Справа № 303/2729/17
У Х В А Л А

Іменем України

21 вересня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - Собослой Г.Г.,

суддів Фазикош Г.В., Бисага Т.Ю., секретарі Чучка Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 24 липня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 до обласної дитячої лікарні м. Мукачево про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2017 року ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 звернувся в суд із даним позовом, мотивуючи тим, що 22.09.2016 року ОСОБА_2 прийнятий на роботу сторожем господарського-обслуговуючого персоналу в ОДЛ м.Мукачево.

Наказом №23-к/о від 13.03.2017 року ОСОБА_2 було звільнено із займаної посади за ч. 4 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає, що звільнення є незаконним та безпідставним, оскільки жодних дисциплінарних стягнень до позивача не застосовували, причинами прогулу стали проблеми із ногою та пограбування його будинку.

Посилаючись на вказані обставини просив суд поновити строк звернення до суду та скасувати наказ №23-к/о від 13.03.2017 року про звільнення з роботи, поновивши ОСОБА_2 на займаній ним посаді з оплатою праці в період незаконного звільнення.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 24.07.2017 року у позові ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду, як таке, що постановлено з порушенням норм процесуального та матеріального права, оскільки підстав передбачених чинним законодавством для відмови у позові відсутні.

ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, однак його представник ОСОБА_1 подав заяву про розгляд справи без його участі.

Представник обласної дитячої лікарні м. Мукачево в судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належними чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення, однак його неявка, відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, не є перешкодою для розгляду справи.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Встановлено, що 22.09.2016 року ОСОБА_2 прийнятий на роботу в обласну дитячу лікарню м.Мукачево, сторожем господарсько-обслуговуючого персоналу.

За час роботи, ОСОБА_2 неодноразово порушував трудову дисципліну, а саме, був відсутній на робочому місці, за що наказом №192-0 від 21.10.2016 року та №9-0 від 05.01.2017 року йому були оголошені догани.

Наказом 23-к/о головного лікаря обласної дитячої лікарні м. Мукачево від 13.03.2017 року, ОСОБА_2 звільнений з посади сторожа господарсько-обслуговуючого персоналу за ст. 40 п. 4 КЗпП України.

Передумовою винесення даного наказу стало те, що ОСОБА_2 22.02.2017 року не вийшов на роботу відповідно до графіку чергування.

Дані обставини підтверджуються графіком чергувань на прохідних №1, №2 на лютий місяць 2017 року; табелем обліку робочого часу за лютий 2017 року; доповідною запискою заступника головного лікаря з економічних питань ОСОБА_3 від 22.02.2017 року про невихід на роботу сторожа ОСОБА_2; актом комісії від 22.02.2017 року про невихід на роботу сторожа ОСОБА_2; доповідною запискою

запискою заступника головного лікаря з економічних питань ОСОБА_3 від 22.02.2017 року про призначення на чергування 22.02.2017 року сторожа ОСОБА_4, замість відсутнього ОСОБА_2; наказом №41/1-0 від 22.02.2017 року про невихід на роботу та призначення чергового сторожа.

Відповідно до акту комісії від 27.02.2017 року ОСОБА_2 відмовився надавати письмові пояснення щодо відсутності його на робочому місці та на території лікарні з 17 години 22.02.2017 року по 09 годину 23.02.2017 року. В усній формі пояснив, що був відсутній на роботі через гострий біль в нозі, однак підтверджуючих документів про перебування на лікуванні не надав.

Відповідно до акту складеного комісією від 03.03.2017 року, 07.03.2017 року, 10.03.2017 року, ОСОБА_2 також був відсутній на робочому місці.

Як слідує з витягу із протоколу №4 засідання профспілкового комітету обласної дитячої лікарні від 13.03.2017 року, профспілковий комітет дав згоду на звільнення з роботи сторожа господарсько-обслуговуючого персоналу ОСОБА_2 за ст. 40 п. 4 КЗпП України за прогул без поважних причин.

У відповідності із розясненням Пленуму Верховного Суду України, які викладені в п. 24 постанови №9 від 6 листопада 1992 року із послідуючими змінами «Про практику розгляду судами трудових спорів» - при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП ( 322-08 ), суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Як слідує з наявних в матеріалах справи доказів, ОСОБА_2 був відсутній на робочому місці без поважних причин з 17 години 22.02.2017 року по 09 годину 23.02.2017 року, 03.03.2017 року, 07.03.2017 року та 10.03.2017 року, відповідно до встановленого графіку чергування.

ОСОБА_2 ні в суді першої, ні апеляційної інстанції не надав належних доказів про причини відсутності його на робочому місці у вищевказаний період.

А тому суд першої інтенції дійшов до вірного висновку, що оскільки наказ 23-к/о від 13.03.2017 року про звільнення ОСОБА_2 з роботи винесений у відповідності до норм закону, то такий скасуванню не підлягає.

Підлягає відмові також вимога позивача в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати в період незаконного звільнення, оскільки звільнення відбулось відповідно до закону, а стягнення середнього заробітку може мати місце лише при встановленні незаконності звільнення і як наслідок вимушеного прогулу.

Крім того, позивач звернувся до суду з позовом з пропуском строку встановленого ст. 233 КЗпП України, а саме протягом місяця з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, так як трудову книжку отримав 15.03.2017 року, відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 80) а до суду звернувся 16.05.2017 року та не надав належних доказів про причини пропуску такого.

За таких обставин, суд першої інстанції, встановивши правовідносини сторін, які випливають із встановлених обставин, яка норма підлягає застосуванню до даних правовідносин обґрунтованого вважав, що звільнення ОСОБА_2 є законне та останнім пропущено строку для звернення до суду за захистом своїх прав, відмовив у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування не має.

Доводи апеляційної скарги, судова колегія до уваги не приймає, так як вони не ґрунтуються на вимогах закону та фактичних обставинах справи.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, судова колегія,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 24 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді