Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №314/5000/15 Головуючий у 1 інстанції: Беспалько Т.Д
Провадження № 22-ц/778/1007/17 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«_28__» березня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

Кримської О.М.,

за участю секретаря Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 26 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Вільнянський районний сектор правління державної міграційної служби в Запорізькій області про визнання майна особистою власністю,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа: Вільнянський районний сектор УДМС про визнання майна особистою власністю та визнання втративши право користування жилим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що в 1960 році він отримав від Кушугумської селищної ради Запорізького району під будівництво жилого будинку земельну ділянку. Будівництво жилого будинку було закінчено на початку 1970 року.

У грудні 1987 року він уклав шлюб з ОСОБА_5 , а в 1988 році разом з ОСОБА_5 переїхали проживати у с. Гнаровське, Вільнянського району, Запорізької області. При цьому він продав належний йому на праві власності житловий будинок в селищі Кушугум, Запорізької області. На отримані від продажу житлового будинку власні кошти та привезені будівельні матеріали він збудував житловий будинок за адресою по АДРЕСА_1.

З 2009 року ОСОБА_5 забрала до себе проживати у м. Запоріжжя її донька ОСОБА_4

Оскільки спірний будинок було збудовано за кошти від продажу будинку в смт. Кушугум, який належав йому на праві особистої власності, тому посилаючись на зазначенні обставини просив суд визнати будинок АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_3. Визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1.

У зв'язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, ухвалою суду від 13.10.2016 року залучено правонаступника спадкоємця ОСОБА_4

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 26 грудня 2016 року провадження в частині позовнимх вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_5 втратившею право користування жилим приміщенням закрито у зв'язку зі смертю останньої.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 26 грудня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою власністю чоловіка -відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої істанції.

Відповідно до ст.308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 18.12.1987 року.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 жовтня 2014 року шлюб між сторонами розірвано ( а.с. 79).

Під час перебування ОСОБА_3 з ОСОБА_5 у шлюбі позивачем був придбаний житловий будинок АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок № 133 від 20 квітня 1999 року, та який було зареєстровано в Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 184 від 20 квітня 1999 року ( а.с. 5).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_1 ( а.с. 70).

Зі спадкової справи, після померлої ОСОБА_5, яка була заведена Вільнянською державною нотаріальною конторою № 96/2016 вбачається, що із заявою про прийняття спадщини звернулася її донька ОСОБА_4 ( а.с. 66).

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує на те, що спірний житловий будинок було ним добудовано за виручені ним від продажу кошти за житловий будинок в смт. Кушугум, який належав йому на праві особистої власності та за будівельні матеріали, які також належали йому, і тому є його особистою власністю, незважаючи на те, що був придбаний під час шлюбу з ОСОБА_5

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України ) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України .

Як вбачається з матеріалів справи, права і обов'язки щодо спірного майна виникли у момент його придбання, у 2001 році, і правовідносини між сторонами з приводу права власності на нього нормами СК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, не регулюються, а підлягають застосуванню норми КпШС України.

Згідно ст. 22,28 КпШС України, який був чинний на час придбання вказаного житлового будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. В разі поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Відповідно до ст.24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Згідно з ст.60 СК України майно нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною власністю.

Стаття ст.68 ч.1 СК України визначає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Заявник обґрунтовував свою позицію тим, що спірний житловий будинок було добудовано за кошти від продажу житлового будинку, який належав йому на праві особистої власності в смт Кушугум та будівельні матеріали, які належали йому особисто.

Згідно зі ст.57,58 ЦПК України доказами вважаються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Нормами ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Належних доказів того, що саме позивач продав житловий будинок в смт. Кушугум, який належав йому на праві особистої власності і про те, що кошти від продажу цього будинку були направленні на придбання спірного будинку у справі не має.

Не надано доказів і про те, що у позивача взагалі на праві особистої власності був житловий будинок у смт. Кушугум (як-то: договір дарування, договір купівлі-продажу, свідоцтво про право власності, пожертви чи інше).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

З урахуванням викладеного, посилання на підтвердження факту належності заявнику особисто житлового будинку АДРЕСА_1 не є прийнятними.

Посилання в апеляційній скарзі на рішення апеляційного суду Запорізької області від 22.05.2013 року, яким було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 про поділ спірного житлового будинку, що на його думку свідчить про те, що судом було встановлено, що ОСОБА_5 не є співвласником спірного будинку, а житловий будинок належить лише йому не заслугову на увагу.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 23 січня 2013 року ( справа № 0805/3749,2012) було задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ майна. Визнано спірний житловий будинок спільним майном подружжя ОСОБА_3 та визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку ( а.с. 2).

Рішенням Апеляційцного суду Запорізької області від 22 травня 2013 року вищезазначене рішення було скасовано, а в задоволенні позову ОСОБА_5 було відмовлено. Зі змісту цього рішення вбачається, що підставою для його скасування стали встановлені судом відомості про фактичну відсутність спору між сторонами щодо поділу будинку, а не встановлення факту відсутності у ОСОБА_3 майнових прав на будинок. Саме у зв'язку з порушенням норм процесуального права при розгляді спору було скасовано вищезазначення судове рішення ( а.с. 3-4).

Водночас, в ухвалі Апеляційного суду Запорізької оласті від 02 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні спірним житловим будинком ( справа № 22-ц/778/3044/14), як набрало законної сили було встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 Запорізької області належить ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності та був придбаний ними за період знаходження у шюбі ( а.с. 109-110).

З урахуванням вказаних норм колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та вважає, що судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 26 грудня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Г.С. Подліянова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська