АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 533/1001/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2182/17Головуючий у 1-й інстанції Лизенко А. В. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

секретар: Філоненко О.В.

за участю представника відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» - Коваленка Р.Й.

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» та Доценка Андрія Миколайовича

на рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 05 липня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - приватний нотаріус Доценко Андрій Миколайович, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та договору іпотеки.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Козельщинського районного суду Полтавської області від 05 липня 2017 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватний нотаріус Доценко Андрія Миколайовича, про визнання недійсними договору купівлі-продажу та договору іпотеки, задоволено в повному обсязі.

Визнано недійсним з моменту вчинення договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, який посвідчений приватним нотаріусом Козельщинського районного нотаріального округу Доценко А.М. 28 березня 2008 року за реєстровим номером 522.

Визнано недійсним з моменту вчинення договір іпотеки, укладений між Закритим акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» та ОСОБА_6, який посвідчений приватним нотаріусом Козельщинського районного нотаріального округу Доценко А.М. 28 березня 2008 року за реєстровим номером 529.

Вирішено питання судових витрат.

Ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 20.07.2017 року виправлено описку в рішенні Козельщинського районного суду Полтавської області від 05.07.2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - приватний нотаріус Доценко Андрій Миколайович, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та договору іпотеки.

Замінено у вступній частині рішення суду прізвище та ініціали невірно зазначеного відповідача «ОСОБА_6.» на дійсно присутнього в судовому засіданні відповідача «ОСОБА_7.».

З цим рішенням не погодився відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк», представник якого, посилаючись на необґрунтованість рішення місцевого суду, порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити в повному обсязі, вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування доводів скарги зазначає, що судом першої інстанції протиправно не було взято до уваги, що ОСОБА_5 своєю заявою від 28.03.2008 про згоду на продаж її чоловіком ОСОБА_9 будинку також засвідчила свою згоду на продаж земельної ділянки, на якій цей будинок розташовано, оскільки за принципом цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований, перехід права власності на об'єкт нерухомості та права власності на земельну ділянку за договором купівлі-продажу, за умови незмінності розмірів та цільового призначення земельної ділянки, відбувається одночасно.

Окрім того, вважає, що судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні не надано обґрунтованого висновку, що ОСОБА_5, не могла довідатися про вчинення 28.03.2008 року оспореного правочину раніше, ніж 25.01.2016 року.

Також, з вказаним рішенням суду не погодилась третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - приватний нотаріус Доценко А.М., який, посилаючись на неповне з'ясування місцевим судому всіх обставин справи, порушення норм матеріального права, подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_5 залишити без задоволення.

В обґрунтування доводів скарги зазначає, що висновок суду про збереження права особистої власності на земельну ділянку за позивачкою ОСОБА_5 після завершення будівництва, введення в експлуатацію та реєстрації права спільної сумісної власності на житловий будинок, споруджений на цій земельній ділянці, є безпідставним оскільки спірна земельна ділянка набуває статусу складової частини єдиної неподільної речі та, як наслідок, переходить у спільну сумісну власність подружжя.

Зауважує, що сплив понад восьми років з моменту укладення оспорюваного договору являється істотною підставою стверджувати, що ОСОБА_5, як мінімум, мала можливість дізнатись про порушення свого права. Відсутність зацікавленості ОСОБА_5 щодо з'ясування правового статусу земельної ділянки, яку вона вважає своє власністю, якою протягом багатьох років користується маловідома особа, яка спочатку мала намір придбати цей будинок, не можна вважати обґрунтованою, оскільки обов'язок доказування обставин, пов'язаних із строками звернення до суду покладається на сторону позивача.

У судовому засіданні представник ПАТ КБ «ПриватБанк» доводи апеляційних скарг підтримав та прохав їх задовольнити.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшла висновку про відхилення апеляційних скарг з наступних підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що, згідно актового запису №18 в Книзі реєстрації актів про одруження Відділу реєстрації актів громадянського стану Козельщинського РУЮ Полтавської області, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 одружились 30.08.2003 року (Свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 (т.1, а.с.9).

Рішенням 10 сесії 5 скликання Козельщинської селищної ради «Про передачу безкоштовно у власність земельної ділянки гр. ОСОБА_5» від 05.06.2007 року позивачу відповідно до ст.ст.118, 121 ЗК України передано безкоштовно у власність земельну діяльну площею 0,0817 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за рахунок земель комунальної власності Козельщинської селищної ради. Право власності на земельну ділянку посвідчено Держаним актом на право власності на земельну ділянку (т.1, а.с.10; т.2, а.с.76).

16.08.2007 року, на підставі вказаного рішення, позивачу видано Державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_3, згідно якого ОСОБА_5 є власником земельної ділянки із кадастровим номером НОМЕР_2, площею 0,0817 га, яка розташована в АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №72 (т.1, а.с.11-12).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 71290535 від 25.10.2016 року, спірна земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_2, площею 0,0817 га, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 16578319 від 18.10.2014 року, належить на праві приватної власності (1/1) ОСОБА_5 (а.с.19-23).

На вказаній земельній ділянці ОСОБА_5 та ОСОБА_7 було збудовано житловий будинок.

Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.10.2007 року ОСОБА_7 на праві приватної власності належав будинок за адресою: Полтавська обл., Козельщинський р-н., АДРЕСА_1, загальною площею75,3 кв.м., житлова площа 42,9 кв.м., на підставі рішення виконкому Козельщинської селищної ради Козельщинського району Полтавської області від 28.09.2007 року номер 142 (а.с.13).

Право власності на вказаний будинок за ОСОБА_7 зареєстроване у КП «Кременчуцьке МБТІ» 01.10.2007 року, що підтверджується Витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно № 16122753 (а.с.14).

28.03.2008 року ОСОБА_5 було написано заяву, якою надано дозвіл ОСОБА_7 на продаж вказаного будинку (т.1, а.с.122).

28.03.2008 року між ОСОБА_7 (продавець) та ОСОБА_6 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 загальною площею 75,3 кв.м., житловою площею 42,9 кв.м., та земельної ділянки на якій він розташований, площею 817 кв.м., кадастровий номер № НОМЕР_2 (т.1 а.с.15).

Даний договір посвідчений Доценко А.М., приватним нотаріусом Козельщинського районного нотаріального округу та зареєстровано в Державному реєстрі правочинів, згідно Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів за № 5683549 28.03.2008 року (т.1, а.с.16-17).

Окрім цього, 28.03.2008 року відповідач ОСОБА_6 (Іпотекодавець) уклав з ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (Іпотекодержатель) договір іпотеки вказаного будинку та земельної ділянки, з метою забезпечення виконання зобов'язань Іпотекодавця перед Іпотекодержателем (т.1, а.с.160-162).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_4 перебувала у приватній власності позивача, а тому ОСОБА_7 не мав права продажу майна власником якого він не є, на підставі чого договір купівлі-продажу від 28.03.2008 року в частині земельної ділянки є недійсним. При цьому оскільки, договір купівлі-продажу будинку не міг бути укладений без включення до нього купівлі-продажу земельної ділянки, то це тягне за собою визнання даного договору недійсним в цілому. На підставі наведеного місцевим судом було зроблено висновок, що договір іпотеки підлягає визнанню недійсним в цілому, оскільки він порушує майнові права позивача.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

За змістом ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст.57 СК України (в редакції, чинній на дату приватизації земельної ділянки) особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування.

Законом України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17.05.2012 року доповнено ч.1 ст.57 СК України пунктом 5, яким прямо віднесено до особистої приватної власності: «земельна ділянка, яка набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України».

Окрім того, статтею 61 СК України (в редакції чиннійна дату приватизації) спірна земельна ділянка не віднесена до об'єктів права спільної сумісної власності.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням 10 сесії 5 скликання Козельщинської селищної ради від 05.06.2007 року ОСОБА_5 передано безкоштовно у власність земельну діяльну площею 0,0817 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за рахунок земель комунальної власності Козельщинської селищної ради. У подальшому, 16.08.2007 року, на підставі вказаного рішення, позивачу видано Державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_3, згідно якого ОСОБА_5 є власником земельної ділянки із кадастровим номером НОМЕР_2, акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №72 (т.1, а.с.10-12). Окрім того, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №71290535 від 25.10.2016 року, спірна земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_2, площею 0,0817 га, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 16578319 від 18.10.2014 року, належить на праві приватної власності (1/1) ОСОБА_5 (а.с.19-23).

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що спірна земельна ділянка не набула статусу об'єкта права спільної сумісної власності подружжя, та перебуває у особистій власності ОСОБА_5

У подальшому, на вказаній земельній ділянці ОСОБА_5 та ОСОБА_7 було збудовано житловий будинок, який, згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.10.2007 року на праві приватної власності належав ОСОБА_7 (а.с.13).

За приписами ст.ст. 60,61 СК України, вказаний житловий будинок являється об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

28.03.2008 року ОСОБА_5 було написано заяву, якою надано дозвіл ОСОБА_7 саме на продаж вказаного будинку, при цьому того ж дня між ОСОБА_7 (продавець) та ОСОБА_6 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 загальною площею 75,3 кв.м., житловою площею 42,9 кв.м., та земельної ділянки, на якій він розташований, площею 817 кв.м., кадастровий номер № НОМЕР_2

Відповідно до ст.658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

З урахуванням наведеного, оскільки спірним договором купівлі-продажу було вирішено питання продажу не лише житлового будинку як об'єкту спільної сумісної власності, його власником ОСОБА_7, за наявності отриманої на те згоди іншого з подружжя, а й земельної ділянки, яка перебуває у приватній власності ОСОБА_5, не є об'єктом спільної сумісної власності, згода на її продаж власником не надавалась.

З викладеного вбачається, що ОСОБА_7 було вчинено продаж земельної ділянки, власником якої він не є та за відсутності нотаріально завіреної довіреності на вчинення відповідних дій від імені ОСОБА_5

Твердження в апеляційній скарзі приватного нотаріуса Доценко А.М. стосовно того, що висновок суду про збереження права особистої власності на земельну ділянку за позивачкою ОСОБА_5 після завершення будівництва, введення в експлуатацію та реєстрації права спільної сумісної власності на житловий будинок, споруджений на цій земельній ділянці, є безпідставним, оскільки спірна земельна ділянка набуває статусу складової частини єдиної неподільної речі та, як наслідок, переходить у спільну сумісну власність подружжя, не заслуговують на увагу суду та спростовуються вищевикладеним.

Відповідно до ст.41 Конституції Україниніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні Право власності є непорушним.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод(Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимогстатті 9 Конституції України, відповідно до якого закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник згідно зі ст.319 ЦК України володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За нормою ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

На підставі вищевикладеного колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що договір купівлі-продажу від 28.03.2008 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 є недійсним в частині купівлі-продажу земельної ділянки із кадастровим номером НОМЕР_2.

При цьому, відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Згідно викладеного, висновок суду про те, що договір купівлі-продажу будинку не міг бути укладений без включення до нього купівлі-продажу земельної ділянки, а тому визнання спірного договору від 28.03.2008 року в частині земельної ділянки тягне за собою визнання його недійсним в цілому, колегія суддів також вважає вірним.

Доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» стосовно того, що судом першої інстанції протиправно не було взято до уваги, що ОСОБА_5 своєю Заявою від 28.03.2008 про згоду на продаж її чоловіком ОСОБА_9 будинку також засвідчила свою згоду на продаж земельної ділянки, на якій цей будинок розташовано, оскільки за принципом цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований, перехід права власності на об'єкт нерухомості та права власності на земельну ділянку за договором купівлі-продажу, за умови незмінності розміру та цільового призначення земельної ділянки, відбувається одночасно, є безпідставними, оскільки за нормами Цивільного кодексу України право продажу товару належить власникові товару, або через представника на підставі відповідної довіреності. При цьому законом не передбачено можливості здійснення продажу земельної ділянки особою відповідно до заяви власника про відсутність заперечень про продаж будинку, який знаходиться на належній йому земельній ділянці.

Посилання в апеляційній скарзі Банку на правові висновки Верховного Суду України від 11.06.2012 року по справі №6-66цс11 та від 16.12.2015 року по справі №62710цс15, не заслуговують на увагу, з огляду на те, що обставини даної справи та наведені в даних висновках є відмінними, та не можуть вплинути на висновки суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_5

Також, оскільки статтею 5 Закону України «Про іпотеку» визначено, що предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: - нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; - нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; - нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

На підставі наведеного, враховуючи? що 28.03.2008 року відповідач ОСОБА_6 (Іпотекодавець) уклав з ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (Іпотекодержатель) договір іпотеки вказаного будинку та земельної ділянки, з метою забезпечення виконання зобов'язань Іпотекодавця перед Іпотекодержателем, при цьому договір на підставі якого ОСОБА_6 мав намір набути права власності на спірні земельну ділянку та будинок визнані недійсними, це тягне за собою визнання недійсним договору іпотеки, за наявності підстав, визначених статтею 215 ЦК України.

Посилання в апеляційних скаргах як ПАТ КБ «ПриватБанк», так і приватного нотаріуса Доценко А.М. про пропуск позивачем строків позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки матеріалами справи достовірно встановлено, що ОСОБА_5 не була стороною спірних договорів, та 18.10.2014 року нею було отримано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на земельну ділянку із кадастровим номером НОМЕР_2, тобто ще у жовтні 2014 року вона вважала себе власником земельної ділянки. Позов було подано до місцевого суду у листопаді 2016 року тобто у межах визначеного ст.257 ЦПК України, трирічного строку позовної давності.

Інші доводи апеляційних скарг є неспроможними, не ґрунтуються на нормах закону, жодних фактів доказування, які б спростовували висновки місцевого суду, в них не наведено.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

За таких обставин підстав для скасування рішення місцевого суду з мотивів, викладених в апеляційних скаргах, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317 ЦПК України , колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» та Доценко Андрія Миколайовича, - відхилити.

Рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 05 липня 2017 року, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

ГОЛОВУЮЧИЙ : /підпис/ Т.О. Кривчун

СУДДІ : /підпис/ Ю.В. Дряниця

/підпис/ Л.І. Пилипчук

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Т.О. Кривчун