АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2370/17 Справа № 2-6862/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Посунся Н.Є.
Категорія 5
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Посунся Н. Є.

суддів Баранніка О.П., Пономарь З.М.

при секретарі Гулієву М.І.о.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Дніпропетровської міської ради про зобовязання вчинити певні дії, визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі КЗ «Міський дитячо-молодіжний центр» Дніпропетровської міської ради просить скасувати рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2011 року, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд, вивчивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, вважає оскаржуване рішення незаконним, таким, що повинне бути скасоване з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є власником нерухомого майна нежитлового приміщення №65 за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.. Осіння, 9Б., яке за власні кошти переобладнав, в звязку з чим було приєднано поз. 65-9, 65-10, 65-11, 65-12, частини приміщення 65-7 (колишні позиції 66-21, 66-22, 66-23, 66-24, 66-25, 66-26).

22 грудня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено попередній договір оренди спірного нерухомого майна, за яким останній повинен був укласти основний договір оренди у термін до 29 грудня 2010 року, але ОСОБА_3 такий договір не уклав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині зобовязання ОСОБА_3 укласти договір оренди на основі попереднього договору оренди, районний суд керуючись ст.ст. 203, 635, 793 ЦК України виходив з нікчемності попереднього договору.

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно, районний суд, керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 319, 376, 392 ЦК України встановив, що нерухомість є прийнятою до експлуатації та не потребує іншого проведення дослідження готовності до експлуатації прийняття до експлуатації, в тому числі складання актів до прийняття до експлуатації.

З вказаними висновками районного суду погодитись не можна, оскільки вони зроблені на підставі грубого порушенням норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Належних доказів того, що ОСОБА_2 є власником спірної нерухомості матеріали справи не містять.

Рішенням Дніпропетровської міської ради від 18.05.2011 року №21/11 «Про передачу обєктів нерухомого майна на баланс Комунальному закладу «Міський дитячо-молодіжний центр» Дніпропетровської міської ради» вирішено передати на баланс закладу обєкти нерухомого майна згідно з додатком до рішення, зокрема, нежитлового приміщення по вул.. Осінній, 9Б в м. Дніпропетровську.

З Листа управління правового забезпечення Дніпровської міської ради від 20 січня 2017 року №7/3-2 апелянт дізнався про порушення його прав, оскільки оскаржуваним рішенням за ОСОБА_2 визнано право власності на спірну нерухомість.

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів визначено Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 461 та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до ст. 26 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» забудова територій здійснюється шляхом розміщення обєктів будівництва. Субєкти містобудування зобовязані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва обєктів. Проектування та будівництво обєктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: отримання замовником або проектувальником вихідних даних; розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт; прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів; реєстрація права власності на обєкт містобудування.

Вказане унеможливлює визнання права власності на підставі ч. 5 ст. 376 ЦК України.

Відповідно до ст. 39 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», п.12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 №461, експлуатація обєктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється.

Отже, до прийняття обєкта нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей обєкт не виникає.

Визнаючи право власності на обєкти самочинного будівництва, районним судом незаконно зроблено висновок про те, що готовність спірного нерухомого майна до експлуатації, яка визначена будівельно-технічним висновком свідчить про прийняття нерухомості до експлуатації та не потребує іншого дослідження готовності його до експлуатації прийняття до експлуатації.

Застосувавши одночасно ст.ст. 392 України та ст. 376 ЦК України, районний суд залишив без уваги, що одночасне застосування вказаних норм закону є неможливим з огляду на те, що вказані норми стосуються власника та особи, яка просить визнати за нею право власності на обєкт самочинного будівництва, власником якого не являється відповідно.

Крім того, у разі предявлення позову про визнання права власності на самочинно збудований обєкт нерухомості до неналежного відповідача, суд залежно від предмета позову та обставин справи у порядку, передбаченому частиною першою статті 33 ЦПК, має вирішити питання про його заміну на належного відповідача або із власної ініціативи у порядку, передбаченому частиною другою статті 35 ЦПК, залучає відповідний державний орган чи орган місцевого самоврядування як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову, також відповідно до частини третьої статті 45 ЦПК залучає до участі у справі відповідну інспекцію державного архітектурно- будівельного контролю для надання висновків на виконання її повноважень.

Районний суд в порушення вимог чинного законодавства вирішив спір без залучення до розгляду справи КЗ «Міський дитячо-молодіжний центр» Дніпропетровської міської та Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, на яку покладено повноваження прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, тобто, вирішив питання про права та обовязки осіб, які не були залучені до розгляду справи, не перевірив докази звернення позивача до компетентних органів державної влади.

Враховуючи зазначене, визнання за ОСОБА_2 право власності на самочинно побудовані будівлі та споруди призвело до порушення встановленого чинним законодавством порядку введення нерухомого майна в експлуатацію, порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, порушення законних прав власника спірного нерухомого майна, а тому апеляційний суд вважає, що підстав для визнання права власності на самовільно побудовані будівлі та споруди за позивачем у районного суду не було в силу зазначених норм закону.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо зобовязання ОСОБА_3 укласти договір на умовах попереднього договору районний суд помилково виходив з нікчемності попереднього договору як підстави відмови задоволення вказаних вимог, оскільки згідно чинного законодавства сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, а тому зобовязати ОСОБА_3 укласти договір є порушенням його законних прав та інтересів.

Зважаючи на викладене, висновки, зазначені в оскаржуваному рішенні, зроблені без повного та всебічного зясування обставин справи, протирічать дійсним обставинам справи та закону, а тому, апеляційний суд вважає, що районний суд ухвалив незаконне рішення, є підстави для його скасування з відмовою у позові.

Керуючись ст.ст. 307, п. 1-4, ч. 1 ст. 309 ЦПК України, апеляційний суд

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу КЗ «Міський дитячо-молодіжний центр» Дніпропетровської міської ради - задовольнити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2011 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Дніпропетровської міської ради про зобовязання вчинити певні дії, визнання права власності відмовити.

Рішення чинне з моменту проголошення, може бути оскаржене у 20-денний строк у касаційному порядку.

Головуючий Н.Є. Посунся

Судді: О.П. Бараннік

ОСОБА_4