Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2017 року м.Василівка

Василівський районний суд Запорізької області у складі: головуючого судді Нікандрової С.О., при секретарі судового засідання Гончаровій К.Ю., за участю: представника позивача ОСОБА_1, представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, -

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 акціонерного товариства «Укрзалізниця» про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя. В позові зазначив, що 23 вересня 2012 року при виконанні трудових обов'язків з ним стався нещасний випадок, який призвів до стійкого ушкодження здоров'я. За висновком МСЕК від 17 січня 2013 року позивача ОСОБА_4 визнано інвалідом третьої групи та встановлено 60% стійкої втрати професійної працездатності, починаючи з 01 лютого 2015 року ОСОБА_4 встановлено 25% стійкої втрати професійної працездатності. Посилаючись на те, що внаслідок трудового каліцтва він зазнав значних фізичних і моральних страждань, просив на підставі ст.ст.23, 1167, 1168, 1187 ЦК України стягнути з відповідача, з яким він перебував у трудових відносинах під час каліцтва, на відшкодування моральної шкоди 150 000 грн.

В судове засідання позивач ОСОБА_4 не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, за участю його представника ОСОБА_1, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_5 акціонерного товариства «Українська залізниця» ОСОБА_2 в судовому засіданні надала письмові заперечення на позов, позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що ОСОБА_4 перебував в трудових відносинах з відповідачем ДП «Придніпровська залізниця» з 21 вересня 2005 року по 21 лютого 2013 року. 22 вересня 2012 року під час виконання трудових обовязків ОСОБА_4, при виконанні робіт по усуненню пошкоджень кабельної лінії та підключенні її до ЛЕП ПЕ-10 кВ, з ОСОБА_4 стався нещасний випадок. Основними причинами нещасного випадку, відповідно акту №1, є невиконання ОСОБА_4 вимог інструкцій з охорони праці, незастосування засобів індивідуального захисту та невиконання посадових обовязків. Вважає, що позовна заява не містить жодних посилань на належні і допустимі докази завдання позивачу моральної шкоди, а також належного документального обґрунтування її розміру.

Розглянувши надані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення учасників процесу, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з наказом Відокремленого структурного підрозділу «Запорізька дистанція електропостачання» ДП Придніпровська залізниця №64/ос від 19.09.2005 року та записів в

трудовій книжці №7, ОСОБА_4 з 21 вересня 2005 року прийнятий на посаду електромонтера 4 розряду з ремонту повітряних ліній електропередач відокремленого структурного підрозділу «Запорізька дистанція електропостачання» Державного підприємства «Придніпровська залізниця», згідно з наказом №39/ОС від 20 лютого 2013 року звільнений за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві.

21 жовтня 2015 року було проведено державну реєстрацію ОСОБА_5 акціонерного товариства «Українська залізниця», ДП «Придніпровська залізниця» увійшло в перелік підприємств і установ залізничного транспорту загального користування, на базі яких утворилося ПАТ «Українська залізниця», яке є правонаступником прав та обовязків усіх підприємств залізничного транспорту, в тому числі ДП «Придніпровська залізниця». В складі новоутвореного підприємства без статусу юридичної особи діє регіональна філія «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця».

23 вересня 2012 року під час виконання трудових обовязків ОСОБА_4А з ним стався нещасний випадок.

За актом №1 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом (Форма Н-1) від 17 грудня 2012 року (а.с.19-21) та актом проведеного розслідування форми Н-5 від 17 грудня 2012 року (а.с.22-25) основними причинами нещасного випадку являються невиконання вимог інструкцій з охорони праці наступними особами:

- електромонтером ОСОБА_4 порушено вимоги п.3.2., 3.9. інструкції з охорони праці №17 для електромонтера з ремонту повітряних ліній електропередач району електропостачання затвердженої наказом начальника ВСП «Запорізька дистанція електропостачання» від 05.11.2010 року за №672, та відповідні пункти 2.3.3. НПАОП 40.1-1.21-98 «Правил безпечної експлуатації електроустановок споживачів», п.1.13 НПАОП 0.00-1.15-07 «Правил охорони праці під час виконання робіт на висоті».

- електромеханіком ОСОБА_6 порушено вимоги посадової інструкції електромеханіка району електропостачання ст.Запоріжжя-1, яка затверджена начальником ВСП «Запорізька дистанція електропостачання» від 02.07.2012 року, а також п.1.7 НПАОП 0.00-1.15-07 «Правил охорони праці під час виконання робіт на висоті», п.3.2.2 НПАОП 40.1-1.21-98 «Правил безпечної експлуатації електроустановок споживачів».

- енергодиспетчером ОСОБА_7 порушено п. 5.12.6 Інструкції ЦЕ-0032 енергодиспетчера залізниць України затвердженої наказом Укрзалізниці від 09.02.2012 року за №047-Ц,

За висновком МСЕК від 17 січня 2013 року серія АВ №007777 (оригінал якого знаходиться в Фонді соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, що підтверджується листом Відділення виконавчої дирекції фонду у Василівському районі від 04.03.2013 року №1-К/03-275 (а.с.53,54) ОСОБА_4 встановлено стійка втрата професійної працездатності 60% та 3 група інвалідності через трудове каліцтво, що сталося 23.09.2012 року. При подальших оглядах в травні 2015 року та серпні 2017 року встановлено стійка втрата професійної працездатності 25% (а.с.40,41).

Відповідно до ч.1 ст.3 Конституції Українижиття і здоровя людини визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

На всіх підприємствах, в установах, організаціях згідно з положеннями ст.153 КЗпП України повинні створюватися безпечні і нешкідливі умови праці. При цьому забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається виключно на власника або уповноважений ним орган. Ця норма закону кореспондується з нормою, викладеною у ст.13 Закону України «Про охорону праці», відповідно до якої роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі

неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. При цьому ч.2 ст.1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується, зокрема, незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоду завдано каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

Як вбачається зі змісту ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст.23 ЦК Україниособа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування.

У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4 (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року), зазначено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівників у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя та здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважені ним органи незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Конституційний суд України у своєму рішенні від 08 жовтня 2008 року у справі №1-32/2008 визнав такими, що відповідають Конституції України зміни до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (які передбачали право потерпілого на відшкодування моральної шкоди у разі тимчасової, стійкої, часткової чи повної втрати професійної працездатності за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань) з огляду на те, що громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання відповідно до ст.1167 ЦК України та ст. 237-1 КЗпП України мають право відшкодувати моральну шкоду за рахунок власника (роботодавця) або уповноваженого ним органу.

Відповідно пункту 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року у справі №1-9/2004, визначено, що ушкодження здоровя, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обовязків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні і фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Доводи представника відповідача, викладені в його письмових запереченнях щодо ненадання позивачем доказів на підтвердження факту моральних страждань є необґрунтованими, оскільки сам факт встановлення наявності трудового каліцтва, втрата частини професійної працездатності і встановлення інвалідності з цих причин вже самі по собі свідчать про заподіяння моральної шкоди ОСОБА_4, тому суд вбачає доведеними

доводи останнього про те, що з отриманням виробничої травми та подальшим лікуванням він зазнав душевних страждань та змушений був вживати додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд вважає, що позивачеві дійсно заподіяна моральна шкода, оскільки внаслідок трудового каліцтва він зазнавав фізичного болю, проходив лікування та втратив 60% професійної працездатності, що змінило звичний уклад його життя. Разом з тим суд враховує, що ступінь втрати працездатності позивача не є такою, що встановлена безстроково, в подальшому стійка втрата професійної працездатності зменшено до 25%, встановлена позивачу інвалідність третьої групи з 20 березня 2017 року знята, а трудове каліцтво сталося за умови наявності вини в цьому і самого ОСОБА_4, як це було відображено у складених щодо нього відповідачем актах про нещасний випадок на виробництві. Відомостей щодо оскарження позивачем вказаних актів суду не надано.

Отже, вимоги позивача про відшкодування йому моральної шкоди є правомірними та підлягають задоволенню.

Щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.

За розясненнями п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року (зі змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням ступеня вини відповідача та інших обставин.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує характер правопорушення, глибину та тривалість фізичних та душевних страждань позивача, ступінь вини підприємства, що завдало моральну шкоду, та самого позивача, істотність вимушених змін у способі життя позивача та інші обставини, які мають вагоме значення, в тому числі, наслідки втрати професійної працездатності та набуття інвалідності позивачем, стан його здоров'я на теперішній час та медичні рекомендації, додержання яких тягне за собою внесення коректив у звичайний спосіб життя позивача.

Виходячи з вищевикладеного, керуючись засадами розумності, виваженості і справедливості, суд вважає, що на користь позивача ОСОБА_4 у відшкодування моральної шкоди має бути стягнено 30 000 гривень.

Згідно із пп. 164.2.14 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров'ю.

Таким чином стягнута моральна шкода в зв'язку із ушкодженням здоров'я та стійкою втратою працездатності, не є об'єктом оподаткування доходу платника податку, що зазначено також в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.07.2015р.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем ОСОБА_4 та адвокатом ОСОБА_1 05 вересня 2017 року укладено угоду про надання правової допомоги, на виконання якої ОСОБА_4 сплатив ОСОБА_1 за квитанцією від 07 жовтня 2017 року 8800 грн. Право ОСОБА_1 на зайняття адвокатською діяльністю підтверджується свідоцтвом №233 від 06 червня 1994 року.

Акт виконаних робіт від 07 жовтня 2017 року з зазначенням конкретно наданих послуг, фактичних витрат робочого часу адвоката на вчинення тих чи інших дій поза судовим засіданням долучений до матеріалів справи, проте він не визначає вартість виконаних робіт з надання правових послуг.

Додатковою угодою до п.3.1. договору про надання правової допомоги №946 від 05 вересня 2017 року винагорода (гонорар) сплачується правозахиснику в розмірі 8000 грн. із урахуванням витраченого часу згідно акту виконаних робіт в межах граничного розміру.

Таким чином, суд виходить з того, що за договором про надання правових послуг сторони дійшли згоди щодо оплати винагороди в розмірі 8000 грн., яка є сумою документально підтверджених судових витрат на правову допомогу.

З урахуванням вимог ч.1 ст.88 ЦПК України у звязку з частковим задоволенням позову, суд присуджує позивачеві судові витрати на правову допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, на суму 1600 гривень.

Частина 3 ст.88 ЦПК України, передбачає, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відповідно до п.2 п. 1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою встановлена ставка судового збору - 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу. На підставі ч.1 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Станом на 01 січня 2017 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 1600,00 грн. Отже, розмір судового збору, який підлягає сплаті з позовних заяв немайнового характеру становить 640 грн., суд стягує з відповідача судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 128 грн.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 131, 208-209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_4 відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом в сумі 30 000 гривень.

Стягнути з ОСОБА_5 акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_4 витрати на правову допомогу в сумі 1600 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в сумі 128 грн.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Запорізької області через Василівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Василівського районного суду

Запорізької області ОСОБА_8