АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Демченко Е.Л., Красвітної Т.П.

за участю секретаря Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2015 року

по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідачів та уточнивши позовні вимоги просив суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором в сумі 211 179,10 дол.США, що у гривневому еквіваленті становить 2 735 199,73 грн.

У обґрунтування своїх вимог посилався на ті обставини, що 26.03.2008 року між ЗАТ "ОТП Банк", правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №СМ-SME301/128/2008 на суму 240 000 доларів США. 28.02.2011 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_2 укладено додатковий договір до кредитного договору, яким встановлено новий графік погашення кредиту. Зобов'язання позичальника ОСОБА_2 були забезпечені порукою ОСОБА_3 за договором від 26.03.2008 року та додатковим договором до нього від 28.02.2011 року.

Станом на 15.10.2014 року у зв'язку з невиконанням зобов'язань за договором, у відповідачів перед банком утворилась заборгованість в сумі 226 776, 50 доларів США, що у гривневому еквіваленті складає 2 937 086,54 грн., яку позивач, як правонаступник кредитора, намагався стягнути у досудовому порядку, але заборгованість залишилась непогашеною.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором №СМ-SME301/128/2008 від 26.02.2008 року станом на 15.10.2014 року в сумі 211 179,10 дол.США, що у гривневому еквіваленті становить 2 735 199,73 грн., де заборгованість за тілом кредиту 206 160,45 дол.США, що у гривневому еквіваленті 2 670 078,62 грн., пеня 5 018,65 дол.США, що у гривневому еквіваленті 65 121,11 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» сплачений судовий збір в розмірі 1 827 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» сплачений судовий збір в розмірі 1 827 грн.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Також просив застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом, між ЗАТ "ОТП Банк" та ОСОБА_2 26.02.2008 року укладено кредитний договір №СМ-SME301/128/2008, згідно якого банк передав відповідачу 240 000 доларів США на споживчі цілі, за умови сплати плаваючої відсоткової ставки, порядок розрахунку якої визначений договором, зі строком повернення кредиту до 26.03.2023 року /а.с.4-10/.

Згідно розділу 4 Кредитного договору, передбачена відповідальність позичальника за порушення виконання зобов'язання. Так, при невиконанні або неналежному виконанні прийнятих зобов'язань боржник має сплатити пеню в розмірі 1% від несвоєчасно виконаного зобов'язання за кожний день прострочки. В разі прострочення більше ніж на 15 днів, боржник має сплатити штраф в розмірі 0,01% від суми прострочених боргових зобов'язань, а в разі прострочення більше ніж на 30 днів - в розмірі 0,02% від суми прострочених боргових зобов'язань, але не менше 100 грн. /а.с.9 зворот/.

28.02.2011 року між ПАТ "ОТП Банк" та ОСОБА_2 укладено додатковий договір №3 до кредитного договору №СМ-SME301/128/2008 від 26.02.2008 року, яким змінено розмір плаваючої відсоткової ставки та викладено у новій редакції графік погашення кредиту /а.с.11-14/.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором виступає порука ОСОБА_3 за договором поруки №SR- SME301/128/2008 та додатковим договором №2 від 28.02.2011 року до договору поруки.

05.03.2010 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, на підставі якого до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором №СМ-SME301/128/2008 від 26.02.2008 року/а.с.31-38/.

Ані позичальник, ані фінансовий поручитель свої зобов'язання за кредитним договором та договором поруки не виконали, внаслідок чого, станом на 15.10.2014 року обліковується наступна заборгованість:

-заборгованість за тілом кредиту 206 160,45 дол.США, що у гривневому еквіваленті складає 910 190,46 грн.;

-пеня в межах річного строку 193 148,72 дол.США, що у гривневому еквіваленті 2 501 557,73 грн.

Станом на 15.10.2014 року НБУ встановлений курс гривні до дол.США - 12,95 грн. за 1 дол.США.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12 відповідно до ст. 304 ЦПК України суд апеляційної інстанції при розгляді справи керується правилами розгляду справи судом першої інстанції, з винятками й доповненнями, встановленими гл. І «Апеляційне провадження» розд. V ЦПК України.

У відповідності до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, повноваження суду апеляційної інстанції на дослідження нових доказів є обмеженим.

Позивачем було подано уточнену позовну заяву, мотивувальною частиною якої зазначалась заборгованість у іншому - більшому розмірі, однак не було змінено періоду за який було розраховано заборгованість та прохальна частина також не була змінена, відповідно до уточнених позовних вимог позивач порсив стягнути з відповідачів у солідарному поряку заборгованість за кредитним договором станом на 15.10.2014 року:

заборгованість за тілом кредиту 206 160,45 дол.США, що у гривневому еквіваленті складає 910 190,46 грн. та пеню в межах річного строку 193 148,72 дол.США, що у гривневому еквіваленті 2 501 557,73 грн.

Інших позовних вимог, ніж ті, що були заявлені у суді першої інстанції з урахуванням уточнень, сторони не заявляли.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У зв'язку із порушенням боржником строків повернення кредиту та виникненням заборгованості за кредитним договором, кредитор (ПАТ КБ «ПриватБанк») використав, передбачене ч. 2 ст. 1050 ЦК України, право на дострокове повернення всієї суми кредиту та пов'язаних із цим платежів, шляхом безпосереднього звернення до суду із позовом - 27.10.2014 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ч.1, 2 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Частиною 4 ст. 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимог до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Колегія суддів встановила, що матеріали справи не містять доказів направлення на адресу відповідачів досудової вимоги про погашення заборгованості та зміну строку виконання договору, а тому дія договору визначена до 26.03.2023 року не припинена. Крім того, як визначено Договором поруки № №SR- SME301/128/2008 від 26 березня 2008 року, п. 2.1.а Повернення основної суми кредиту, виданого Банком. Боржник зобов»язаний повернути Кредитору повну суму отриманих Боржником кредитних коштів не пізніше 26 березня 2023 року. Сума отриманого кредиту може скласи 240 000,00 дол.США.

Факту порушення зобов'язання за кредитним договором відповідачі не заперечили, так само як і існування між сторонами договірних відносин, які виникли з кредитного договору та договорів поруки.

Колегія суддів вважає, що позивачем доведено факт відступлення права вимоги за кредитним договором. Матеріали справи містять підписаний 28 лютого 2011 року між ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (надалі -«Кредитор») та відповідачем ОСОБА_2 Додатковий договір №3 до Кредитного договору № №СМ-SME301/128/2008 від 26.02.2008 року. Преамбула договору зазначає, що на підставі положень Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 05 березня 2010 року, укладеного між Банком і Кредитором, останній набув усіх прав вимони за Кредитним договором, укладеним між Банком та Позичальником. В зв»язку з укладанням між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» договору комісії від 05 березня 2010 року, з усіма наступними змінами та доповненнями, всі права та обов»язки за цим Договором належать ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Умовами договору саме сторони, у тому числі і відповідач, визначили предмет додаткого договору: визначено що з 05.03.2011 року буде визначено для розрахунку процентів фіксовану процентну ставку - 6,68%; викладено у новій редакції Графік Платежів; визначено валюту повернення кредиту та інше.

Відповідачем вказаний додатковий договір підписано, визнано, оскільки у подальшому вчинялись дії щодо погашення кредиту, що підтверджено також і відповідачем про здійснення платежу 21.04.2011 року так і позивачем щодо здійснення платежів боржником після укладення додаткової угоди від 28.02.2011 року. Належних доказів щодо оскарження відповідачем вказаного додаткового договору та договору кредиту не надано (т.2.а.с.30-33).

Крім того, ст. 1082 ЦК України зазначає, що боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Це положення є засобом охорони майнових інтересів боржника у разі зміни кредитора у зобов'язанні, яка може відбуватися і без згоди боржника. У випадку коли боржник не був письмово повідомлений, він має право вимоги доказів відступлення, на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором, тобто на момент, коли боржник фактично дізнався про заміну кредитора у його зобов'язанні.

Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним, що у свою чергу кореспондується з висновком Верховного суду України висловленими у Правовій позиції у постанові від 23 вересня 2015 року по справі № 6-979 цс15.

Між тим, відповідачі, заперечуючи право фактора на отримання заборгованості за кредитним договором не довели у судовому засіданні відсутність такого права у позивача.

Дійсно, матеріали справи не містять письмового повідомлення на адресу боржника про відступлення права грошової вимоги факторові,однак зазначене право вимоги позивача підтверджено саме укладеним 28 лютого 2011 року між ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (надалі -«Кредитор») та відповідачем ОСОБА_2 Додатковим договором №3 до Кредитного договору № №СМ-SME301/128/2008 від 26.02.2008 року. Також, відповідний додатковий договір було укладено і з поручителем за кредитним договором ОСОБА_3 Матеріали справи не містять належних доказів незгоди сторін із зазначеними договорами та підстав їх невиконання. А неотримання боржником письмового повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові не є перешкодою для реалізації права фактора звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, оскільки боржник у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог фактора, що відповідає положенням ст.124 Конституції України.

Тому, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, а висновки суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення підлягають залишенню без змін.

Згідно ст. 2 Закону України "Про банки та банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 даного закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України.

Відповідно до п. 2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ №275 від 17.07.2001 року, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями.

Щодо вимог підпункту "в" п.4 ст.5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на цей час законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НІБУ від 14.10.2004 року № 438, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (тобто отримав банківську ліцензію та дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що у Закритого акціонерного товариства "ОТП Банк" та його правонаступника - Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк", на час укладання кредитного договору, була наявна ліцензія видана Національним Банком України, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов правильного висновку, що відповідач мав право видавати кредити в іноземній валюті.

Довідка що містиьбся в матеріалах справи підтверджує відсутність ліцензії саме у позивача - ПАТ «ОТП Факторинг Україна». Та відповідно доумов додаткових договорів, які укладені позивачем та відповідачами у справі у лютому 2011 року п. 2.1.3 визначено, що сторони враховуючи, що Кредит було отримано у доларах США, однак сторони домовились, що подальше повернення Кредиту та сплата процентів буде здійснюватись у національній валюті України- гривні із застосуванням для розрахунку платежу офіційного курсу долара США до гривні, встановленого НБУ на день сплати.

Також, колегія суддів вважає, вірним розрахунок пені саме у гривневому еквіваленті у розмірі 65 121,11 грн., який і підлягає стягненню.

Доказів щодо оскарження вказаних додаткових договорів суду не надано, погодження з умовами підтверджені підписами сторін та частковим виконанням зобов'язань за кредитним договором, відповідно до його умов та додаткових договорів.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Перед судом першої інстанції інших вимог, ніж ті що заявлені позивачем не заявлялось.

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що судом встановлено та відповідачами не заперечено факту порушення кредитних зобов'язань та майнових інтересів позивача, кредитні кошти відповідачем отримано, колегія вважає що суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що відповідно до ст.11 ЦПК України, враховуючи право позивача на власний розсуд зменшити суму пені, стягнув з відповідачів солідарно на користь позивача заборгованість за кредитом №СМ-SME301/128/2008 від 26.02.2008 року станом на 15.10.2014 року в розмірі 211 179,10 дол.США, що у гривневому еквіваленті становить 2 735 199,73 грн., де заборгованість за тілом кредиту 206 160,45 дол.США, що у гривневому еквіваленті 2 670 078,62 грн., пеня 5 018,65 дол.США, що у гривневому еквіваленті 65 121,11 грн.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Колегією було роз»яснено право сторонам звернутись до суду з клопотанням щодо призначення у справі судової економічної експертизи, оскільки, для аналізу наданих суду доказів необхідні спеціальні знання, якими суд не володіє. А у відповідності до вимог ст.. 143 ЦПК України експертиза призначається судом при необхідності застосування спеціальних знань у різних галузях людської діяльності.

Однак, представник особи, яка подала апеляційну скаргу, відмовився від заявлення відповідного клопотання. А наданий відповідачем розрахунок заборгованості не спростував розрахунок заборгованості наданий позивачем, як по кредиту, так і по пені розрахований за рік.

Колегія суддів вважає, що до вказаних правовідносин не підлягає застосування строку позовної давності з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач не звертався до відповідачів з вимогою про погашення кредиту та про зміну строку виконання договору. І зазначенне підтверджено рішенням суду яке набрало законної сили, а тому, у порядку ст.. 60 ЦПК України не підлягає доказуванню. Таким чином договір продовжує діяти до 2023 року.

Крім того, за змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Оскільки стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності.

Аналогічні висновки викладені у правовій позиції ВСУ України у справі № 6-780цс15 від 30 вересня 2015 року.

Таким чином, оскільки відповідачами у справі не було заявлено вимоги про застосування строку позовної давності при зверненні до суду із заявою про перегляд заочного рішення, апеляційна інстанція позбавлена законних підстав для вирішення цього питання.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду першої інстанції, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 308 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції, у оскаржуваній частині, залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді Е.Л.Демченко

Т.П.Красвітна