Справа № 445/1011/17 Головуючий у 1 інстанції: Пилип"як П.В.
Провадження № 22-ц/783/6345/17 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої: Крайник Н. П.

суддів: Мельничук О. Я., Савуляка Р. В.

при секретарі: Куцику І. Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 25 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, -

в с т а н о в и л а:

04.07.2017 року ОСОБА_5 звернулася з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, укладеного між нею та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що договір дарування належних їй житлового будинку, господарських будівель та дворових споруд за адресою: АДРЕСА_1, який укладено між нею та її онукою ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 р., є удаваним правочином, вчиненим з метою приховати інший правочин, наміру на укладення якого вона не мала. У грудні 2016 року вона попросила у відповідача копію договору і ознайомившись з його змістом виявила, що вона уклала договір дарування належних їй житлового будинку, господарських будівель та дворових споруд за адресою: АДРЕСА_1. Перед посвідченням договору тексту договору вона не читала. Покликаючись на ст.ст.229, 230, 233, 235 ЦК України та на Постанову Пленуму Верховного Суду України від «Про судову практику про визнання правочинів недійсними» просила визнати укладений правочин недійсним.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору даруваннявідмовлено.

Рішення суду оскарживпредставник ОСОБА_2 - ОСОБА_3

Вважає його незаконним, необгрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що районним судом не враховано, що позивач мала намір укласти із відповідачем договір довічного утримання, а не договір дарування. Оспорюваний договір дарування укладено під впливом обману з боку відповідача. Обман полягав у тому, що відповідач обіцяла після укладення договору забезпечувати ОСОБА_2 доглядом, харчуванням, медикаментами, допомагати в утриманні в належному стані її житлового будинку, господарських будівель, дворових споруд та присадибної ділянки. Однак, обов»язків по догляду та утриманню ОСОБА_2 відповідач не виконувала, не надала їй копії правочину з метою приховати від неї його зміст, замовчувала його наслідки, тривалий час з метою приховування змісту правочину не реєструвала за собою право власності на подароване їй майно, в погосподарських книгах села домоволодіння продовжувало рахуватися за позивачем, яка залишалася проживати в подарованому нею будинку та нести витрати по його утриманню. Вважає, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги пояснення ОСОБА_2 щодо відсутності домовленості між сторонами про укладення договору дарування. Вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам у справі та прийшов до помилкового висновку, що ОСОБА_2 мала на меті укласти саме договір дарування, а не договір довічного утримання. Враховуючи вік позивача (73 роки), висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 не потребувала догляду та сторонньої допомоги є таким, що не відповідає дійсним обставинам справи.

Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статті 717 ЦК України договір дарування належить до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов'язань матеріального характеру.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його волі (ч.3 ст.203 ЦК України), є однією з вимог, необхідних для чинності правочину. Таким чином відсутність вільного вираження внутрішньої волі особи є підставою для визнання недійсним правочину.

Волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складання правочину; бажання настання наслідків, що обумовлені правочином; можливість ознайомитися зі змістом складено правочину; підписання правочину. Всі ці складові становлять повноцінний вияв волевиявлення особи.

Відповідно до положень ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Відповідно до положень ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

За змістом ст.230 ЦК України правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб.

Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман як підставу для визнання правочину недійсним слід відрізняти від помилки, що має істотне значення.

Відмінності між цими правовими конструкціями полягають у наступному. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Помилка є результатом невірного уявлення про обставини правочину.

При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін, тоді як при помилці обидві сторони можуть невірно сприймати обставини правочину.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Невірне уявлення стосовно правочину, що вчиняється, яке сформувалося у сторони під впливом обману, стосується більш широкого кола обставин, ніж у випадку застосування ст. 229 ЦК України. Так, обман може стосуватися насамперед як елементів та обставин самого правочину, що мають істотне значення (природи правочину), так і прав та обов'язків сторін.

Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки або повідомлення про будь-які обставини, яких насправді немає (повідомлення недостовірних відомостей про предмет договору, надання підробних документів про право власності на продавану річ, про право на вчинення такого правочину), так і у вигляді свідомого замовчування обставин, які можуть перешкодити укладенню правочину. Суб'єктом введення в оману може бути як сторона правочину, так і третя особа, яка діяла з відома або на прохання сторони правочину.

Встановлено, що 26.10.2010 р. між сторонами спору було укладено договір дарування, за яким ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_4 прийняла у дар належний дарувателю житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 Договір посвідчено приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу ОСОБА_6

Відмовляючи у визнанні недійсним договору дарування з підстав, встановлених ст.229 ЦК України, районний суд виходив з того, що позивач помилилася щодо природи укладеного правочину, а саме, звертаючись до суду з вказаним позовом, наголошувала, що перед укладенням оспорюваного правочину, відповідач обіцяла їй утримання та догляд, а тому вона вважала, що укладає саме з нею договір довічного утримання, а не договір дарування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7, районний суд виходив з того, що показами свідка ОСОБА_8 встановлено, що ініціатива укладення саме договору дарування виходила від позивачки. А показами свідка ОСОБА_6 /нотаріуса, яка посвідчувала договір/ доведено, що перед посвідченням договору та підписанням його сторонами, його зміст було зачитано сторонам вголос та надано можливість самостійно прочитати такий. Дарувальник розуміла, який договір вона укладає і бажала укласти договір дарування. Крім того, згідно з пунктом 6 договору дарування від 26.10.2010р. позивач залишила за собою право пожиттєвого проживання та користування житловим будинком, що не є обов»язковою умовою договору дарування, однак такий пункт було внесено в договір за бажанням сторін. Волевиявлення позивача на укладення саме договору дарування було вільним, в цей же день позивач подарувала відповідачу ОСОБА_4, а також своїй внучці ОСОБА_9, яка є рідною сестрою відповідача, земельні ділянки у селі Бортків. Тобто, суд прийшов до висновку, що позивач не помилилася щодо природи укладеного правочину.

Однак, з таким висновком суду колегія не може погодитися, виходячи з наступного.

Як вбачається зі змісту позовних вимог ОСОБА_7, про що вона зазначає в апеляційній скарзі, оспорюваний правочин вона вважає таким, що вчинено саме під впливом обману з боку обдарованої, оскільки обдарована (її онука) - відповідач у справі, в час укладення правочину, обманула її щодо природи правочину, який вона уклала, обіцяла після укладення правочину утримувати її, в подальшому, не надала їй копії правочину з метою приховати від неї його зміст, замовчувала його наслідки, тривалий час з метою приховування змісту правочину не реєструвала за собою право власності на подароване їй майно, в погосподарських книгах села домоволодіння продовжувало рахуватися за нею, вона залишалася проживати в подарованому нею будинку та нести витрати по його утриманню.

Матеріалами справи встановлено, що пред»являючи даний позов, позивач просила визнати недійсним оспорюваний правочин з підстав, передбачених ст.ст.229,230,233, 235 ЦК України, тобто з різних самостійних підстав - помилки, обману, впливу тяжкої обставини. А відтак, суду при вирішенні спору слід було з»ясувати характер спірних правовідносин та застосувати норму права, яка підлягала застосуванню.

Як вбачається із доводів позивача, така вважала, що спірний правочин укладено під впливом обману, а відтак районний суд, відмовляючи у визнанні договору недійсним договору дарування з підстав помилки сторони правочину щодо обставин правочину, який вона уклала, на думку колегії суддів, суд першої інстанції невірно визначився з характером спірних правовідносин, що склалися між сторонами та застосував норму права, яка не підлягала застосуванню.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за №9 від 06 листопада 2009 р., правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом обману, є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Однак, на думку колегії суддів, позивач не довела, що в момент вчинення оспорюваного правочину, вона діяла під впливом обману з боку відповідача чи третіх осіб з її боку.

З наведених мотивів, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову у визнанні недійсним договору дарування з підстав укладення такого під впливом обману.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 25 вересня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, укладеного 26 жовтня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Мельничук О. Я.

Савуляк Р. В.