Справа № 189/163/17
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04.04.2017 року Покровський районний суд Дніпропетровської області

в складі головуючого судді Лукінової К.С.

при секретарі Копиці С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Покровське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Покровської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області, третя особа: Покровська державна нотаріальна контора Головного управління юстиції у Дніпропетровській області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,-

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2, Покровської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області, третя особа: Покровська державна нотаріальна контора Головного управління юстиції у Дніпропетровській області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. В позовній заяві він посилався на те, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є рідною тіткою ОСОБА_1 30 квітня 2012 року вона померла. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки розміром 4,3620 га, яка розташована на території Андріївської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області, яка належала померлій на праві приватної власності згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДП №101804 від 25 травня 2004 року. В березні 2013 року позивач приїхав в будинок померлої тітки ОСОБА_3 і при розборі особистих речей знайшов копію заповіту на його ім'я. До цього моменту позивач не знав та не міг знати, що він має право на вищенаведене спадкове майно. Отже, в порядку ст. 1270 ЦК України у встановлені законом шість місяців із заявою про прийняття спадщини він до нотаріуса не звернувся. Дещо пізніше виявилось, що інше майно тітки (будинок за адресою: вул. Пушкіна в с. Радісне Покровського району Дніпропетровської області) успадкувала відповідачка ОСОБА_2, а вищенаведена земельна ділянка залишилась у власності померлої. Відразу після знахідки позивач звернувся до Покровської нотаріальної контори ГУЮ у Дніпропетровській області з відповідною заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Однак 02.04.2013 року державний нотаріус вказаної нотаріальної контори видав позивачу постанову №438/02-31 в якій постановив: відмовити ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно ОСОБА_3, померлої 30.04.2012 року, у звязку з неприйняттям спадщини у встановлений законом строк. Отже, нотаріус фактично визнав право позивача на отримання у власність спадкового майна вищенаведеної земельної ділянки, однак через пропуск строку для подання відповідної заяви, відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину. Те що позивач не знав та не міг знати про існування заповіту та свого права на прийняття спадщини, є більш ніж поважною причиною для пропуску строку на подання відповідної заяви нотаріусу. 28.05.2013 року позивач звернувся до Покровського районного суду Дніпропетровської області з позовом про встановлення поважної причини пропуску строку для прийняття спадщини та про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Однак 28.05.2013 року суд залишив цей позов без руху, через відсутність поштового індексу в адресі відповідача, а 19.06.2013 року повернув її без розгляду.

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовну заяву підтримав та просив її задовольнити посилаючись на вимоги викладені в позовній заяві. Крім того, пояснив суду, що до матеріалів справи долучені документи, які підтверджують наявність хвороби у позивача, що є поважною причиною пропуску строку прийняття спадщини. Пояснив, що позивач почав хворіти з 2010 року, йому діагнозовано деформуючий артроз голеностопного сустава. Не звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини з квітня 2012 року, тому що не знав про існування заповіту взагалі, а тільки з березня місяця 2013 року дізнався , що існує заповіт на його ім'я, коли приїхав в будинок померлої тітки і при розборі її особистих речей знайшов заповіт. Не звертався до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за законом до того як дізнався про заповіт, тому що на похованні тітки від сусідки ОСОБА_2 дізнався, що померла склала заповіт на її ім'я та зрозумів, що в цьому заповіті вона заповіла ОСОБА_2 все належне їй майно.

Представник позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити та пояснила суду, що позивач не звернувся раніше до суду так як не мав коштів на адвоката, тому що сам не працює, а лише отримує пенсію, вся пенсія яку він отримує витрачалася на ліки. Не звернувся позивач вчасно до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, так як не знав про існування заповіту на його ім'я.

Справу розглянуто відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України, у відсутності відповідачів ОСОБА_2 та Покровської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області, і третьої особи Покровської державної нотаріальної контори, які надіслали на адресу суду заяви з проханням справу розглянути за їх відсутності, проти позову не заперечують.

Суд, заслухавши представників позивача, розглянувши подані документи і матеріали, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії І-КИ №449874 від 03 травня 2012 року, ОСОБА_3 померла 30 квітня 2012 року (а.с.7).

Згідно копії спадкової справи №328/2012, видно, що після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на належне їй майно. (а.с. 39-44).

Згідно копії заповіту посвідченого секретарем Андріївської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області 01.02.2012 року, ОСОБА_3 на випадок свої смерті зробила таке заповітне розпорядження: її будинок з господарськими будівлями і присадибною земельною ділянкою розміром 0,58 га, який розташований в с. Радісне Покровського району Дніпропетровської області, вул. Пушкіна №1, заповіла повністю ОСОБА_2 (а.с. 42).

Згідно копії заповіту посвідченого секретарем Андріївської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області 01.02.2012 року, ОСОБА_3 на випадок свої смерті зробила таке заповітне розпорядження: її земельну ділянку (земельну частку (пай), в розмірі 4,3620 га, яка розташована на території Андріївської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області і належить їй на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії ДП №101804, заповіла ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. (а.с. 8).

Згідно копії паспорта серії АЕ №805801, ПІБ позивача є ОСОБА_1. (а.с.6).

Аналізуючи вищевикладений заповіт на ім'я ОСОБА_6 та копію паспорту позивача, суд приходить до висновку, що твердження представників позивача, щодо пропущення строку для подання заяви про прийняття спадщини позивачем, у звязку з тим, що він не знав про існування заповіту на його ім'я, спростовуються вищевказаними документами, в звязку з тим, що заповіт складено на ОСОБА_6, а позивачем по даній справі є ОСОБА_1 Тобто позивач є спадкоємцем за законом, так як в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_6 та ОСОБА_1 є одна і та ж особа. Тому суд не приймає до уваги твердження представників позивача, що строк пропущено у звязку з не знанням про існування заповіту на ім'я позивача, так як в матеріалах справи та в копії спадкової справи відсутній заповіт на ім'я позивача ОСОБА_1

Згідно постанови державного нотаріуса Покровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02 квітня 2013 року, ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно ОСОБА_3, померлої 30.04.2012 року, у звязку з неприйняттям ним спадщини у встановлений законом строк (а.с.7).

Крім того представниками позивача було зазначено, що позивач пропустив строк для подання заяви про прийняття спадщини у зв'язку з тим, що він тяжко хворіє, але документально весь період часу хвороби та перебування ОСОБА_1 на лікуванні в період з 30.04.2012 року по 08.02.2017 року документально не підтверджено, а лише підтверджено факт перебування позивача на стаціонарному лікуванні з 19.10.2015 року по 29.10.2015 року.

Згідно виписного епікризу 6599 підтверджується, що ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 19.10.2015 року по 29.10.2015 року.

Згідно з ч.3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Згідно роз'ясненням, даним в п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику в справах про спадкування" вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Поважними є такі причини пропуску строку: тривала хвороба, перебування спадкоємця тривалий час за межами України, відбування покарання в місцях позбавлення волі, перебування на строковій військовій службі в Збройних Силах України тощо.

Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.

Крім того, як вбачається з копії заповіту, позивач ОСОБА_1 не є спадкоємцем за заповітом, що спростовує доводи поданого позову.

Таким чином, суд вважає, що сама по собі необізнаність особи про наявність спадкового майна, незнання про існування заповіту, відсутність коштів, наявність медичного діагнозу без установлення інших об'єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку. Сам по собі хворобливий стан позивача не свідчить про неможливість подання ним заяви про прийняття спадщини вчасно.

Крім того, до матеріалів справи не додано доказів того, що наявні у позивача хвороби не давали йому змоги подати вчасно заяву про прийняття спадщини. До того ж, позивач не був визнаний інвалідом і цих доказів до справи не долучено. Адже саме висновок МСЕК може встановити наявні обмеження для певної особи.

Суд вважає, що позивач пропустив строк для прийняття спадщини без поважних причин, доказів поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини суду не надано.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 1270, 1272 ЦК України, ст.ст. 88, 60, 11, 209-218 ЦПК України, суд, -

вирішив :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Покровської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області, третя особа: Покровська державна нотаріальна контора Головного управління юстиції у Дніпропетровській області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Дніпропетровської області через районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя К.С. Лукінова