням зобов'язань за даним договором. Проте, ТОВ «Богемія сервіс» йому вказані кошти не повернуло, як і ТОВ «Туристична компанія «Анекс Тур».

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 вересня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Справа № 753/5060/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/10818/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Вовк Є.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги, вказував, що суд першої інстанції не врахував що договором між сторонами була передбачена можливість розірвання договору, при цьому позивач мав сплатити вже понесені витрати туристичної компанії, проте остання не надала доказів, що такі були понесені.

Апелянт вказує, що він звертався з письмовою заявою до тур-агенства, з проханням повернути кошти, а тому суд першої інстанції не правильно погодився із запереченнями відповідача, що такого звернення не було.

Крім того, апелянт посилається на численні порушення норм процесуального права судом першої інстанції при розгляді справи.

У судовому засіданні позивач апеляційну скаргу підтримав та просив суд її задовольнити.

Представники відповідачів заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Третя особа не забезпечила явку свого представника у судове засідання, була належним чином повідомлена про день, час та місце апеляційного розгляду, а тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу, на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України, у відсутності представника третьої особи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів та ухвалив правильне по суті рішення в межах заявлених вимог.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що судом не було враховано, що договором між сторонами була передбачена можливість розірвання договору, при цьому позивач мав сплатити вже понесені витрати туристичної компанії, проте остання не надала доказів, що такі були понесені, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ч.1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як встановлено колегією суддів договір про надання туристичних послуг від 25 грудня 2015 року був укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Богемія сервіс», згідно з яким цей відповідач зобов'язався надати позивачу комплекс туристичних послуг (туристичний продукт), за які позивач сплатив ТОВ «Богемія сервіс» 1050 доларів США 25 грудня 2015 року (а.с. 18-20).

Пунктом 4.2.2 вищевказаного договору передбачено, що турист має право відмовитися від замовленого турпродукту, при цьому, сплативши Товариству з обмеженою відповідальністю (Богемія сервіс» (турагенту) реально понесені останнім витрати, пов'язані з виконанням зобов'язань за даним договором. Заява про відмову туриста від туристичних послуг в письмовій формі приймається турагентом до виконання з дня отримання такої заяви.

Така ж можливість для туриста підтверджена і п.10.2 договору.

В п.10.1, зокрема, сторони погодили, що побажання туриста щодо змін умов туру, або про відмову від туру приймаються до розгляду в письмовій формі.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч. 4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказів того, що ОСОБА_1 звертався до ТОВ «Богемія сервіс» з вимогою про розірвання договору та повернення йому коштів у письмовій формі, позивачем не було надано ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду справи.

Суд першої інстанції правильно вказав, що позивач сам зазначив, що 28 грудня 2015 року він за допомогою засобів електронної пошти звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю «Богемія сервіс» з вимогою про повернення вказаних грошових коштів, що Договором не передбачено, а отже факт відповідного, належного за формою звернення позивачем не доведений.

Враховуючи, що позивачем не доведений сам факт звернення до туристичної компанії, в належній формі, про розірвання договору та повернення коштів, то позовні вимоги є безпідставними.

Більш того, факт того, що ТОВ «Богемія сервіс» понесла витрати щодо виконання своїх зобов'язань за договором, підтверджується платіжним дорученням № 523 від 28 грудня 2015 року, відповідно до якого було оплачено ТОВТК Анекс Тур 22 990 грн. за тур пакет 2532490 від 25.12.2015р. та актом про реалізацію послуг від 28.12.2015р. (а.с.69).

Крім того, як було вказано самим позивачем, 28 грудня 2015 року о 17.43 год., на його електронну скриньку були направлені документи для подорожі, що підтверджує факт виконання туристичною компанією своїх зобов'язань за договором, що також підтверджувалося і відповідачем, а тому відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України, не підлягає доказуванню.

Також, суд першої інстанції правильно вказав, що позивачем не надано доказів наявності договірних відносин між ним та відповідачем ТОВ «Туристична компанія «Анекс Тур». Оскільки взаємовідносини ТОВ «Богемія сервіс» та ТОВ «Туристична компанія «Анекс-Тур» урегульована договором між двома юридичними особами, то відповідач ТОВ «Туристична компанія «Анекс Тур» взагалі не є стороною взаємовідносин між позивачем та ТОВ «Богемія сервіс» на стадії придбання тур продукту.

Колегія суддів звертає увагу на те, що при застосуванні норм матеріального права позивач обґрунтовує свої вимоги щодо визнання недійсним договору на туристичне обслуговування п. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з підстав обмеження прав позивача укладеним ним договором, але матеріали справи свідчать про те, що фактично позивач відмовився від придбаного ним туристичного продукту, в той час коли частина зобов'язань по договору було вже виконано ТОВ «Богемі сервіс». Були перераховані кошти тур-оператору для бронювання місць в готелі та придбання авіаквитків. А про причини відмови від туристичного продукту не повідомив та не надав відповідачам будь якої інформації.

Згідно з п. 11.1 встановлено, що факт підписання договору свідчить про те, що турист отримав інформацію щодо туристичного обслуговування за договором у повному обсязі, яка йому була надана у відповідності з вимогами Закону України «Про туризм» законодавства про захист прав споживачів.

Вимог щодо розірвання договору позивач не заявляв.

Судовою колегією приймаються доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, але відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України вони не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення.

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 вересня 2017 року є обґрунтованим та таким, що ухвалене з дотриманням норм законодавства. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 317, 319 ЦПК України,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді