Провадження №2/523/1555/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" грудня 2017 р.

Суворовський районний суд м.Одеси у складі:

головуючого судді - Середи І.В.,

при секретарі Щербан О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №9 в м.Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 та публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири №2 в будинку №23/25 по Французькому бульвару в м.Одесі від 03.03.2016 року.

В обгрунтування вимог позивач вказував на те, що договір купівлі-продажу вказаної квартири був укладений між відповідачами з порушенням порядку його укладення. Рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки ухвалено 22.07.2010 року, тобто минуло більше шести років, а тому строк давності для стягнення заборгованості вже давно сплинув, строк предявлення судового рішення до виконання один рік, тому рішення втратило свою актуальність. Крім того, текст рішення не відповідає встановленим положенням Закону України «Про іпотеку» (далі -Закон), які були конкретизовані розясненнями Верховного Суду України в постановах в справах №6-61цс15 та №6-1935цс15 та є обовязковими для застосування всіма судами. Ціна продажу не була вказана в рішенні та під час укладення угоди не узгоджувалася з позивачем, квартира не оглядалася працівниками банку, тому звіт по оцінці не може відповідати дійсній вартості квартири, оскільки отриманий в порушення приписів Закону. Іпотекодавцю не направлялося повідомлення про укладення договору, яким порушено його права.

Представник позивача -ОСОБА_3 в засіданні підтримав позов та просив його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 заперечувала проти вимоги вказуючи на те, що договір укладено без порушень, навпаки з дотриманням всіх вимог Закону. Спірна квартира знаходилася в дуже поганому стані, там давно ніхто не жив і їй довелося здійснити її ремонт.

Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» в засідання не зявилася, направила до суду письмові заперечення в яких вказувала на те, що договір укладено відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку», ОСОБА_2 є добросовісним набувачем квартири, відповідачем не надано доказів в підтвердження недійсності угоди.

Заслухавши представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що відсутні підстави для задоволення позову.

Як судом встановлено, 31.10.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір №ODH0GK01420223, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 138000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 28.10.2021 року.

22 липня 2010 року Приморським районним судом м. Одеси у справі № 2-2814/10 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення прийнято рішення, вимоги задоволено частково, в рахунок погашення заборгованості за договором №ODH0GK01420223 від 31.10.2006 року в розмірі 113659,46 доларів США, що за курсом 7,70 НБУ відповідно до службового розпорядження НБУ №417/167 від 5.05.09 року складає 875177,84 гривні звернути стягнення на предмет іпотеки належну на праві приватної власності ОСОБА_1, квартиру, загальною площею 63,6 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №ODH0GK01420223 від 01.11.06 р.) із застосуванням процедури продажу передбаченої ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

03.03.2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк», який в особі свого представника ОСОБА_4, та діючи від імені ОСОБА_1, на підставі заочного рішення Приморського районного суду м.Одеси від 22.07.2010 року у справі №2-2814/10, та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу квартири №2 в будинку №23/25 по Французькому бульвару в м.Одесі. Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстровано в реєстрі за №266.

Із змісту вказаного договору видно, що за домовленістю сторін продаж квартири вчиняється за 742027,60 грн., які продавець одержав від покупця повністю до дати підписання договору, шляхом безготівкового розрахунку, на рахунок №302 (ПриватБанку) від 01.03.2016 року. Згідно з оцінкою майна №RS00-160302-001, виготовленого ТОВ «Акр-Консалт» від 02.03.2016 року вартість квартири складає 699446,83 грн.

Відповідно до умов договору іпотеки вказаної квартири, укладеного 01.11.2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках передбачених п.п. 16.7.1, 16.7.2, 16.9. цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі (п.22).

Суд звертає увагу на те, що рішення суду від 22.07.2010 року позивач ОСОБА_1 не оскаржував і воно набрало законної сили.

Як було встановлено вказаним рішенням, у звязку з порушеннями зобовязань за кредитним договором №ODH0GK01420223 від 31.10.06 року у ОСОБА_1 виникла заборгованість по договору, яка станом на 06.05.09 року складала 113659,46 доларів США, що за курсом 7,70 НБУ відповідно до службового розпорядження НБУ №417/167 від 5.05.09 року складала 875177,84 грн, з яких: заборгованість по кредиту 111479,06 доларів США; заборгованість за відсотками 1915,69 доларів США; пеня за несвоєчасне виконання зобовязання 24,71 долари США; заборгованість по комісії 240,00 доларів США.

Відповідно до вимог ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Нормами ч.1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.216 ЦК України).

Відповідно до вимог ст.38 Закону України «Про іпотеку», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог.

Якщо особа, яка висловила намір придбати предмет іпотеки, ухиляється або з інших причин не вчиняє дій до укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки з іпотекодержателем протягом 5 днів після закінчення вказаного вище тридцятиденного строку, вона втрачає право на придбання предмета іпотеки. Це право переходить до інших осіб, які висловили намір придбати предмет іпотеки, відповідно до пріоритету їх прав і вимог.

Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд.

Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Розподіл коштів від продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іншими особами, що мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, здійснюється відповідно до встановленого пріоритету та розміру цих прав чи вимог. Решта виручки повертається іпотекодавцю.

Іпотекодержатель, який реалізував предмет іпотеки, надсилає іпотекодавцю, боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, та іншим іпотекодержателям звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки.

Договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цієї статті, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки.

Згідно з нормами ч.1 ст.39 Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Суд звертає увагу на те, що за матеріалами нотаріальної справи при укладенні договору було враховано оцінку вартості майна станом на 02.03.2016 року, відсутність зареєстрованих осіб в квартирі, лист повідомлення іпотекодавця про намір продати квартиру та добровільне звільнення квартири, яке було отримано ОСОБА_1 30.03.2015 року.

Отже, враховуючи встановлені судом обставини та вказані норми, суд прийшов до висновку, що позов є безпідставним, оскільки були дотримані вимоги Закону, тому вимога не підлягає задоволенню.

Суд не приймає до уваги доводи позивача щодо не застосування судом під час прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки постанов Верховного Суду України за 2015 рік, оскільки на час прийняття рішення 22.07.2010 року таких постанов не було. Більше того, суд звертає увагу на те, що на час прийняття вказаного рішення в Цивільному процесуальному кодексі України не було норми про обовязковість застосування постанов Верховного Суду України, прийнятих за наслідками розгляду заяв про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Керуючись ст.ст.10,11,60,212-215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Суворовський районний суд м.Одеси шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: