Справа № 306/411/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 березня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і ОСОБА_1,

при секретарі: Терпай С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Свалявського районного суду від 06 листопада 2015 року за первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння і зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_3 у лютому 2015 р.

Просила витребувати від відповідача на її користь автомобіль ВАЗ-21061, 1983 р. випуску, двигун № НОМЕР_1, кузов № ХТА 210610D0927786, реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 та стягнути з відповідача судовий збір і 2000 грн. витрат на правову допомогу (т.1, а.с.18).

На обґрунтування зазначала, що вказаний автомобіль у 2012 р. придбала за власні кошти своєму сину (ОСОБА_4В.) , який протягом двох років його експлуатував. У квітні 2014 р. вони звернулися до відповідача з метою проведення поточного ремонту автомобіля. При цьому усно домовились про обєм необхідних робіт і суму оплати. Згодом вона передала дружині відповідача 8000 грн. Однак, у вересні 2015 р. відповідач відмовився повернути автомобіль, оскільки через зміну курсу валюти необхідно було доплатити ще 9000 грн.

Вважає, що ОСОБА_3 незаконно, без відповідної правової підстави, заволодів її власністю.

У квітні 2015 р. ОСОБА_3 предявив до ОСОБА_4 зустрічний позов, у якому просив стягнути з відповідачки на свою користь 19915 грн., із яких: 16250 грн. вартість ремонтних робіт автомобіля, 1420 грн. різниця від отриманої від ОСОБА_4 суми на закупівлю запасних частин і витрати на їх придбання (8720 грн. 7300 грн. = 1420 грн.), 2000 грн. оплата за надання правової допомоги та 246 грн. судовий збір (т.1, а.с.47-48).

На обґрунтування зазначав, що в квітні 2014 р. між ним і відповідачкою укладено усний договір підряду на виконання капітального ремонту автомобіля ВАЗ-21061, 1983 р. випуску. Домовлена вартість ремонту склала 650 доларів США (еквівалент 16250 грн.). Зі згоди відповідачки він закупив також запасні частини та матеріали на загальну суму 8720 грн., із яких 7300 грн. отримав від ОСОБА_4 У домовлений термін він провів ремонтні роботи, претензій по якості яких відповідачка не заявляла, проте розрахуватися відмовилася.

Вважає, що на підставі ст. 856 ЦК України має право, зокрема, притримати результати роботи і майно замовника.

Рішенням Свалявського районного суду від 06.11.2015 р. первісний позов задоволено: витребувано від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 автомобіль ВАЗ-21061, 1983 р. випуску, двигун № НОМЕР_1, кузов № ХТА 210610D0927786, реєстраційний номерний знак НОМЕР_2; вирішено питання судових витрат. Зустрічний позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 200 грн. заборгованості за усним договором ремонту автомобіля; у решті позові відмовлено; вирішено питання судових витрат (т.1, а.с.143-146).

У апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 просить скасувати це рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити. Доводить про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Указує на неналежну оцінку доказів. Зазначає, що повернувши автомобіль ОСОБА_4 як власнику, суд вийшов за межі позовних вимог.

Письмових заперечень або пояснень на скаргу ОСОБА_4 не подала, проте в судовому не визнала скарги як безпідставної і просить залишити рішення суду без змін.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення скасуванню із ухваленням нового по суті позовних вимог, із таких мотивів.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що спір між сторонами виник із приводу рухомої речі, щодо якої власник відмовився від права власності, вчинивши дії, які свідчать про таку відмову, в звязку з чим ОСОБА_4 набула право на витребування автомобіля. Задовольняючи зустрічний позов частково, суд виходив із того, що ОСОБА_3 не мав законних підстав для встановлення вартості виконаних робіт в іноземній валюті, натомість слід визнати доведеним факт укладення сторонами усної угоди про поточний ремонт автомобіля загальною вартістю 7500 грн., оскільки цей факт визнаний сторонами.

Колегія суддів не погоджується із цими висновками через їх невідповідність суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Так, згідно з положеннями ст. ст. 317, 319 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 387 цього Кодексу, яка є правовою підставою первісного позову, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Тобто, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник (фізичні та юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів). Водночас законодавство надає право звертатися з вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння не лише власникам, а й іншим особам, у яких майно власника перебувало у законному володінні за відповідною правовою підставою ("титулом").

Титульними володільцями вважаються особи, які володіють майном за цивільно-правовими договорами (майнового найму (оренди), підряду, зберігання, застави та ін.), особи, які володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом. Позивач має підтвердити своє право власності на витребувану річ або інше титульне право на річ, посилаючись на ті чи інші докази (свідоцтво про право власності, свідоцтво про право на спадщину, технічний паспорт на автомашину, довіреність на розпорядження майном, договір тощо).

Установлено, що свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № 096612 (автомобіля ВАЗ-21061, 1983 р. випуску, двигун № НОМЕР_1, кузов № ХТА 210610D0927786, реєстраційний номер НОМЕР_2, седан) оформлене на ОСОБА_5, тобто остання є власником цього автомобіля (т.1, а.с.4).

Довіреністю від 02.12.2007 р. ОСОБА_5 уповноважила керувати і розпоряджатися (продати, обміняти, здавати в оренду тощо) указаним автомобілем ОСОБА_6 (т.1. а.с.86), який у свою чергу довіреністю від 10.02.2010 р. уповноважив ОСОБА_7 та ОСОБА_8Ю, бути представником ОСОБА_5 у ДАІ та всіх інших установах і організаціях із питань, повязаних із учиненням правочинів щодо розпорядження, користування та експлуатації цього автомобіля (т.1, а.с.87).

Згідно з розпискою від 24.04.2015 р. ОСОБА_8 продав указаний автомобіль ОСОБА_4 (т.1, а.с.89).

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Указана розписка, на яку в підтвердження свого права власності на автомобіль посилається ОСОБА_4, сама по собі не може слугувати підставою набуття цього права.

Отже, позивач за первісним позовом ОСОБА_4 не є ані власником, ані титульним володільцем автомобіля ВАЗ-21061, реєстраційний номер НОМЕР_2, а тому в силу положень ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст. 3 ЦПК України не має права на звернення до суду за захистом через відсутність факту порушення, невизнання або оспорювання своїх прав (права власності).

Застосування судом до спірних правовідносин за первісним позовом положень ст. 336 ЦК (набуття права власності на рухому річ, від якої власник відмовився) і ст. 347 цього Кодексу (відмова від права власності) є істотно помилковим.

За змістом цих норм допускається добровільна відмова власника від належного йому права (по суті відмова від конкретної речі чи речей) або шляхом публічного оголошення про це, або шляхом вчинення реальних дій, які, безумовно, свідчать про намір власника (наприклад, власник викинув непотрібні йому речі), що не стосується виниклого між сторонами спору апріорі.

Відповідно до приписів ст. 856 ЦК України, на яку як на правову підставу своїх зустрічних вимог посилається ОСОБА_3, якщо замовник не сплатив встановленої ціни роботи або іншої суми, належної підрядникові у зв'язку з виконанням договору підряду, підрядник має право притримати результат роботи, а також устаткування, залишок невикористаного матеріалу та інше майно замовника, що є у підрядника.

Тобто, ОСОБА_3 обґрунтовує свої вимоги наявністю між ним і ОСОБА_4 зобовязальних правовідносин за договором підряду.

За правилами ст. 837 ч.1, ч.2 ЦК України договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

У договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення (ст. 843 ЦК України).

За юридичними ознаками договір підряду є двостороннім, консенсуальним та оплатним. Сторонами цього договору є з одного боку замовник - особа, яка замовляє роботи та надає контрагенту завдання на виконання роботи, а із іншого підрядник - особа, яка таку роботу виконує. Форма договору підряду може бути як усною так і письмовою, і визначається відповідно до положень ст. ст. 205, 207 - 209 ЦК України.

Як видно з матеріалів справи, сторонами не заперечується наявність між ними домовленості щодо ремонту автомобіля і сума в розмірі 7300 грн. При цьому, ОСОБА_4 вважала себе власником указаного автомобіля. Однак, із огляду на висновки колегії суддів за первісним позовом і беручи до уваги, що обєктом спірних правовідносин є автомобіль, колегія суддів вважає, що ОСОБА_4 не може бути єдиним і належним відповідачем за матеріально-правовою вимогою ОСОБА_3

Окрім того, за правилами п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (17 грн.), крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу, належить вчиняти у письмовій формі.

Згідно з вимогами ст. 15 ЦК України, ст.ст. 10 ч.1, ч.3, ст. 60 ч.1, ч.4, ст. 213 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що оскаржене рішення підлягає скасуванню як незаконне та необґрунтоване із ухваленням нового про відмову в задоволенні як первісного так і зустрічного позовів.

Керуючись ст. 387, 837 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 33, 60, 212, 213, 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.2, п.4, ч.2, ч.3, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

РІШИЛА:

1. Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково. 2. Рішення Свалявського районного суду від 06 листопада 2015 року скасувати. 3. У задоволенні первісного позову ОСОБА_4 та зустрічного позову ОСОБА_3 відмовити. 4. Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: