Провадження №2/428/2578/2017
УХВАЛА

11 грудня 2017 року м. Сєвєродонецьк

Суддя Сєвєродонецького міського суду Луганської області Журавель Т.С., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання Азот» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання Азот» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Ухвалами Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23.10.2017 року та від 10.11.2017 року дану позовну заяву було залишено без руху та повідомлено позивача про необхідність усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду копії ухвали про відмову у прийнятті заяви про видачу судового наказу або ухвали про скасування судового наказу щодо стягнення з Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання Азот» на її користь нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та шляхом надання до суду квитанції про сплату судового збору в сумі 640 грн.

Копію ухвали від 10.11.2017 року позивача отримала 05.12.2017 року, проте недоліки позовної заяви не усунула і заявила повторне клопотання про звільнення від сплати судового збору, посилаючись у тексті заяві на відсутність необхідності сплачувати судовий збір.

Суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах позивач просить стягнути нараховану, але не виплачену суму заробітної плати, і в якості обґрунтування вимог надає розрахунковий лист за червень 2017 року, складений ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот», в якому підприємство визначає суму невиплаченої заробітної плати, яка підлягає до стягнення.

Згідно ч. 3 ст. 118 ЦПК України позовна заява щодо вимог, визначених у частині першій статті 96 цього Кодексу, може бути подана тільки в разі відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу або скасування його судом.

У відповідності до п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.12.2011 року № 14 наявність спору про право (пункт 2 частини третьої статті 100 ЦПК), яке є підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу, вирішується суддею у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви.

Таким чином, ЦПК України встановлює особливий порядок звернення до суду з позовними заявами щодо вимог, визначених у частині першій статті 96 цього Кодексу. Вказаний порядок є імперативним, на що вказує словосполучення в ч. 3 ст. 118 ЦПК України «тільки в разі відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу або скасування його судом». Крім того, вказаний порядок забезпечує швидкий розгляд безспірних вимог стягувача та забезпечує недопущення до розгляду в позовному провадженні тих вимог, з приводу яких немає спору про право. При цьому, наявність спору про право між сторонами має бути встановлена судом, а не визначатися позивачем самостійно.

Щодо необхідності сплати позивачем суми судового збору за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та заявленого позивачем клопотання про звільнення від сплати судового збору суд зазначає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, що обґрунтовується наступним.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 2 вищевказаного Закону, до структури заробітної плати входять:

1) Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

2) Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

3) Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Системне тлумачення вищевказаних статей Закону України «Про оплату праці» дозволяє дійти висновку про те, що додатковою заробітною платою можуть вважатися не будь-які гарантійні і компенсаційні виплати, а лише ті гарантійні і компенсаційні виплати, які роботодавець виплачує працівникові у звязку із виконуваною ним роботою за трудовим договором (наприклад Глава VIII КЗпП України тощо).

Разом з тим, із змісту ст. 117 КЗпП України вбачається, що середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні працівника проводиться не у звязку із виконуваною працівником роботою, а навпаки у звязку із звільненням працівника та не проведенням з працівником належного розрахунку після припинення трудових відносин. Тобто, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні є різновидом відповідальності власника перед працівником за порушення своїх зобовязань з виплати заробітної плати і не входить до структури заробітної плати.

В постанові від 29 січня 2014 року по справі № 6-144ц13 Верховний Суд України також дійшов висновку про те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

З метою єдності системи судів загальної юрисдикції, яка забезпечується, в тому числі, єдністю судової практики (ч. 4 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»), суд вважає за необхідне вказати, що аналогічна судова практика щодо необхідності сплати судового збору за вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні міститься в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2017 року по справі № 276/759/16, від 14 червня 2017 року по справі № 569/6583/16, в ухвалах Апеляційного суду Луганської області від 02 лютого 2017 року по справі № 428/1697/16, від 16 червня 2017 року по справі № 428/2234/17 тощо.

Суд звертає увагу на те, що у статті 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Сама по собі наявність заборгованості перед позивачем з виплати заробітної плати, на думку суду, не свідчить про скрутне матеріальне становище позивача, яке не дозволяє сплатити судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп. Зокрема, позивачем не надано доказів наявності на утриманні непрацездатних членів сім'ї, відсутності нерухомого майна, скрутного матеріального становища внаслідок наявності заборгованості з виплати заробітної плати.

Застосування іншого підходу призведе до необхідності звільнення від сплати судового збору за всіма категоріями позовних вимог всіх осіб, перед якими є заборгованість з виплати заробітної плати, що призведе до штучного створення судом пільгової категорії осіб в аспекті сплати судового збору.

З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні повторного клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору.

Відповідно до ст. 121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст.ст. 119, 120 ЦПК України, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 119 , 120 ЦПК України, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

З огляду на викладене, та враховуючи, що у зазначений строк позивачем не були усунуті недоліки, зазначені в ухвалі суду, суд доходить висновку про необхідність повернення позивачу даної позовної заяви.

Разом з тим, суд вважає за необхідне розяснити позивачу, що вона не позбавлена права звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, а в разі відмови у відкритті наказного провадження або скасування судового наказу позивач має право звернутися до суду із відповідним позовом в порядку, встановленому ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.119,121,209,210 ЦПК України, суддя, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання Азот» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку - повернути позивачу.

Копію ухвали про повернення позовної заяви направити особі, яка її подала.

Роз'яснити позивачу, що відповідно до ч. 5 ст.121 ЦПК України, повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційний суд Луганської області через Сєвєродонецький міський суд Луганської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу суду було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Т. С. Журавель