Головуючий суду 1 інстанції - Чехов С.І.
Доповідач - Орлов І.В.
Справа № 418/23/16-ц
Провадження № 22ц/782/90/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2017 року

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах

головуючого: Орлова І.В.,

суддів: Назарової М.В., Стахової Н.В.,

за участю секретаря : Коротенка С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Сєвєродонецьку Луганської області справу за позовом Публічного акціонерного товариства (ПАТ) «Укртранснафта» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні житлом, виселення та зняття з реєстраційного обліку, треті особи - Міловська селищна рада Міловського району Луганської області, Служба у справах дітей Міловської райдержадміністрації та

за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Укртранснафта», ОСОБА_7, ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укртранснафта» на рішення Міловського районного суду Луганської області від 09 листопада 2016 року, -

в с т а н о в и в:

У січні 2016 року представник Публічного акціонерного товариства (ПАТ) «Укртранснафта» (далі позивач) звернувся до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 (далі відповідачі) з позовом у якому просив суд: визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1; виселити відповідачів з вищевказаної квартири, що належить ПАТ «Укртранснафта»; зняти реєстрацію місця проживання відповідачів у спірній квартирі за вищевказаною адресою.

У прийнятому 16 лютого 2016 року до спільного провадження зустрічному позові ОСОБА_4 просив суд: визнати недійсними Договір купівлі-продажу частики квартири від 14 лютого 2001 року, якій був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 та Договір купівлі-продажу спірної квартири від 07 лютого 2002 року, якій був укладений між ОСОБА_7 та Державним акціонерним товариством «Придніпровські магістральні нафтопроводи».

Рішенням Міловського районного суду Луганської області від 09 листопада 2016 року у задоволені як первісного так і зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просив: рішення місцевого суду в частині відмови у задоволені первісного позову скасувати. Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «Укртранснафта» задовольнити у повному обсязі.

Залишення без задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 до ПАТ «Укртранснафта», ОСОБА_7, ОСОБА_3 сторони не оскаржували. Згідно з вимогами статті 303 ЦПК України, у цій частині рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників: позивача, служби у справах дітей Міловської райдержадміністрації, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, зважаючи на таке.

Так, судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 24 жовтня 2006 року Міловською районною державною адміністрацією, власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 є Відкрите акціонерне товариство (ВАТ) «Укртранснафта», правонаступником якого є ПАТ «Укртранснафта». Право загальнодержавної власності на вищевказане нерухоме майно зареєстроване за позивачем в установленому законом порядку (т.1 а.с.10, 30).

Рішенням Міловської селищної ради № 02/13 від 18 листопада 2015 року вулиця Луначарського перейменована на Центральну (т. 1 а.с.51).

08 січня 2009 року між ВАТ «Укртранснафта», як позичкодавцем та ОСОБА_2, як користувачем, був укладений Договір позички № 3053-9/001-00 (далі Договір) за умовами якого позивач безоплатно, строком на 2 роки 11 місяців, передав у користування ОСОБА_2 помешкання - квартиру за вищевказаною адресою (розділи 1,3 Договору).

Відповідно до пункту 9.1. Договору крім користувача право проживання у квартирі також набули: дружина ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та їхні сини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідно до пункту 2.1.7. Договору користувач зобов'язувався після закінчення терміну позички повернути помешкання позичкодавцю в належному стані з врахуванням нормативного зносу на протязі 5-ти календарних днів.

Згідно з пунктом 7.1.1. сторони Договору визначили, що він припиняє свою дію внаслідок розірвання за настанням умов, зазначених у розділі 6. Відповідно до пункту 6.1.2. Договір може бути розірваний на вимогу позичкодавця у випадку звільнення користувача з підприємства. Згідно з пунктом 6.3 у випадку розірвання Договору з визначених пунктом 7.1. підстав, користувач та інші особи, які проживають у помешканні відповідно до пункту 9.1., підлягають виселенню з помешкання без надання іншого житла (т.1. а. с. 11-12).

Наказом № 2-к від 03 січня 2012 року ОСОБА_2 було звільнено з підприємства позивача за пунктом 1 статті 40 КЗпП України з 10 січня 2012 року ( т.1 а.с.15).

12 грудня 2013 року ОСОБА_2 був ознайомлений з письмовою вимогою посадових осіб ПАТ «Укртранснафта» у строк до 25 грудня 2013 року звільнити спірну квартиру на підставі пункту 2.1.7. Договору (т.1 а. с. 16).

Пропозицію про звільнення спірної квартири ОСОБА_2 відхилив, запропонував вирішувати спір у судовому порядку, про що листом від 13 січня 2014 року повідомив позивача (а. с. 17).

Пункт 5 частини 2 статті 119 ЦПК України зобов'язує викладати в позовній заяві обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, тобто зобов'язує позивача зазначати підстави свого позову. Підстави позову визначаються лише позивачем, а не судом чи відповідачем.

Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

У розглянутому Міловським районним судом позові ПАТ «Укртранснафта» обґрунтовувало свої вимоги доведеністю обставин припинення Договору позички від 08 січня 2009 року у зв'язку із закінченням 08 грудня 2011 року строку його дії. Позивач посилався на приписи статей 391, 1212 ЦК України та стверджував, що з припиненням дії Договору відпали підстави на яких ОСОБА_2 набув квартиру, вказана квартира зберігається ним безпідставно та підлягає поверненню.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 827 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. До договору позички застосовуються положення глави 58 (Найм, оренда) цього Кодексу

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 764 ЦК України (яка розміщена у главі 58 ЦК України) врегульовані правові наслідки продовження користування майном після закінчення строку договору найму. Зокрема, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Відповідачі, після закінчення 08 грудня 2011 року встановленого у Договорі строку, продовжували користуватися спірною квартирою. Протягом одного місяця, тобто до 08 січня 2012 року заперечень від ПАТ «Укртранснафта» з цього приводу не надходило. Доказів про існування таких заперечень позивач суду не надав. За таких обставин, Договір позички був поновлений на раніше встановлений договором строк - 2 роки 11 місяців, тобто до 08 листопада 2014 року. За аналогічних обставин Договір позички у листопаді 2014 року був поновлений до 08 жовтня 2017 року.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 був зроблений правовий висновок про те, що передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном - підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі № 6-100 цс15 зроблений правовий висновок про те, що у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини 1 статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив, що на час розгляду справи строк дії Договору позички від 08 січня 2009 року не скінчився. Між ПАТ «Укртранснафта», яке є власником помешкання і відповідачами, які користуються спірним майном, існують договірні відносини. Договір позички від 08 січня 2009 року поновлював строк своєї дії і є чинним до 08 жовтня 2017 року.

Письмова вимога позивача від 12 грудня 2013 року направлялася відповідачу ОСОБА_2 до закінчення терміну позички - 08 листопада 2014 року, тобто за відсутністю визначеної пунктом 2.1.7. Договору умови настання обов'язку користувача повернути помешкання після закінчення терміну позички.

Апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укртранснафта», оскільки між сторонами існують договірні відносини, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень статтей 319 та 1212 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводом апеляційної скарги стосовно неправильного застосування судом першої інстанції до правовідносин сторін положень частини 3 статті 125 ЖК України, якою забороняється виселення звільнених за скороченням штату працівників із службових жилих приміщень. Спірна квартира не відноситься до числа службових жилих приміщень у розумінні приписів статті 118 ЖК України. Власником цього приміщення є ПАТ «Укртранснафта». Разом з тим, помилкове, зайве посилання на матеріально-правову норму Житлового кодексу України, ніяк не впливає на законність та правильність зробленого місцевим судом висновку про відмову у задоволені первісного позову з інших підстав.

Доводи апеляційної скарги про те, що Договір позички від 08 січня 2009 року вважається розірваним і таким, що припинив свою дію з 10 січня 2012 року, тобто з дня звільнення ОСОБА_2 з підприємства, також є безпідставними.

Так, згідно з пунктом 7.1.1 сторони Договору визначили, що він припиняє свою дію внаслідок розірвання за настанням умов, зазначених у розділі 6. Відповідно до пункту 6.1.2 Договір може бути розірваний на вимогу позичкодавця у випадку звільнення користувача з підприємства.

Після звільнення ОСОБА_2 з підприємства, вимоги про розірвання Договору позички від 08 січня 2009 року з передбачених пунктами 7.1.1., 6.1.2. підстав ПАТ «Укртранснафта» не заявляло. Вимоги про розірвання зазначеного договору не були предметом розглянутого місцевим судом позову. Твердження про те, що Договір позички припинив свою дію з 10 січня 2012 року є суб'єктивним трактуванням позивачем умов зазначеного договору, яке не спростовує законність прийнятого судом рішення про відмову у задоволенні первісного позову з інших підстав.

Відповідно до статті 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суд з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог статтей 10, 60 ЦПК України, дійшов правильного й обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні первісного позову. Підстав для зміни або скасування рішення суду першої інстанції за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 315, 319, 325 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укртранснафта» відхилити.

Рішення Міловського районного суду Луганської області від 09 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді