Справа №472/330/17 26.09.2017 26.09.2017 26.09.2017
Провадження №22-ц/784/2039/17
Справа №472/330/17 Головуючий у 1-й інстанції Чаричанський П.О.
Провадження № 22ц-784/2039/17 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Рішення

Іменем України

26 вересня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем Гавор В.Б.,

за участю:

- представника позивачки ОСОБА_2

- відповідачки ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 ОСОБА_2 на рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 18 серпня 2017 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Позивачка зазначала, що 19 липня 2013 року вона уклала кредитний договір з ПАТ «ОТП Банк» відповідно до умов якого отримала кредит в розмірі 10 000 грн. строком на 36 місяців зі сплатою щомісячного платежу у розмірі 753 грн.

Кредит вона брала на прохання ОСОБА_3 з якою товаришувала та в подальшому передала їй ці кошти, попередньо домовившись, що ОСОБА_3 буде погашати кредит безпосередньо Банку, сплачуючи щомісячні платежі. На підтвердження такої домовленості та отримання коштів ОСОБА_3 написала розписку, якою зобовязалася сплачувати через Банк щомісячно до 25 числа по 1 600 грн., а в разі несплати погодилася сплатити заборгованість за тарифами Банку.

Оскільки ОСОБА_3 взяті на себе зобов'язання виконувала неналежним чином та не в повному обсязі, вона з метою уникнення штрафних санкцій нарахованих Банком, самостійно сплатила Банку залишок основного кредиту в сумі 6 818 грн. 55 коп.

Посилаючись на те, що відповідачка позику не повернула, позивачка просила стягнути з неї вказану суму боргу, яка з урахуванням індексу інфляції становить 7 459 грн. 49 коп.

Крім цього, позивачка просила стягнути з відповідачки 11 284 грн. 45 коп., що становить комісію та відсотки за користування кредитом сплачені нею Банку; 5 878 грн. 20 коп. проценти за користування позикою з врахуванням облікової ставки Національного банку України на підставі ч.1 ст. 1048 ЦК України за період з 20 липня 2013 року по 10 квітня 2017 року; 392 грн. 81 коп. - три проценти річних від простроченої суми 18 103 грн. (6 818,55+11 284,45) за вказаний період на підставі ч. 1 ст. 1050 ЦК України, а всього 25014 грн. 95 коп.

ОСОБА_3 подала до суду зустрічний позов про визнання договору позики недійсним, де зазначала, що під впливом обману та зловживання довірою видала зазначену вище розписку.

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 18 серпня 2017 року в первісному позові ОСОБА_4 та зустрічному позові ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду в частині відмови їй в позові та в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на невірну оцінку судом доказів по справі, порушення норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про факт отримання грошових коштів відповідачкою, при цьому суд вважав, що письмова розписка складена 20 липня 2013 року є додатковою письмовою домовленістю до договору позики від 29 січня 2013 року, що в свою чергу свідчить про те, що договір позики між позивачкою та відповідачкою не укладався.

З таким висновком суду погодитись не можна.

З копії розписки ОСОБА_3 від 20 липня 2013 року вбачається, що на ОСОБА_3 попросила ОСОБА_4 отримати кредит Дельта і ОТБ Банку на лікування матері в сумі 25 000 (двадцять пять тисяч) кредитними картками від 29 січня 2013 року - 15 та 20 липня 2013 року 10 і зобовязалася сплачувати через Банк «Аваль» 1 600 грн. щомісяця. В разі несплати до 25 числа зобовязалася сплачувати заборгованість за тарифами Банків. Розписка підписана ОСОБА_3 і ОСОБА_4, що ними не заперечувалось (ч. 1 ст. 61 ЦПК України) (а.с.12).

Наполягаючи на задоволенні даного позову, ОСОБА_4 зазначала, що 19 липня 2013 року отримала кредит в ПАТ «ОТП Банк» в розмірі 10 000 грн. зі сплатою щомісячного платежу у розмірі 753 грн. Кредит вона брала на прохання ОСОБА_3, якій в подальшому і передала ці кошти, попередньо домовившись, що ОСОБА_3 буде погашати кредит безпосередньо Банку, сплачуючи щомісячні платежі.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15 та від 24 лютого 2016 року № 6-50цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У ч. 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Із змісту боргової розписки випливає, що ОСОБА_3 підтвердила отримання ОСОБА_4 кредиту в ОТП Банку в розмірі 10 000 грн. для власних потреб відповідачки на лікування її матері. Розписка свідчить і про те, що ОСОБА_3 взяла на себе зобов'язання про повернення такої ж суми грошових коштів шляхом сплати щомісячних платежів Банку, тобто сторони передбачили порядок виконання договору.

Отже вказана розписка містить розмір грошової суми, що передається у борг та умову про її повернення.

Зміст боргової розписки і порядок її виконання підтверджується копією договору про надання споживчого кредиту № НОМЕР_1 від 19 липня 2013 року, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4, за яким остання отримала кредит у розмірі 10 000 грн.

В подальшому, на виконання умов вказаного договору ОСОБА_4 передала ОСОБА_3 його копію та графік платежів, про що остання не заперечувала.

Відповідно до графіку платежів, який є додатком № 1 до договору від 19 липня 2013 року, за користування кредитом повинні були здійснюватися щомісячні фіксовані рівні платежі протягом всього строку дії цього договору по 753 грн.

Як видно із копій квитанцій, наданих ОСОБА_3 до її зустрічної позовної заяви, остання починаючи з 14 серпня 2013 року, а в подальшому 17 вересня 2013 року, 12 листопада 2013 року, 6 грудня 2013 року, 5 січня 2014 року, 28 лютого 2014 року, 16 червня 2014 року добровільно сплачувала по 753 грн. та двічі по 800 грн. через Банк «Аваль» на розрахунковий рахунок ОТП «Банку» за договором ОСОБА_4 № НОМЕР_1 (а.с.73,77,78,92, 93,95,96).

Такі дії ОСОБА_3 свідчать про визнання нею свого боргу.

Із змісту зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 видно, що остання хоча й оспорювала вказану розписку, у той же час не заперечувала наявність свого боргу згідно вказаної розписки перед позивачкою.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції оцінки таким доказам не надав, не навів переконливих обґрунтувань, що розписка видана не з метою позики та не встановив справжню природу цієї розписки, тому дійшов помилкового висновку, що між сторонами не виникли правовідносини із договору позики.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Квитанціями про сплату боргу, підтверджено повернення ОСОБА_3 грошових коштів в розмірі 6 881 грн., позивачка теж визнає повернення їй саме цієї суми. Таким чином, розмір неповернутої відповідачкою позики становить 3 119 грн. (10000 6881).

Доказів на підтвердження повернення всіх грошових коштів за позикою не надано.

Тому позика у розмірі 3 119 грн. має бути стягнута з відповідачки.

Вимоги позивачки в частині стягнення сплачених нею процентів банку за користування кредитом та комісії, не ґрунтуються на законі, а відтак і не підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_3 не була стороною кредитного договору та не приймала на себе будь - яких обов'язків за кредитним договором № НОМЕР_1 від 19 липня 2013 року.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки зобов'язання за договором позики від 20 липня 2013 року відповідачка повністю не виконала, то на користь позивачки із ОСОБА_3 відповідно до ст.. 625 ЦК України в межах заявлених позовних вимог слід стягнути 67 грн. 68 коп. в рахунок 3% річних (3 119х3х 264 дня:36500).

Крім цього, підлягають стягненню інфляційні втрати, виходячи із індексів інфляції, розрахованих Міністерством статистики України за період з серпня 2016 року по лютий 2017 року, тобто в межах заявлених позовних вимог розмір інфляційних втрат за несвоєчасне повернення боргу складає 34 грн. 12 коп. (99,7х101,8х102,8х101,8х100,9х101,1х101 =1094%).

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Оскільки відповідачка порушила зобов'язання, а тому на підставі ст. 1048 ЦК України з неї підлягає стягненню проценти за позикою, нараховані відповідно до облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами, в межах заявлених позовних вимог, тобто з 20 липня 2013 року по 10 квітня 2017 року. Відсотки за тарифами Банку, як це зазначено у розписці, не можуть бути стягнуті, оскільки в цій частині сторонами не досягнуто домовленості щодо сплати відсотків, тобто умовами договору не був встановлений розмір відсотків за користування позикою.

З врахуванням наведеного, підлягають стягненню з відповідачки 1 857 грн. 65 коп. виходячи з наступного розрахунку: сума боргу х % облікової ставки НБУ х кількість днів прострочення виходячи з різних діючих ставок НБУ : 360х100%).

За такого, рішення суду відповідно до п. 3 ч.1 ст. 309 ЦПК в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 не оскаржувалось, а тому не було предметом апеляційного перегляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, а частка задоволених позовних вимог складає 20%, то з відповідачки на користь позивачки слід стягнути 268 грн. 80 коп. понесених документально підтверджених судових витрат.

Керуючись статтями 303, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 18 серпня 2017 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 3 119 грн. боргу за договором позики від 20 липня 2013 року, інфляційні втрати 34 грн. 12 коп., три проценти річних від оспорюваної суми 67 грн. 68 коп., проценти за користування грошовими коштами 1 857 грн. 65 коп., а всього 5 078 грн. 45 коп.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 268 грн. 80 коп. судового збору.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді :