Ухвала

Іменем України

23 жовтня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Гримич М.К.,

Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Житомирської міської ради, третя особа - комунальне підприємство «Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №11» Житомирської міської ради, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 03 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що у лютому 2006 року він з дозволу свого дядька - ОСОБА_4, почав проживати у квартирі АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Будь-яких документів на зазначену квартиру ОСОБА_4 не залишив.

Посилаючись на те, що вказана квартира не має власника, а позивач добросовісно та відкрито володіє цим нерухомим майном більше десяти років, сплачує комунальні платежі та проводить поточні ремонти, позивач просив визнати за ним право власності на цю квартиру за набувальною давністю.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 26 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 03 квітня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить до комунальної власності.

У зазначеній квартирі з 2004 року без реєстрації проживав двірник підприємства ОСОБА_4, який був звільнений з роботи за віком та помер у 2015 році (а.с. 100).

При цьому Житомирська міська рада надала інформацію, що рішення виконавчого комітету про включення цієї квартири до числа службового житла та надання її ОСОБА_4 відсутнє.

ОСОБА_2 проживає у зазначеній квартирі з лютого 2006 року, про що працівниками КП «ВЖРЕП №11» 12 січня 2016 року складено відповідний акт.

При цьому, до 09 лютого 2016 року ОСОБА_2 був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2. На його заяву щодо реєстрації у спірній квартирі директор КП «ВЖРЕП №11» листом від 19 лютого 2016 року повідомив про необхідність подання ним документів, які підтверджують його право на проживання у цьому житловому приміщенні.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти чужим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно ( набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

У п. п. 9, 11 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових» судам роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Враховуючи положення ст. ст. 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі ( а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст. 214 ЦПК України).

Зі змісту ст. 344 ЦК України слід дійти висновку, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшли обґрунтованого висновку, що позивач при переїзді у 2006 році до спірної квартири знав про відсутність у нього підстав для набуття права власності на це майно, оскільки він вселився у цю квартиру з дозволу ОСОБА_4, право користування якого спірним житлом не було належним чином підтверджене.

Про обізнаність позивача щодо відсутності у нього підстав для набуття права власності на це житло вказує й та обставина, що його неодноразові звернення з приводу реєстрації за вказаною адресою, залишались без задоволення внаслідок відсутності документів, які підтверджують його право на проживання у спірному житловому приміщенні.

Крім того, володіння не можна визнавати давнім та безперервним, оскільки позивач до 9 лютого 2016 року був зареєстрований за іншою адресою.

Доводи касаційної скарги про те, що квартира не має власника відхиляються колегією суддів, оскільки спірна квартира належить до комунальної власності міста.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (ст. 335 ЦПК України), і на законність судових рішень не впливають.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 03 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: М.К. Гримич

І.М. Фаловська