Справа № 303/5980/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

03 травня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Куштана Б.П., Кондора Р.Ю.

з участю секретаря : Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 15 листопада 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 отримала від нього грошові кошти в розмірі 6000 доларів США, що підтверджується договором позики. За користування грошовими коштами відповідач зобовязалась сплатити 10% від позиченої суми, тобто, 600 доларів США. Отриману позику відповідач погасила частково у сумі 3000 доларів США, а тому непогашена сума боргу становить 3600 доларів США., що еквівалентно сумі 93312 грн. Посилаючись на викладене, і просив стягнути з відповідача суму боргу за договором позики у розмірі 93312 грн.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 15 листопада 2016 року даний позов задоволено.

На дане рішення суду представник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зокрема, зазначає, що позивачем не надано доказів отримання грошових коштів, оскільки відсутня розписка, яка посвідчує факт передання грошової суми. Також вказує, що суд безпідставно не застосував строків позовної давності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла до думки, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до статей 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками й доповненнями, встановленими законом.

Встановлено, що на підставі договору позики від 10 жовтня 2008 року ОСОБА_3 (Позичальник) отримала від ОСОБА_2 (Позикодавець) суму 6000 доларів США, із зобовязанням повернути вказану суму коштів та сплатити Позикодавцю плату за користування грошима в розмірі 10% від отриманої у позику суми коштів (600 дол. США), (а.с.35).

09.08.2016 року ОСОБА_2 направив ОСОБА_4 вимогу про повернення боргу, яка залишилася без реагування (а.с.7, 8).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що наявні усі підстави для стягнення з відповідача заборгованості за договором позики. Також суд вважав, що строк позовної давності позивачем не пропущено.

Із даним висновком суду першої інстанції, повністю погоджується колегія суддів з огляду на наступні обставини.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Зважаючи на наявність у матеріалах справи договору позики, укладеного в письмовій формі в якому чітко вказано надання відповідачу грошових коштів у розмірі 6000 доларів США, суд вірно виходив з підтвердження факту передачі грошових коштів та виникнення між сторонами правовідносин, які регулюються Главою 71 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними та не можуть бути взяті до уваги. Зокрема, відповідач помилково вважає, що на підтвердження факту передачі грошових коштів за договором позики необхідна обовязкова наявність розписки. Зі змісту ст. 1047 ЦК України слідує, що розписка може надаватися на підтвердження укладення договору позики. Зазвичай, розписка надається у разі відсутності між сторонами договору позики укладеного в письмовій формі, і в такому разі вона є підтвердженням факту укладення договору й факту передачі грошової суми. У той же час наявність письмового договору позики, в якому наявні всі істотні умови, зокрема зазначено про надання грошових коштів, є достатнім і наявність додаткової розписки в такому випадку не вимагається, тобто, не є обовязковим.

Отож, суд першої інстанції вірно встановив факт наявності між сторонами правовідносин, що випливають з договору позики та виникнення у відповідача обовязку щодо повернення грошових коштів за таким договором.

Стосовно доводів ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 пропустив строк позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

За правилами ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності повязане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з обєктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Так, абзацом 2 ч. 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

А відповідно до вимог ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За змістом п.3 Договору позики, сторони домовились, що Позичальник розпочне погашати свій боргу з 10 квітня 2009 по 10 травня 2009 року.

Тобто, даним пунктом Договору позики, сторони погодили факт початку позичальником здійснення у період з 10.04. по 10.05.2009 року, погашення боргу. Але, зазначеним пунктом Договору позики не встановлено кінцевий строк (термін) виконання боржником обовязку по здійсненню повного погашення боргу.

А звідси, ОСОБА_2 має право вимагати у ОСОБА_1 виконання обовязку з повернення боргу за Договором позики у будь-який час.

Перед реалізацією такого свого права, ОСОБА_2 надіслав ОСОБА_1 09.08.2016 року письмову вимогу про повернення суми грошового боргу в розмірі 3600,00 доларів США протягом семиденного терміну з моменту отримання даної вимоги, а.с. 7, 8.

Оскільки, після отримання вимоги про повернення боргу ОСОБА_1 у семиденний термін не виконала свого обовязку з повного повернення боргу, то після спливу цього строку (терміну) у ОСОБА_2 виникло право предявити вимогу до боржника та відповідно почав спливати трирічний строк позовної давності.

Встановивши дані обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку з приводу того, що кінцевий строк виконання зобовязання не встановлений, а тому, строк позовної давності не пропущено.

Позаяк, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та вищенаведеного, а тому колегія суддів у відповідності до вимог передбачених ст.ст. 213, 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи наведене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1, відхилити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 15 листопада 2016 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Головуючий : __________________ Судді : ____________________

____________________