Справа № 127/8374/14-ц Провадження № 22-ц/772/2805/2017Головуючий в суді першої інстанції Гриневич В. С.
Категорія 27Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Медвецького С.К.,

суддів: Оніщука В.В., Панасюка О.С.,

з участю секретаря Ліннік Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 3 жовтня 2017 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_4, Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», третя особа: ОСОБА_2, про визнання недійсним договору про іпотечний кредит,

встановила:

У квітні 2014 року публічне акціонерне товариство «Платинум Банк» (далі - ПАТ «Платинум Банк») звернулося до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 28 квітня 2007 року між закритим акціонерним товариством «Міжнародний Іпотечний Банк» (далі - ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», та ОСОБА_3 укладено договір про іпотечний кредит, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 28 тис. доларів США зі сплатою 14,5 % річних та строком користування 180 місяців. До вказаного договору були укладені додаткові договори. З метою забезпечення виконання вказаного кредитного зобов'язання 28 квітня 2007 року з ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору ОСОБА_3 утворилась заборгованість в розмірі 34 788, 64 дол. США.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2014 року до участі в справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_2, оскільки 18 грудня 2013 року ОСОБА_3 за договором дарування подарувала спірну квартиру ОСОБА_4, яка за договором купівлі-продажу від 18 червня 2014 року продала квартиру ОСОБА_2

Посилаючись на зазначені обставини, ПАТ «Платинум Банк», з урахуванням збільшених позовних вимог, просив звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ «Платинум Банк» за договором про іпотечний кредит від 28 квітня 2007 року № 3.07041209.в у розмірі 34 788,64 дол. США, з яких: 24 717, 57 дол. США - заборгованість за тілом кредиту, 10 071, 07 дол. США - заборгованість за відсотками, зазначивши спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів з продажу вищезазначеного житлового приміщення за початковою ціною 400 000 грн; стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Платинум Банк» заборгованість за договором про іпотечний кредит від 28 квітня 2007 року № 3.07041209.в у розмірі 34 788, 64 дол. США, з яких: 24 717, 57 дол. США - заборгованість за тілом кредиту, 10 071, 07 дол. США - заборгованість за відсотками; стягнути з кожного з відповідачів на користь банку по 4 848 грн судового збору.

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулася в суд із зустрічним позовом до ПАТ «Платинум Банк», в якому, з урахуванням збільшених позовних вимог, просила визнати недійсним договір про іпотечний кредит № 3.07041209.в від 28 квітня 2007 року, укладений між ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», та ОСОБА_3; визнати недійсним договір іпотеки № 3.07041209.в від 28 квітня 2007 року, укладений між ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», та ОСОБА_3, який посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Циц Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 617.

Вимоги позову мотивовані тим, що при укладенні спірного договору були порушені вимоги статей 11, 15, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», постанова правління Національного банку України № 168 від 7 травня 2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 3 жовтня 2017 року позов ПАТ «Платинум Банк» задоволено повністю.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_2, в рахунок погашення боргу ОСОБА_3 перед ПАТ «Платинум Банк» за договором про іпотечний кредит № 3.07041209.в від 28 квітня 2007 року в розмірі 34 788, 64 долари США, з яких: 24 717, 57 доларів США - заборгованість за тілом кредиту та 10 071, 07 доларів США - заборгованість за відсотками, застосовано спосіб реалізації предмета іпотеки із застосуванням процедури, передбаченої статтями 39, 41 Закону України «Про іпотеку», шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах, за початковою ціною, яку визначить суб'єкт оціночної діяльності в ході виконавчого провадження, але не нижчою за 438 567 грн, яка визначена згідно з висновком експерта № 239 від 23 березня 2017 року за результатами проведення оціночної будівельної експертизи.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Платинум Банк» заборгованість за договором про іпотечний кредит № 3.07041209.в від 28 квітня 2007 року в розмірі 34 788, 64 дол. США, з яких: 24 717, 57 дол. США - заборгованість за тілом кредиту та 10 071, 07 дол. США - заборгованість за відсотками.

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Платинум Банк» судовий збір у розмірі 13 094, 47 грн.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалене у справі судове рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати й у цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 листопада 2013 року договір іпотеки від 28 квітня 2007 року був визнаний недійсним, а 9 грудня 2013 року запис про обтяження майна іпотекою з Реєстру було виключено; у період чинності зазначеного судового рішення та відсутності обтяжень на спірну квартиру, ОСОБА_3 розпорядилася своєю власністю, подарувавши її ОСОБА_4, яка продала цю квартиру ОСОБА_2

Також заявник вважала, що стягнення з боржника заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки є подвійним стягненням. При цьому банку належить право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором.

Окрім цього, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в спірній квартирі зареєстрована малолітня дитина, а інше житло у ОСОБА_2 відсутнє. При вирішенні цього спору судом не було застосовано Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки цей закон розповсюджує свою дію на правовідносини, які склались між сторонами договору, так як ОСОБА_3 одержала кредит в іноземній валюті.

Судове рішення в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Платинум Банк» заборгованості за кредитним договором та в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ПАТ «Платинум Банк» про визнання договору про іпотечний кредит недійсним, сторонами не оскаржується.

Отже, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У судовому засіданні представники відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Інші сторони в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, проте позичальник свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, що є підставою для стягнення заборгованості за цим договором. При цьому новий власник предмету іпотеки набуває статусу іпотекодавця і має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором, тому ОСОБА_2 несе відповідальність перед банком за невиконання ОСОБА_3 основного зобов'язання в межах вартості предмета іпотеки.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом установлено, що 28 квітня 2007 року між ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», та ОСОБА_3 укладено договір про іпотечний кредит, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 28 тис. доларів США зі сплатою 14,5 % річних та строком користування 180 місяців.

З метою забезпечення виконання вказаного кредитного зобов'язання 28 квітня 2007 року з ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

До вказаного договору були укладені додаткові договори, за наслідком укладення яких сторони домовилися про збільшення строку користування кредитом до 240 місяців зі зменшенням процентної ставки та щомісячного ануїтетного платежу. При цьому загальний розмір основного зобов'язання та процентів за користування кредитним коштами не збільшився.

Позичальник належним чином не виконала свої зобов'язання за кредитним договором, чим порушила передбачені договором строки сплати заборгованості.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 листопада 2013 року договір іпотеки від 28 квітня 2007 року був визнаний недійсним, а 9 грудня 2013 року запис про обтяження майна іпотекою з Реєстру було виключено.

18 грудня 2013 року ОСОБА_3 за договором дарування подарувала спірну квартиру, що є предметом іпотеки, ОСОБА_4 яка за договором купівлі-продажу від 18 червня 2014 року продала квартиру ОСОБА_2

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_3 узятих на себе зобов'язань за кредитним договором виникла заборгованість зі сплати кредиту, яка становила 34 788, 64 долари США, з яких: 24 717, 57 доларів США - заборгованість за тілом кредиту та 10 071, 07 доларів США - заборгованість за відсотками.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Пунктом 1.3. іпотечного договору визначено, що іпотека забезпечує повне виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором щодо погашення кредиту, сплати основної суми боргу, сплати відсотків за користування кредитом та інших платежів, що передбачені кредитним договором.

У пунктах 2.5.2., 3.1.,3.2. іпотечного договору сторони визначили, що у разі неналежного виконання іпотекодавцем обов'язків, що передбачені кредитним та іпотечним договорами, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до підпунктів 6.1.1 пункту 6.1 договору про іпотечний кредит, у разі невиконання чи неналежного виконання позичальником та/або обов'язків за цим договором, кредитор має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Частиною п'ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Як встановлено судом, відповідно до пункту 1.1 договору про іпотечний кредит № 3.07041209.в від 28 квітня 2007 року сторони визначили строк користування кредитними коштами - 180 місяців, тобто строк дії кредитного договору визначено до 28 квітня 2022 року.

При цьому, закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов'язань (частина четверта статті 631 ЦК України).

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до частини третьої статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Крім того, порядок державної реєстрації іпотек у спірний період регулювався Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410 (втратив чинність 31 січня 2013 року).

Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

За таких умов слідує висновок, що у разі скасування судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, оскільки відпала підстава виключення цього запису.

Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, якщо презумпцію правомірності договору не спростовано (а у даному випадку в зв'язку зі скасуванням судового рішення судового рішення про визнання договору іпотеки недійсним) то всі права, набуті сторонами за цим правочином, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Отже, внаслідок скасування рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 листопада 2013 року, яким визнано недійсним договір іпотеки від 28 квітня 2007 року № 3.07041209.в, укладений між ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум банк», та ОСОБА_3, обтяження щодо заборони (запис) відчуження - квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3, що було зареєстроване 28 квітня 2007 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Циц Н.В. в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, а також запис в Державному реєстрі іпотек про обтяження - квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3, що був 28 квітня 2007 року внесений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Циц Н.В. до Державного реєстру іпотек, відновлено з моменту внесення первинного запису про іпотеку в Державний реєстр іпотек.

При цьому, на нового власника оспорюваної квартири ОСОБА_2, відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» поширюється статус іпотекодавця за іпотечним договором, оскільки до неї перейшло право власності на нерухоме майно - предмет іпотеки.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що, позивач не оспорює дій ОСОБА_3 щодо відчуження іпотечного майна під час зняття судовим рішенням обтяження на це майно.

За таких обставин, з огляду на тлумачення сутності іпотеки та змісту правових механізмів забезпечення прав усіх сторін спірних правовідносин слід вважати, що ефективним відновленням прав кредитора у зв'язку зі скасуванням незаконного рішення є застосування процедури звернення стягнення на іпотечне майно, передбаченої угодою сторін як однієї з умов надання (отримання) кредиту.

Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 05 квітня 2017 року у справі за № 6-1534цс16.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 Закону зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону, якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Отже, аналіз положень статей 33, 36-39 Закону дає підстави для висновку про те, що законодавець визначив три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та позасудовий - на підставі виконавчого напису нотаріуса.

У справі, яка переглядається, умовами договору іпотеки сторони узгодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених умовами договору, виконавчого напису нотаріуса або за рішенням суду (пункт 3.2. іпотечного договору).

Таким чином, в укладеному іпотечному договорі сторони визначили два способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: на підставі рішення суду та на підставі виконавчого напису нотаріуса, що узгоджується з положеннями Закону.

Разом з тим обрання певного способу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Установлення законом або договором досудового способу врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не вважається обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Звертаючись до суду з позовними вимогами, ПАТ «Платинум Банк» обрало судовий спосіб захисту порушених прав кредитодавця щодо виконання позичальником грошових зобов'язань, забезпечених іпотекою, та просило суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону.

Закон визначає спеціальний порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі деякі правила для здійснення реалізації предмета за рішенням суду, зокрема в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві.

За змістом частини першої статті 39 Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначається, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до частини шостої статті 38 Закону ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Отже, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону, резолютивна частина рішення суду повинна відповідати вимогам статей 38, 39 Закону та положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України, і в ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Згідно з висновком оціночно-будівельної експертизи № 329 від 23 березня 2017р., ринкова вартість однокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 29,8 м2, житловою площею 17,3 м2 станом на час проведення дослідження визначена порівняльним підходом, складає 438 567 грн.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно встановив, що новий власник предмету іпотеки набуває статусу іпотекодавця і має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором, а відтак дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_2 несе відповідальність перед банком за невиконання ОСОБА_3 основного зобов'язання в межах вартості предмета іпотеки, початкова ціна якого визначена висновком експертизи в сумі 438 567 грн.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги з огляду на таке.

У пункті 9 постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною особою від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належний іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо ) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статей 3 і 4 ЦПК України).

Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/ застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.

У пункті 42 зазначеної постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надано роз'яснення судам про те, що резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

При цьому суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України "Про іпотеку" (або статті 589 ЦК щодо заставодавця).

З матеріалів справи слідує, що позичальником за договором про іпотечний кредит № 3.07041209.в від 28 квітня 2007 року ОСОБА_3, яка також виступала іпотекодавцем за іпотечним договором № 3.07041209.в від 28 квітня 2007 року.

Однак, в силу встановлених обставин, відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» відповідач ОСОБА_2, як власник іпотечного майна, набула статусу іпотекодавця за іпотечним договором.

Відтак, особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця.

Отже, задоволення позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за договором про іпотечний кредит та звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить ОСОБА_2, не може вважатися подвоєнням суми заборгованості, тому такі доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Відповідно до пункту першого статті першої Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови. Мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання.

Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій», не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Відповідну правову позицію висловлено Верховним судом України в постановах від 30 вересня 2015 року у справах № 6-1825цс15 та № 6-1494цс15.

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_2, будучи власником предмета іпотеки, не є позичальником за договором про іпотечний кредит № 3.07041209.в від 28 квітня 2007 року, а також не є майновим поручителем в класичному розумінні Закону України «Про іпотеку», оскільки статтею 1 названого Закону до майнових поручителів віднесено осіб, які передали в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника, тоді як ОСОБА_2 майна в іпотеку не передавала.

У той же час, як уже було зазначено, до нового власника оспорюваної квартири ОСОБА_2, відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» поширюється статус іпотекодавця за іпотечним договором, оскільки до неї перейшло право власності на нерухоме майно - предмет іпотеки.

Таким чином, оскільки поняття «іпотекодавець» значно ширше поняття «майновий поручитель», а також враховуючи мету та спрямування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», ОСОБА_2 можна вважати майновим поручителем в розумінні вказаного закону.

При цьому судом першої інстанції встановлено, що крім спірної квартири, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_2 загальною площею 45,4 м2, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно індексний номер 87182386 від 16 травня 2017 року (т. 4, а.с.53-56)

Отже, наявність у ОСОБА_2 у власності іншого, окрім іпотечного, нерухомого житлового майна виключає важливість застосування до спірних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Ураховуючи викладене, доводи апеляційної скарги про незастосування судом до спірних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є безпідставними. Як і безпідставними є доводи ОСОБА_2 про відсутність у неї та її малолітньої дитини іншого житла, так як це спростовується вищевикладеним.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, а відтак не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 3 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Підпис С.К. Медвецький

Судді: Підпис В.В. Оніщук

Підпис О.С. Панасюк

Згідно з оригіналом

Головуючий С.К. Медвецький