АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2017 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин справи, а висновки суду обставинам справи не відповідають. Зазначила, що стаття 1047 ЦК України передбачає можливість підтвердження передачі позичальником позикодавцю грошової суми не лише шляхом представлення розписки, а й за допомогою іншого документу, яким може бути і платіжне доручення про перерахування коштів. Вважає, що долучене нею до позовної заяви платіжне доручення на суму 3 286 152,84 грн. є належним підтвердженням надання цієї суми в позику ОСОБА_4, що не було враховано судом першої інстанції та призвело до неправильного застосування статті 1047 ЦК України. Вказала, що між нею і відповідачем в момент передачі коштів не було погоджено строку їх повернення, а тому, даний строк повинен визначатися моментом пред'явлення вимоги, яку ОСОБА_4 отримано 06 жовтня 2016 року. Посилалася на те, що сам факт перерахування коштів на рахунок відповідача породжує у нього обов'язок їх повернути, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_2 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_7 проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13 червня 2014 року ОСОБА_3 зі свого рахунку в Публічному акціонерному товаристві «Банк Перший» НОМЕР_1 перерахувала на рахунок ОСОБА_4 в цьому ж Банку НОМЕР_2 грошові кошти в розмірі 3 286 152,84 грн.. В графі «призначення платежу» вказала: «перерахування коштів на поточний рахунок НОМЕР_2 ВЛ. ОСОБА_4 без ПДВ».

05 жовтня 2016 року ОСОБА_3 направила ОСОБА_4 повідомлення про повернення позики, в якому зазначила, що 13 червня 2014 року нею було перераховано на його рахунок в якості позики 3 286 152,84 грн., на підставі усної домовленості, з метою подальшого спрямування позичальником цих коштів на погашення кредитної заборгованості. Так як, станом на даний час, позика не повернута, просила сплатити на її користь кошти в розмірі 5 428 724,49 грн., що включають в себе суму позики, нараховані за ставкою 3% річних проценти за користування позиковими коштами та інфляційні втрати. Встановила кінцевий строк повернення коштів не пізніше 05 листопада 2016 року.

Вказане повідомлення було вручено ОСОБА_4 06 жовтня 2016 року.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу в розмірі 6 055 402,83 грн., ОСОБА_3 посилалася на те, що останній в добровільному порядку отримані в позику кошти не повертає, незважаючи на отримання від неї письмової вимоги із встановленням кінцевого строку виконання зобов'язання, а тому, наявні правові підстави для стягнення суми позики, відсотків за користування позикою і інфляційних нарахувань з відповідача за рішенням суду.

Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено факт укладення з відповідачем договору позики та існування між ними взаємовідносин позикодавця та позичальника, з огляду на що, позовні вимоги заявлені безпідставно і не підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції в повній мірі відповідає наявним в матеріалах справи доказам та вимогам закону, а доводи апеляційної скарги правильність висновку суду не спростовують, з наступних підстав.

Так, за правилом ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Стаття 1046 ЦК України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. (стаття 638 ЦК України)

Верховний Суд України в правовій позиції № 6-50цс16 від 24 лютого 2016 року роз'яснив, що за своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Якщо в ході розгляду справи буде встановлено, що договір позики в письмовій формі сторони не укладали, а інших належних та допустимих доказів на підтвердження існування таких договірних відносин сторонами також не надано, обґрунтованим буде висновок про відсутність правових підстав для стягнення спірних грошових коштів. (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-1103цс16 від 08 червня 2016 року)

В письмовому вигляді, в розумінні ст.ст. 207, 683 ЦК України, договір позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не укладався, незважаючи на перевищення сумою, яка, за твердженням позивача, надавалася в позику, встановленої статтею 1047 ЦК України межі в десять розмірів неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Будь-яких інших достатніх та переконливих доказів на підтвердження того, що грошові кошти в розмірі 3 286 152,84 грн. були передані відповідачеві в борг, тобто, із одночасним зобов'язанням їх повернення, матеріали справи не містять.

З огляду на зазначене, враховуючи, що в ході розгляду справи факт укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору позики не знайшов свого підтвердження, так як позивачем не було доведено існування попередньої домовленості з відповідачем щодо отримання ним коштів у позику, а одне лише перерахування грошової суми в розмірі 3 286 152,84 грн. на рахунок відповідача не свідчить про виникнення між сторонами договірних зобов'язань позикодавця і позичальника, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не було доведено факт укладення договору позики з відповідачем, що свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості.

Доводи апеляційної скарги про те, що, за змістом статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути наданий інший документ, який посвідчує передання коштів позичальнику, а тому подане до суду платіжне доручення є достатнім доказом існування між сторонами договірних правовідносин, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Так, статтею 1047 ЦК України передбачається, що договір позики на суму, яка у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається в письмовій формі.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, належним підтвердженням укладення договору позики в письмовій формі може бути документ, який не лише підтверджує факт передачі коштів, а й визначає обсяг і зміст зобов'язання, яке виникає між сторонами, а саме, зобов'язання позичальника повернути отримані кошти в погодженому з позикодавцем порядку.

Позивач ОСОБА_3, розпорядишсь своїми процесуальними правами на власний розсуд, будь-яких істотних та переконливих доказів на підтвердження укладення з відповідачем договору позики в письмовій формі не надала.

Подане нею на підтвердження заявлених позовних вимог платіжне доручення № 58353 від 13 червня 2014 року на суму 3 286 152,84 грн. не може вважатися документом, який посвідчує укладення договору позики, з огляду на наступне.

Як зазначено в п. 1.4 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженій Постановою Правління Національного банку України № 22 від 21 січня 2004 року, платіжне доручення - це розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача.

Таким чином, за своєю правовою природою платіжне доручення підтверджує лише волевиявлення платника на здійснення фінансової операції, проте, жодним чином не свідчить про виникнення у отримувача коштів будь-яких зобов'язань.

Здійснена ОСОБА_3 операція по перерахуванню коштів також не породжує у ОСОБА_4 зобов'язань, характерних для правовідносин, які виникають при наданні грошей в борг, тобто, обов'язку їх повернути, оскільки позивачем не було доведено, що вказані кошти відповідач отримав саме в якості позики, за своїм волевиявленням та внаслідок попередньої домовленості з позивачем.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги про те, що платіжне доручення № 58353 від 13 червня 2014 року на суму 3 286 152,84 грн. достовірно підтверджує факт укладення договору позики між сторонами, є безпідставними.

Посилання апеляційної скарги на те, що суд першої інстанції допустив неповноту судового розгляду, так як судом не досліджувалося питання щодо строку повернення ОСОБА_4 позикових коштів, колегія суддів вважає такими, що не мають правового значення для вирішення спору, оскільки в ході розгляду справи суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність існування між сторонами договірних зобов'язань позичальника та позикодавця, з огляду на що, отримання ОСОБА_4 від позивача вимоги про повернення кошів не породжує у нього будь-яких обов'язків.

Твердження апелянта про те, що сам факт отримання відповідачем грошових коштів породжує в нього автоматичний обов'язок їх повернути, колегія суддів відхиляє, оскільки вони не ґрунтуються на положеннях закону, з огляду на таке.

Зобов'язання по поверненню коштів виникає у особи при отриманні цих коштів в борг, тобто, при укладенні договору позики.

За змістом ст. 509 ЦК України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так як у даній справі факт досягнення між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 будь-яких домовленостей не було доведено і існування між ними договірних взаємовідносин не підтверджено, відсутні підстави вважати, що отримання коштів за банківським переводом від позивача породжує у відповідача автоматичний обов'язок щодо їх повернення на її вимогу.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_3 відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: