У Х В А Л А

29 листопада 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Гуменюка В.І., Романюка Я.М.,

розглянувши заяву Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», подану представником ОСОБА_4, про перегляд ухвали Вищого про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 12 липня 2017 року та рішення Апеляційного суду Херсонської області від 14 квітня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи: приватний нотаріус Херсонського нотаріального округу Зоріна Наталія Володимирівна, реєстраційна служба Суворовського районного управління юстиції у м. Херсоні, про визнання недійсними договорів та скасування запису,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 8 лютого 2016 року позов ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задоволено.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2017 року рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 8 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким визнано недійсним додаток № 1 «Тарифи Банку» від 12 жовтня 2007 року до кредитного договору про надання споживчого кредиту та заставу нерухомості № 0 від 12 жовтня 2007 року, додаткову угоду № 3 від 14 квітня 2008 року до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 12 жовтня 2007 року, в решті позову ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року рішення Апеляційного суду Херсонської області від 14 квітня 2016 року в частині позовних вимог приватного підприємця ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору іпотеки скасовано та провадження у справі в цій частині позовних вимог закрито. В решті рішення апеляційного суду залишено без змін.

У жовтні 2017 року до Верховного Суду України надійшла заява Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», яка подана представником ОСОБА_4, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року та рішення Апеляційного суду Херсонської області від 14 квітня 2016 року з передбачених пунктами 1, 4 частини 1 статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 203, 215, 217, 261, 267 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та пункту 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 169 (далі - Правила).

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд судових рішень заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 січня 2016 року, від 20 вересня 2017 року й постанови Верховного Суду України від 22 червня 2017 року (справа № 6-1047цс17), від 22 лютого 2017 року (справа № 6-17цс17), від 16 листопада 2016 року (справа № 6-2469 цс 16), від 3 лютого 2016 року (справа № 6-75цс15), в яких, на його думку, зазначені норми права застосовані по-іншому.

Крім того, заявник у заяві посилається як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 листопада 2016 року, однак копії цього судового рішення до заяви не додає, а тому вказане судове рішення суду касаційної інстанції не може бути враховано при розгляді заяви про перегляд судових рішень.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судових рішеннях, про перегляд яких подано заяву, суд касаційної інстанції погодився з висновком суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним додатку № 1 до кредитного договору та визнання недійсною додаткової угоди від 14 квітня 2008 року № 3 до зазначеного договору з огляду на те, що встановлені в додатку та в додатковій угоді платежі, які споживач має сплатити на користь банку не відповідають положенням пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

Також, скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції в частині позовних вимог приватного підприємця ОСОБА_5 до банку про визнання недійсним договору іпотеки та закриваючи провадження у справі в цій частині на підставі пункту 1 частини 1 статті 205 ЦПК України, суд касаційної інстанції виходив з того, що зазначена справа в цій частині не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 січня 2016 року, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору з огляду на те, що сторонами при укладенні кредитного договору було досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, що підтверджується підписами сторін у договорі та його повним виконанням. Крім того, позивач не звертався до банку із запереченнями або за роз'ясненнями щодо нарахування та сплати щомісячних платежів за спірним договором.

В ухвалі від 20 вересня 2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для визнання умов кредитного договору недійсним з огляду на те, що умови оспорюваного договору відповідають вимогам цивільного законодавства, а позивачем не доведено факту порушення його прав та положень статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, в судових рішеннях, наданих заявником для порівняння, та в судових рішеннях про перегляд яких подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не є неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У наданій для порівняння постанові від 22 червня 2017 року (справа № 6-1047цс17), Верховний Суд України у справі про витребування майна, виходячи з положень статей 256, 261 та статей 387, 388 ЦК України дійшов висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

У постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року (справа № 6-17цс17) у справі про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та витребування майна з чужого незаконного володіння міститься висновок про те, що за змістом статей 60, 65 Сімейного кодексу України та статей 203, 215, 369 ЦК України укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

У постанові від 3 лютого 2016 року (справа № 6-75цс15) Верховний Суд України у справі про визнання договору іпотеки недійсним та зобов'язання вчинити дії дійшов висновку про те, що положення частини 5 статті 261 ЦК України застосовуються до вимог про зобов'язання сторін (щодо виконання правочину), а не до вимог про недійсність правочину.

Отже, надані заявником постанови Верховного Суду України не можуть бути підтвердженням невідповідності судових рішень, про перегляд яких подану заяву, викладеним у цих постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм статей 203, 215, 217, 261, 267 ЦК України та пункту 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 169, оскільки їх постановлено у справах з різними предметами спору, підставами позову, змістом позовних вимог та встановленими фактичними обставинами.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року (справа № 6-1746цс16) в справі про визнання кредитного договору частково недійсним міститься висновок про те, що за положеннями пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2011_11_10/pravo1/KS11076.html?pravo=1> що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_605174/ed_2012_12_02/pravo1/T102300.html?pravo=1> укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач зді <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2007_05_10/pravo1/RE13808.html?pravo=1>йснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Отже, порівняння зазначеної постанови Верховного Суду України зі змістом судових рішень, про перегляд яких подано заяву не дає підстав для висновку про те, що судові рішення не відповідають викладеним у постановах висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За викладених обставин вважати заяву Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» обгрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи: приватний нотаріус Херсонського нотаріального округу Зоріна Наталія Володимирівна, реєстраційна служба Суворовського районного управління юстиції у м. Херсоні, про визнання недійсними договорів та скасування запису за заявою Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», поданою представником ОСОБА_4, про перегляд ухвали Вищого про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 12 липня 2017 року та рішення Апеляційного суду Херсонської області від 14 квітня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Я.М. Романюк