Справа № 302/1464/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 грудня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді доповідача - Джуги С.Д.

суддів Куштана Б.П., Кожух О.А.

при секретарі: Сочка І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Міжгірського районного суду від 26 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа без самостійних вимог Пилипецька сільська рада, відділ Держземагенства у Міжгірському районі про встановлення земельного сервітуту, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року позивачка ОСОБА_2 звернулася в суд із зазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що згідно рішення Пилипецької сільської ради від 19.01.2006 р. її чоловікові ОСОБА_3 передано в оренду 0,03 га земельної ділянки в с.Пилипець в ур. «Берце» для будівництва і експлуатації гірськолижного канатно-буксировального витягу. Площа цієї земельної ділянки складається сумарно з площин по 0,0002 га, на яких установлено опори гірськолижного витягу. 19.12.2006 р. ОСОБА_3 і Пилипецька сільська рада уклали договір оренди вказаної ділянки строком на 1 рік. Додатковою угодою від 01.06.2009 р. на підставі рішення Пилипецької сільської ради від 13.04.2009 р. № 813 строк дії договору продовжено на 49 років з дати його реєстрації. Після смерті чоловіка на підставі рішення Пилипецької сільської ради № 1270 від 18.05.2010 р. орендарем вказаної земельної ділянки з тим же цільовим призначенням визнано її (позивачку) як спадкоємицю. 25.05.2012 р. Пилипецька сільська рада рішенням № 44 надала їй дозвіл на викуп цієї ж земельної ділянки. Відповідачка ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку площею 0,1048 га в ур. «Берце» в с.Пилипець кадастровий № :01:001:0066 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.07.2006 р. № 1314 серія ВЕА № 343553 і 12 липня 2012 р. Пилипецька сільська рада видала їй державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЗ №9227527, який зареєстровано в Книзі реєстрації за № 01161. У технічній документації із землеустрою на вказану земельну ділянку зазначено обмеження у використанні земельної ділянки на місці знаходження двох опор ГЛКБВ (по 0,0002 га під лижною опорою). Такі опори позначені й на плані державного акту відповідачки. Перед укладенням договору оренди земельної ділянки під будівництво ГЛ КБВ виготовлено проектну документацію і одержано дозвіл (згоду) громадян, власників паїв в ур. «Берце» в с.Пилипець, на будівництво і експлуатацію гірськолижного витягу як суміжних землевласників і землекористувачів ділянок в ур. «Берце», які використовуються ними для випасання худоби або сінокосіння. Відповідачка, оформивши право власності на земельну ділянку за цільовим використанням для ведення особистого селянського господарства, стала заперечувати використання позивачкою земельних ділянок, на яких встановлено опори КБВ, виставивши заборону використовувати земельну ділянку в зимній період. За вказаних обставин та з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, позивачка просила: встановити постійний безоплатний земельний сервітут, а саме : право експлуатації двох наявних на земельній ділянці опор канатно-буксировального гірськолижного витягу та право використання земельної ділянки площею 0, 1048 га кадастровий номер № :01:001:0066 розташованої в с.Пилипець , ур. "Берце" Міжгірського району, наданої ОСОБА_1 згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЗ №9227527, від 12.07.2012 року під експлуатацію та обслуговування гірськолижного канатно-буксирувального витягу, що належить позивачу, у період з 01 грудня по 01 квітня поточних років з відновленням попереднього стану земельної ділянки для її цільового використання відповідачем після закінчення зимнього періоду.

Рішенням Міжгірського районного суду від 26 травня 2015 року заявлений позов ОСОБА_2 задоволено. Встановлено постійний безоплатний земельний сервітут для експлуатації і обслуговування двох наявних опор канатно-буксировального гірськолижного витягу, встановлених на земельних ділянках кадастрові № № :01:0010039 і :01:0010040 в ур. "Берце" в с.Пилипець Міжгірського району, що належить на праві оренди ОСОБА_2, згідно додаткової угоди до договору оренди землі від 01.06.2010 р. № 006 з правом використання земельної ділянки площею 0,1048 га в ур."Берце" с.Пилипець Міжгірського району, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЗ №9227527 , виданого 12.07.2012 р. у виді проходу, проїзду (витягу) лижників у період з 01 грудня по 01 квітня поточних років з відновленням попереднього стану земельної ділянки для її цільового використання ОСОБА_1 після закінчення зимнього періоду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у заявленому позові, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є таким, коли суд на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених належними і допустимими доказами, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, правильно витлумачивши ці норми .

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для встановлення земельного сервітуту, а також з того, що запропонований позивачкою сервітут відповідає вимогам закону та є обґрунтованим.

Однак з такими висновками погодитися не можна, оскільки суд дійшов їх без усебічного і повного зясування дійсних обставин справи, з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Згідно із ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до ст.98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Згідно із ч.ч.1,2 ст. 100 ЗК України власник або землекористувач земельної ділянки має право вимагати встановлення земельного сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки. Земельний сервітут встановлюється за домовленістю між власниками сусідніх земельних ділянок на підставі договору або за рішенням суду.

Частиною 3 ст.402 ЦК України передбачено, що спір про встановлення сервітуту вирішується за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту, у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та його умови.

Матеріалами справи встановлено, відповідачка ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку площею 0,1048 га в ур. «Берце» в с.Пилипець Міжгірського району кадастровий № :01:001:0066 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.07.2006 р. № 1314 серія ВЕА № 343553 і 12 липня 2012 р. Пилипецька сільська рада їй видала державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЗ №9227527, який зареєстровано в Книзі реєстрації за № 01161. Цільове призначення земельної ділянки - ведення особистого селянського господарства. (а.с.189 т.1)

Позивачка ОСОБА_2 згідно Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності з 13 лютого 2015 року є власником земельних ділянок з кадастровим № :01:001:0040 в с. Пилипець Міжгірського району площею 0,0002га. та кадастровим №:01:001:0039 с. Пилипець Міжгірського району площею 0,0002га., на яких розташовані стовпи опори гірськолижної канатної дороги, та які розташовані посередині земельної ділянки відповідача, з цільовим призначенням будівництво та обслуговування канатно бугельної дороги. (а.с.68-69 т.1)

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 29 липня 2014 року зобовязано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні земельною ділянкою, розташованої в Міжгірському районі, с. Пилипець, урочище «Берце» кадастровий номер :01:001:0066 шляхом знесення розташованих на ній стовпів опор гірськолижної канатної дороги. (а.с.64 65 т.2).

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 03 квітня 2015 року дане рішення суду за заявою ОСОБА_2М скасовано за нововиявленими обставинами, ухвалено у справі нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовлено.(а.с.148-154 т.1)

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року рішення апеляційного суду Закарпатської області від 03 квітня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. (а.с.59-61 т.2)

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 26 травня 2016 року заяву ОСОБА_2 про перегляд в звязку з нововиявленими обставинами рішення апеляційного суду Закарпатської області від 29 липня 2014 року залишено без задоволення, рішення апеляційного суду Закарпатської області від 29 липня 2014 року залишено без змін. (а.с.62-63 т.2).

Таким чином, рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 29 липня 2014 року, яке набрало законної сили встановлено, що ОСОБА_2 неправомірно, без згоди та дозволу власника земельної ділянки - ОСОБА_1, встановила на земельній ділянці ОСОБА_1 два стовпи опори канатної опори, чим порушила право власності ОСОБА_1 та зобовязано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення розташованих на ній стовпів опор гірськолижної канатної дороги.

Відповідно до ч.3 ст. 61ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ч.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Суд першої інстанції при розгляді справи не врахував вище наведені фактичні обставини справи та вимоги закону, не дав оцінку тому, що опори гірськолижної канатної дороги позивачкою встановлено незаконно, вони створюють відповідачу перешкоди у користуванні земельною ділянкою та підлягають знесенню.

Судом першої інстанції також не враховано вимоги ст. 98 ЗК України та зміст права земельного сервітуту.

Виходячи із поняття та змісту земельного сервітуту, виникнення земельного сервітуту обумовлюється нерівноцінністю земельних ділянок, які можуть різнитися якістю грунтів, наявністю(чи відсутністю) шляхів сполучення і т.ін. Призначення земельного сервітуту полягає в усуненні зазначеної нерівності, зобовязавши при цьому власника більш вигідної земельної ділянки сприяти у використанні певних благ його земельної ділянки іншою особою, в інтересах якої встановлено сервітут.

Встановлюючи постійний в період з 01 грудня по 01 квітня безоплатний земельний сервітут для експлуатації і обслуговування двох наявних опор канатно-буксировального гірськолижного витягу, суд першої інстанції, в порушення ст. 98 ЗК України, встановив земельний сервітут на всю земельну ділянку відповідача, земельний сервітут судом встановлено на земельну ділянку відповідача площею 0,1048га для використання земельних ділянок позивачем площею по 0,0002 га., та повністю позбавлено відповідача, як власника пануючої земельної ділянки, правомочностями щодо володіння, користування та розпорядження належною йому земельною ділянкою.

Крім того, встановлення сервітуту для здійснення позивачкою підприємницької діяльності проїзду, проходу, витягу лижників унеможливлює використання відповідачем належної йому на праві власності на земельної ділянки за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що передбачає оброблення земельної ділянки для можливості вирощування сільськогосподарських культур, засадження її плодовими деревами та кущами.

З врахуванням викладеного рішення суду першої інстанції, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в заявленому позові з вищенаведених підстав.

Виходячи з вищезазначеного та керуючись вимогами ст. ст. 98, 100 ЗК України, ст.ст. 401,402 ЦК України , ст. ст. 10, 11, 60, 61, 212, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України , колегія суддів -,

вирішила :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Міжгірського районного суду від 26 травня 2015 року скасувати, ухваливши у справі нове рішення.

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа без самостійних вимог Пилипецька сільська рада, відділ Держземагенства у Міжгірському районі про встановлення земельного сервітуту відмовити.

Рішення набирає законної сили з дня проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: