АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Парамонов М.Л.
№22-ц/796/ 193/2017 Доповідач Кравець В.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів Іванченка М.М., Слюсар Т.А.

за участю секретаря Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1, правонаступниками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 травня 2016 року у справі за позовом Житлово-будівельного кооперативу «Учитель-3» до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за житлово-комунальні послуги,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року ЖБК «Учитель-3» звернулося до суду із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просило стягнути з відповідача заборгованість з оплати-житлово-комунальних послуг та витрат з утримання будинку та прибудинкової території в розмірі 6 269 грн. 87 коп., витрати на правову допомогу у розмірі 4500,00 грн та вирішити питання судових витрат.

В мотивування вимог посилалося на те, що відповідач користується в повному обсязі житлово-комунальними послугами, плату за утримання житла та за користування комунальними послугами не вносить, у зв'язку з чим утворилась заборгованість.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 травня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Житлово- будівельного кооперативу «Учитель-3» 5397 грн. 18 коп., витрати на правову допомогу в сумі 1218,00 грн., судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп., а всього - 6858 грн.. 78 коп.

В задоволенні іншої частини позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує, що суд порушив норми ст. 11 ЦПК України, a також норми ст. 541 ЦК України, щодо солідарного обов'язку співвідповідачів (матеріальне право), застосував до спірних правовідносин норми ст. 156 ЖК України, а не норми спеціального закону (Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Крім того, ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є споживачами комунальних послуг та послуг з утримання прибудинкової території і зобов'язані їх сплачувати відповідно до закону.

Вважає, що 01 квітня 2016 p. ним було подано копію рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08.09.2015 р. за № 753/8261/14-ц та копію ухвали Апеляційного суду м. Києва від 02.12.2015 р. за № 753/8261/14-ц, яким встановлено що ЖБК «Учитель-3» неправомірно виставлення мешканцям будинку, заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкової території наданий до суду відповідачем Акт Державної фінансової інспекції в м. Києві за № 0930/1202 від 31.05.2013 року, яким встановлено, що за період з 01.01.2010 по 12.04.2013 року відсутні регістри бухгалтерського обліку та відсутній штат працівників, що свідчить про надання відповідачем послуги з утримання будинку та прибудинкової території не у повному обсязі.

Зазначив, що в рішенні суду спотворено покази свідків, що були викликані за заявою позивача - це свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6. зокрема свідок ОСОБА_7, повідомила, що для прибирання внутрішньо будинкових територій (сходів, коридорів) приходилося збирати кошти у мешканців («скидатися грішми») (т. запис с/з від 01.04.2016 року), що знову підтверджує обставину не надання послуг по утриманню будинку та прибудинкової території у повному обсязі.

В судове засідання правонаступники відповідача ОСОБА_1 та представник позивача не з'явилися, про день і час розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив із того, що відповідач користуються усіма житлово-комунальними послугами наданими позивачем, проте не сплачує їх вартість внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню в судовому порядку.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі»рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення. Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Відповідно до ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, в повній мірі зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Згідно з ч.3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судом встановлено, що згідно наданої позивачем довідки форми №3 від 12.11.2014 року - в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані 5 осіб (a.c.9); відповідач ОСОБА_1 є власником зазначеної квартири; дана квартира є трикімнатною, житловою площею 41,76 кв. м.

Згідно копії свідоцтва про право власності від 03.12.2007 року - квартира АДРЕСА_1, загальною площею 82,00 кв. м належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а.с.112).

Будинок АДРЕСА_1 знаходиться на балансі та утриманні ЖБК «Учитель-3».(а.с.10-11).

Згідно наданого позивачем довідки - розрахунку заборгованості - за відповідачем ОСОБА_1 (власником квартири) за період з серпня 2010 року по січень 2014 року включно існує заборгованість у розмірі 6269,87 грн.. (а.с.132).

Відповідач ОСОБА_1 фактично не заперечував про те, що з серпня 2012 року по січень 2014 року він не сплачував за отримані житлово-комунальні послуги будь-які суми.

Згідно до ст. 322 Цивільного кодексу України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Утримання майна власників квартир (будинку та прибудинкової території) здійснюється ними шляхом оплати всіх витрат по утриманню експлуатуючій організації.

Відповідно до ст.ст. 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.

Відповідно ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться й одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускаються.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого cамоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Згідно зі статтею 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Законуобов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Системний аналіз положень ст. ст. 2, 9, 10, 189, 190 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що правовідносини, пов'язані з несвоєчасною оплатою житлово-комунальних послуг, за своєю правовою природою не є житловими.

Так, завданнями житлового законодавства є регулювання житлових відносин з метою: 1) забезпечення гарантованого Конституцією України права громадян на житло; 2) належного використання і схоронності житлового фонду; 3) зміцнення законності в галузі житлових відносин (ст. 2 ЖК Української РСР).

За змістом ст. 9 ЖК Української РСР житлові права громадян поділяються на три види:

- право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за бажанням громадян грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

- право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

- на гарантію неможливості бути виселеним із займаного жилого приміщення або обмеженим у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У свою чергу, встановивши заборону використання громадянами жилих будинків і жилих приміщень на шкоду інтересам суспільства, законодавець у ст. 10 ЖК Української РСР визначив такі житлові обов'язки громадян:

- дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають;

- використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення;

- додержувати правил користування жилими приміщеннями;

- економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію.

У Розділі V ЖК України (ст. ст. 189, 190) передбачена відповідальність за порушення житлового законодавства, а саме:

- за неналежне використання житлового фонду та інші порушення житлового законодавства;

- за заподіяння шкоди житловому фонду.

Таким чином, питання оплати житлово-комунальних послуг, у т.ч. і щодо належного виконання відповідних зобов'язань, житловим законодавством не регулюється.

Натомість, відповідно до частини першої статті 1 ЦК України особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, регулюються цивільним законодавством.

Пунктом 10 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені.

Як вбачається з Преамбули Закону України «Про житлово-комунальні послуги», цей Закон визначає лише основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

За визначенням, наданим у ст. 1 Закону, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг (ст. 3).

Відповідно до частини першої статті 4 зазначеного Закону законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Згідно з частиною другою статті 4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Якщо суб'єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов'язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до Цивільного кодексу України.

З огляду на те, що в процесі прийняття спеціального закону - Закону України «Про житлово-комунальні послуги» - зміни до ЦК України Верховною Радою України не розглядалися та не приймалися, стосовно спірних правовідносин норми спеціального закону не можуть конкурувати з нормами основного акту цивільного законодавства.

Разом із тим відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а . замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 року у справі №6-59цс13.

Крім того, обов'язком сплатити за надані й спожиті послуги випливає також з положення ч. 1 ст. 11 ЦК України про те, що цивільні права та обов'язки випливають із дій осіб, що передбачені актом цивільного законодавства. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року № 6-110 цс12 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з тим, що відповідач не сплачував за користування наданими їй комунальними послугами, заборгованість по яких підлягає стягненню в судовому порядку.

За змістом ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи:

1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг та національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики;

2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території;

3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

Ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Порядок формування тарифів на кожний вид житлово-комунальних послуг другої групи (пункт 2 частини першої статті 14 цього Закону) визначає Кабінет Міністрів України (ч. 1. ст. 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Стягуючи з відповідача заборгованість за надані житлово-комунальні послуги у розмірі 5 397,18 грн. - як заборгованість за оплату отриманих послуг за період з грудня 2011 року по січень (включно) 2014 року (а.с.132), суд першої інстанції виходив з того, що первісна редакція позову була подана в суд в грудні 2014 року (а.с.3).

Проте, такий висновок суду є передчасним з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи у червні 2014 року позивач ЖБК «Учитель - 3» звернулося до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з серпня 2010 року по січень 2014 року у розмірі 6 269,87 грн. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26.06.2014 року - відмовлено у прийнятті заяви про видачу судового наказу. (а.с.14).

Звертаючись до суду із даним позовом у грудні 2014 року, ЖБК «Учитель - 3» просило суд стягнути із ОСОБА_1 заборгованість із серпня 2010 року по січень 2014 року у розмірі 6 269,87грн. (а.с.132), тобто розміром, який ставився до вимоги у заяві про видачу судового наказу.

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_1 подав до суду заяву про застосування строку позовної давності. (а.с.36)

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За частинами першою, другою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора (виконавця послуг) на стягнення грошових коштів можна реалізувати у позовному провадженні та шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором (виконавцем послуг) заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг позовної давності.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування частини другої статті 264 ЦК України міститься у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі №6-931цс15.

Відповідно до наведеного в позові розрахунку заборгованості відповідача за період з серпня 2010 року по січень 2014 року складала 6 тис. 269 грн 87 коп.

Однак суд апеляційної інстанції установив, що позивач у червні 2014 року звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 та інших заборгованості за вказані комунальні послуги.

Отже, оскільки ЖБК «Учитель-3», звернувшись у червні 2014 року до суду із заявою про видачу судового наказу, вчинив дію, передбачену частиною другою статті 264 ЦК України , та перервав перебіг строку позовної давності, то такий строк у даній справі обчислюється із червня 2011 року по січень 2014 року.

Таким чином, заборгованість у межах строку позовної давності складає 2 тис. 143 грн 06 коп. (6 тис. 269 грн 87 коп. з відрахуванням нарахованої заборгованості з серпня 2010 року по травень 2011 року), адже вимоги позову про заборгованість з серпня 2010 року по травень 2011 року знаходяться поза межами трирічного строку позовної давності.

Таких же по суті висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 20.04.2016 року у справі № 221/515/15-а.

01 липня 2016 року ОСОБА_1, який є відповідачем у справі, помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 від 02 липня 2016 року, виданого Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

За відомостями наданими Шістнадцятою Київською державною нотаріальною конторою, спадкова справа була заведена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Олефіренко К.М., що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру від 18 лютого 2017 року.

Згідно інформації на запит суду до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Олефіренко К.М., із заявами про прийняття спадщини за померлим ОСОБА_1 звернулися ОСОБА_2 - дружина та ОСОБА_3 - донька.

Проте, свідоцтва про право на спадщину видано не було.

Порядок прийняття спадщини, яка відкрилася після 1 січня 2004 року, визначений Главою 87 ЦК України.

Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов'язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України "Здійснення права на спадкування") та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України "Оформлення права на спадщину).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 08.04.2015 року у справі № 6-33цс15.

Оскільки правовідносини у даній справі допускають правонаступництво, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованості за житлово-комунальні послуги, оскільки відсутність свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог ЖБК «Учитель-3».

Відповідно до вимог ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно вимог ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, зазначена в частині першій цієї статті, має право знайомитись з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

Згідно до Постанови Кабінету Міністрів України №590 від 27 квітня2006 року «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ і порядок їх компенсації» витрати, пов'язані з правовою допомогою стороні на користь якої було ухвалено судове рішення, за умови, що компенсація сплачується іншою стороною, не може перевищувати суму, що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи.

Згідно п. 47 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення під 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги y цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року №. 3460-VI «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яки таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

З урахуванням того, що сума заборгованості за комунальні послуги зменшена з 5 тис. 397 грн. 18 коп. до 2 тис. 143 грн 06 коп., стягнутий судом розмір витрат на правову допомогу підлягає збільшенню пропорційно до задоволених і відхилених вимог у розмірі з 1218,00 грн. до 1 786,81 грн., оскільки розмір встановлений судом є неправильним.

Доводи ОСОБА_1 про те, що суд не взяв до уваги копію рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08.09.2015 р. за № 753/8261/14-ц та копію ухвали Апеляційного суду м. Києва від 02.12.2015 р. за № 753/8261/14-ц, є безпідставними, оскільки відповідач не є стороною у даних справах.

Інші доводи апелянта на суть прийнятого рішення не впливають.

Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Умовами ч.1 ст. 88 ЦПК України визначено, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Отже, з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ЖБК «Учитель-3» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 44 гривні 45 копійок за подання позову, а з позивача ЖБК «Учитель-3» на користь відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги по 97 гривень 78 копійок.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про задоволення позову частково.

Керуючись ст. 218,303,304,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 правонаступниками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_3- задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов Житлово-будівельного кооперативу «Учитель-3» до ОСОБА_1, правонаступниками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_3,про стягнення суми заборгованості за житлово-комунальні послуги - задовольнити частково.

Стягнути солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Житлово-будівельного кооперативу «Учитель-3» заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 2 143 грн. 06 копійок.

Стягнути солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Житлово-будівельного кооперативу «Учитель-3» витрати на правову допомогу у розмірі 1 786 грн. 81 копійок.

Стягнути із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Житлово-будівельного кооперативу «Учитель-3» судовий збір за подання позову по 44 гривні 45 копійок з кожного.

Стягнути із Житлово-будівельного кооперативу «Учитель-3» на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3судовий збір за подання апеляційної скарги по 48 гривень 89 копійок кожному.

В задоволенні іншої частини позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді