Справа № 369/1769/16-ц
Провадження № 2/369/685/17
РІШЕННЯ

Іменем України

02 березня 2017 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

Головуючого судді Усатова Д.Д.,

за участі секретаря Кузьменко П.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів , -

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди.

Свої вимоги мотивував тим, що за рішенням суду від 01 лютого 2010 року з відповідача ОСОБА_2 стягнуто 10 000,00 грн. - основного боргу, 3269 грн.- індексу інфляції, 3% річних у розмірі 300 грн., 10 000,00 грн. - неустойки, та 250,00 грн. витрат на ІТЗ.

Так позивач зазначає, що до цього часу рішення суду не виконано, борг не повернуто.

Вказав, що за наявності судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин та не звільняє боржника від відповідальності за не виконання грошового зобов'язання. На підставі ст. 625 ЦК України відповідач має відшкодувати йому борг за період з 3 січня 2010 року по грудень 2014 року з врахуванням індексу інфляції в розмірі 14 300 грн.

Посилаючись на вищевикладене та норми законодавства позивач просив суд: стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти в розмірі 14300,00 грн.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

У судовому засіданні відповідач позов не визнав, Просив суд відмовити в задоволенні позову з підстав необґрунтованості і через пропуск строку позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, обґрунтування позовних вимог, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як визначено у ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі № 2-3330/2009 від 01 лютого 2010 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн. - основного боргу, 3269 грн.- індексу інфляції, 3% річних у розмірі 300 грн., 10 000,00 грн. - неустойки та 250,00 грн. витрат на ІТЗ.

За рішення суду, яке набрало законної сили, видано виконавчий лист, який пред'явлений для примусового виконання до ВДВС Києво-Святошинського РУЮ Київської області.

Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 р. "Про судове рішення у цивільній справі" роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При розгляді справи відповідач просив суд відмовити в задоволенні позову через пропуску строку позовної давності.

Встановлено, що з заробітної плати ОСОБА_2 кожного місяця здійснювались відрахування, що відповідно зменшувало суму боргу. Розрахунок заборгованості по інфляційним втратам, поданий ОСОБА_1, розрахований на всю суму боргу в розмірі 10 000 грн. та за весь період заборгованості з січня 2010 року по грудень 2014 року.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач знав про часткове погашення боргу, починаючи з листопада 2010 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За правилами ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до вимог ч. 5 зазначеної вище статті, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 06 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13 зазначено, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідач заявив про застосування строків позовної давності, про що подав суду відповідну заяву.

За ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Порушення зобов'язання у розумінні ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За змістом статей 524 та 533 ЦК грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується постановою Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12.

Зобов'язальні правовідносини, які належать до грошових, досить різноманітні. Вони можуть бути частиною інших оплатних зобов'язань (наприклад, обов'язок покупця сплатити гроші за придбаний товар, обов'язок наймача оплатити користування майном тощо), а можуть мати самостійний характер (відносини позики, кредиту, банківського вкладу і под.). Разом з тим не є грошовими зобов'язання, в яких грошові знаки використовуються не як засіб погашення грошового боргу, а виконують роль товару.

За ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 нарахував інфляційні втрати на всю суму заборгованості та на весь період до погашення боргу, суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог, враховуючи щомісячне погашення заборгованості боржником, що відповідно зменшувало суму заборгованості, іншого розрахунку позивач не наддав тому у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляції на суму боргу в 10000 грн. за період з січня 2010 року по грудень 2014 року суд відмовляє.

Керуючись ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України, -

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Д.Д.Усатов