Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" грудня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарях - Томіленку В.В., Юдицькому К.О., Чуб Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_4, за участю третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6, Житлово-експлуатаційної дільниці № 414, орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 стягнути з відповідачів на її користь судовий збір в розмірі 487 гривень 20 копійок.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є співвласником житлового приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 і зареєстрована в квартирі з 1981 року. Крім того, в квартирі зареєстровані її донька - ОСОБА_7, син - ОСОБА_6, син - ОСОБА_2 (фактично не проживає) та його донька - ОСОБА_3 (фактично не проживає). ОСОБА_2 добровільно у 2007 році залишив жиле приміщення, а ОСОБА_3 тільки зареєстрована і фактично ніколи не проживала, не цікавляться ним та не виконують обов'язки члена сім'ї, передбачені ст. 64 ЖК України, пов'язані з утриманням, оплатою житлового приміщення та комунальних послуг. Будь-яке майно, яке належить відповідачам у квартирі відсутнє.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Пояснила суду, що відповідач ОСОБА_2 являється її сином. Вона сплачує багато коштів за утримання та обслуговування квартири, а відповідач ОСОБА_2 не допомагає в утриманні квартири, у зв'язку з чим вона звернулася до суду з позовом, проте він зареєстрував за адресою квартири ще й дитину. З 2003 року відповідач ОСОБА_2 взагалі не проживає у квартирі, ОСОБА_3 також не проживає у квартирі, з народження її ніхто не бачив, вона жила у бабусі. До 2003 року ОСОБА_2 періодично проживав у квартирі сам, вона навіть не знала, що у нього є донька ОСОБА_3.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_8 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Пояснила суду, що спірна квартира на даний час є приватизованою. Про доньку відповідача ОСОБА_2 позивач дізналася у 2006 році. Права доньки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в даному випадку не порушуються, оскільки дитина з самого народження проживала з батьками, а потім з піклувальниками, тобто жодного дня вона не проживала у спірній квартирі. Зазначила, що в 2005 році позивачем було подано позов про визнання втративши права користування квартирою.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Пояснив суду, що спірну квартиру було отримано у 1980 роках і він був включений в ордер на надання права користування квартирою. В даній квартирі йому немає місця для проживання. Він з сім'єю проживає в орендованій квартирі. Він не має ключів від квартири, домофон та дзвінок на дверях вимкнений. Ключі від квартири у нього були рівно тиждень приблизно три роки тому. У квартирі він не проживає з 1987 року. З того часу він то проживав у тещі своєї першої дружини, то у тещі другої дружини. З дружиною та дітьми він не міг прийти проживати у вказану квартиру, тому що йому немає місця там. З даного приводу він розмовляв з матір'ю, але всі спроби були марними.

Законний представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 в судовому засіданні проти позову заперечувала. Пояснила суду, що малолітня ОСОБА_3 з чотирьохмісячного віку проживає разом з нею та своєю бабусею. В 2010 році батьків ОСОБА_3 було позбавлено батьківських прав. Дитина не мала можливості проживати з чужими для неї людьми. Вони намагалися зв'язати з рідними дитини і через ЖРЕО, але вони навіть не пере телефонували, при цьому знаючи про дитину. Вони ж намагалися встановити спілкування, родинний зв'язок між ними та дитиною. Крім того, також зазначила, що вони не проти сплачувати кошти за утримання квартири, але родичі дитини не виходили з ними на зв'язок.

Третя особа ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги. Пояснив суду, що в 1988 році його рідний брат ОСОБА_2 повернувся з армії, одружився та проживав у своєї дружини, згодом він розлучився та знову одружився. З 2003 року він взагалі не проживає у квартирі. Малолітню ОСОБА_3 він взагалі ніколи не бачив та не знає. Також йому не відомо, коли ОСОБА_2 було позбавлено батьківських прав, про будь-які прохання про допомогу з боку брата він не пам'ятає.

Представник органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації - Ємельяненко О.М. в судовому засіданні проти визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування спірною квартирою заперечувала. Пояснила суду, що з 2010 року дитина перебуває на обліку у Службі у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації та не може бути позбавлена права на користування квартирою, в якій зареєстрована.

Третя особа ОСОБА_7 в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву, в якій просила справу розглядати без її присутності.

Представник третьої особи - Житлово-експлуатаційної дільниці № 414 в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати без участі третьої особи.

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали даної справи, матеріали цивільної справи №2-1284/06, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 квітня 1981 року на підставі рішення виконкому Дарницької районної Ради народних депутатів від 23 лютого 1981 року за № 154 Виконавчим комітетом Дарницької районної Ради народних депутатів міста Києва на ім'я ОСОБА_1, сім'я якої складається з чотирьох осіб: ОСОБА_1, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_6 було видано ордер № 78840 серії № Б на право зайняття трьох кімнат загальною житловою площею 40,2 кв.м. в квартирі АДРЕСА_2 (а.с.20).

Згідно довідки форми № 3 від 30 грудня 2015 року, виданої Центром комунального сервісу, у квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані: ОСОБА_1 - з 18 червня 1981 року; ОСОБА_2; ОСОБА_7 - з 10 березня 1988 року; ОСОБА_6 - з 05 серпня 1993 року та ОСОБА_3 (а.с.19).

Згідно ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року визнано ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 05 липня 2017 року заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року, скасоване.

Розпорядженням органу приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 43-497 від 28 вересня 2016 року квартиру АДРЕСА_3 було передано в приватну спільну власність гр. ОСОБА_1 та членам її сім'ї: ОСОБА_6, ОСОБА_7 в рівних долях.

В подальшому, 28 вересня 2016 року органом приватизації Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації було видано свідоцтво, згідно якого було посвідчено, що квартира АДРЕСА_3 належить на праві приватної спільної власності гр. ОСОБА_1 та членам її сім'ї: ОСОБА_6, ОСОБА_7 в рівних долях.

Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Як роз'яснено в п. 10 постанови Пленуму ВСУ «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року, у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Наявність рішення суду про право громадянина користуватися жилим приміщенням не є перешкодою до розгляду і задоволення позову про визнання його таким, що втратив це право з мотивів, що після набрання рішенням законної сили або після його виконання він був відсутнім понад шість місяців, у тому числі і в тих випадках, коли строк для виконання рішення не скінчився.

Згідно ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до акту від 16 жовтня 2015 року, складеного сусідами по будинку АДРЕСА_1 - ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та затвердженого начальником ЖРЕО № 404, останні підтвердили, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_5 не проживають більше шести місяців.

Згідно акту від 20 жовтня 2017 року, складеного сусідами по будинку АДРЕСА_1 - ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 та затвердженого начальником ЖРЕО № 404, останні підтвердили те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дійсно фактично не проживають з 2003 року по сьогодення за адресою: АДРЕСА_5.

Будучи допитим в судовому засіданні свідок ОСОБА_17 пояснив суду, що працює двірником на протязі дев'яти років з січня 2009 року у Житлово-експлуатаційній організації, яка обслуговує АДРЕСА_1. Режим роботи становить двірником з 06-00 години ранку до 14-00 годин в якості двірника та з 14-00 годин обслуговує сходові клітини, працюючи до 15-00 або до 17-00 годин, а інколи в довше. Крім того, також він розносив під підпис квитанції про сплату коштів за комунальні послуги. Останні два роки квитанції він не розносив. Проте, зазначив, що завжди квитанції, які він розносив, отримували позивач та її син ОСОБА_18. Сина ОСОБА_19 за весь час він ніколи у квартирі не бачив. Разів п'ять він його бачив у дворі будинку, так як останній приходив провідувати власну доньку ОСОБА_24, яка проживає у цьому ж будинку на восьмому поверсі. У позивача він цікавився, де проживає ОСОБА_2, на що йому повідомили, що той проживає у своєї дружини. Про наявність у ОСОБА_2 ще однієї доньки по імені ОСОБА_3 та двох синів, він нічого не знав. ОСОБА_7 він також не знає. Зазначив, що за дев'ять років крім позивача та її сина ОСОБА_18 він нікого у квартирі не бачив.

Свідок ОСОБА_15 пояснила суду, що багато років працювала разом з позивачем, з 1981 року також проживає у АДРЕСА_8. З позивачем вона тісно спілкується, має спільні з нею інтереси та у спірній квартирі позивача буває кожен день. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у квартирі не проживає Донька позивача ОСОБА_7 також у квартирі не проживає, так як проживає у чоловіка. Більше п'яти років ОСОБА_2 вона взагалі у квартирі не бачила, а ОСОБА_3 ніколи у квартирі не бачила. Поруч з будинком вона бачила відповідача ОСОБА_2 З приводу того, де проживає ОСОБА_2 вона з позивачем не спілкувалася, кількість дітей у ОСОБА_2 їй також не відома. Знає лише те, що у ОСОБА_2 є донька, яка проживає у цьому ж будинку, проте позивач нічого про це не розповідала.

Таким чином, з огляду на вищевикладене вбачається, аналізуючи надані суду докази в їх сукупності, беручи до уваги покази свідків та пояснення відповідача ОСОБА_2, суд приходить до висновку що відповідач ОСОБА_2 з 2003 року не проживає за адресою реєстрації, що не заперечувалося останнім в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом представника ОСОБА_2 ОСОБА_20 до ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про вселення та усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 серпня 2006 року, в задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням було відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_2 ОСОБА_20 до ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про вселення та усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням було задоволено та вселено ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_6.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 листопада 2006 року, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 серпня 2006 року було залишено без змін.

Вказаним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 серпня 2006 року було встановлено, що позивачі за первісним позовом під час розгляду вказаної справи не надали доказів на підтвердження своїх доводів, що ОСОБА_2 не проживає в спірному житловому приміщенні з 2002 року без поважних причин. Крім того, судом також було встановлено, що позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_2 необхідно продовжити встановлений законом шестимісячний строк протягом якого зберігається жиле приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

В той же час, станом на день розгляду даного позову, будь-яких належних доказів того, що відповідач ОСОБА_2 проводив або проводить будь-які дії щодо вселення його у спірну квартиру суду надано не було, враховуючи те, що рішенням суду від 07 серпня 2006 року його було вселено у спірну квартиру, що свідчить про відсутність заінтересованості у проживанні в спірній квартирі. Суд критично відноситься до тверджень відповідача ОСОБА_2 про те, що він не має ключів від квартири та йому просто немає місця для проживання у квартирі, оскільки суду не було надано належних доказів в підтвердження факту чинення йому перешкод у користуванні квартирою, а інші доводи відповідача ОСОБА_2 свідчать лише про наявність непорозумінь та конфліктних відносин між ним та позивачем. Проте, сам по собі факт наявності таких відносин не може свідчити про наявність перешкод у користуванні відповідачем спірним приміщенням та бути поважною причиною його відсутності за місцем реєстрації понад встановлені законом строки.

Аналізуючи вищевикладені доводи, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання ОСОБА_21 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1

Щодо позовних вимог про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 то вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Як вбачається з свідоцтва про народження, ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 року, батьками якої записані - ОСОБА_2 та ОСОБА_22 (а.с.49).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 лютого 2010 року, ОСОБА_22 та ОСОБА_2 було позбавлено батьківських прав відносно ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.44-45).

Розпорядженням Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації № 224 від 27 травня 2010 року «Про призначення опіки та піклування над малолітніми і неповнолітніми дітьми», призначено опікуном над ОСОБА_3 гр. ОСОБА_23 (а.с.47).

В подальшому, розпорядженням Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 150 від 21 березня 2016 року «Про припинення та призначення піклування над неповнолітніми дітьми», піклування ОСОБА_23 над ОСОБА_3 було припинено та призначено ОСОБА_4 піклувальником над неповнолітньою ОСОБА_3 (а.с.48).

Як вбачається з актів обстеження умов проживання від 17 червня 2014 року, 15 грудня 2016 року, при намаганні провести перевірку обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 двері квартири не відчинили, проте було встановлено, що дійсно ОСОБА_3 у спірній квартирі не проживає, а проживає з піклувальником за адресою: АДРЕСА_7 (а.с.50-52).

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону.

Як роз'яснено в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», зазначено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК УРСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Як визначено статтею 71 ЖК УРСР, жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадку влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім'ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім'ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

У цьому випадку, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, враховуючи, що батьки ОСОБА_3 позбавлені батьківських прав, а остання проживає за адресою піклувальника, право на користування спірною квартирою ОСОБА_3 не вважається втраченим, у зв'язку з чим у суду відсутні підстави вважати її такою, що втратила право користування спірною квартирою.

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на вищевикладене, аналізуючи надані суду докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_4, за участю третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6, Житлово-експлуатаційної дільниці № 414, орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Крім того, в порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача ОСОБА_2 підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 243,60 гривень.

Керуючись ст.ст. 9, 64, 71, 72 Житлового кодексу Української РСР, п. 10 постанови Пленуму ВСУ «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року, ст. ст. 3, 11, 57-61, 88, 208, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_4, за участю третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6, Житлово-експлуатаційної дільниці № 414, орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2, таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 243 (двісті сорок три) гривні 60 (шістдесят) копійок.

В решті позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: