У х в а л а

іменем україни

06 грудня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.,

суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину та надання дозволу на виїзд за кордон, за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Харківської області від 15 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому просила:

- стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ј частини усіх видів доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви і до досягнення дитиною повноліття;

- надати ОСОБА_3 дозвіл на тимчасові неодноразові виїзди за кордон разом із малолітньою дитиною ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу його батька ОСОБА_4, до досягнення ОСОБА_6 16-річного віку.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилалася на те, що 17 квітня 2012 року між нею та ОСОБА_4 було укладено шлюб, під час якого у них народився син ОСОБА_6

Посилаючись на те, що сторони фактично з моменту народження дитини разом не проживають, дитина проживає з нею і тільки вона займається її вихованням та матеріальним забезпеченням, а відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, взаємин із дитиною не підтримує, не бере жодним чином участі в її вихованні, не цікавиться станом її здоров'я, фізичним, духовним та моральним розвитком, ОСОБА_3 просила стягнути аліменти на утримання дитини.

Також посилаючись на те, що вона має намір у цілях розвитку та оздоровлення неповнолітньої дитини неодноразово здійснювати поїздки за кордон, у зв'язку із чим декілька разів зверталася до відповідача із проханням надати їй із сином дозвіл на виїзд за кордон, на що отримала відмову, ОСОБА_3 просила задовольнити позов в частині надання їй дозволу на тимчасові неодноразові виїзди за кордон разом із малолітньою дитиною без згоди та супроводу його батька до досягнення ОСОБА_6 16-річного віку.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 27 серпня 2013 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на сина ОСОБА_6 у розмірі ј частини усіх доходів, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви (16 липня 2013 року) і до досягнення дитиною повноліття.

Надано ОСОБА_6 дозвіл на тимчасові неодноразові виїзди за кордон без згоди та супроводу його батька - ОСОБА_4 до досягнення ОСОБА_6 шістнадцятирічного віку.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 15 червня 2016 року від 15 червня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 27 серпня 2013 року змінено в частині надання дозволу дитині на виїзд за кордон, доповнивши країною виїзду - США.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та передати справу на новий розгляд за підсудністю в Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області по місцю реєстрації сторін у справі.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що сторони з 17 квітня 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_6, а тому оскільки відповідач фактично не проживає з сином, не виконує обов'язки по утриманню неповнолітньої дитини, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з нього аліментів на сина у розмірі ј частини усіх доходів, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви (16 липня 2013 року) і до досягнення дитиною повноліття.

При цьому апеляційний суд також погодився з висновками місцевого суду про надання ОСОБА_6 дозволу на тимчасові неодноразові виїзди за кордон без згоди та супроводу його батька - ОСОБА_4 до досягнення ОСОБА_6 шістнадцятирічного віку, оскільки позивач отримала імміграційну візу та дозвіл на постійне проживання у США разом з дитиною ОСОБА_6, а тому змінив рішення місцевого суду в частині надання дозволу, доповнивши його країною виїзду - США.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що з 17 квітня 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народився син ОСОБА_6 (а. с. 7).

Як вбачається з наданих під час апеляційного розгляду справи представником позивача документів, позивач разом з дитиною 12 квітня 2013 року отримала імміграційну візу до США і виїхала до США разом з дитиною 18 вересня 2013 року, разом з дитиною має право на постійне перебування до 2023 року.

Обґрунтовуючи позов в частині стягнення аліментів на дитину, ОСОБА_3 посилалася на те, що сторони фактично з моменту народження дитини разом не проживають, дитина проживає з нею і тільки вона займається її вихованням та матеріальним забезпеченням, а відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, взаємин із дитиною не підтримує, не бере жодним чином участі в її вихованні, не цікавиться станом її здоров'я, фізичним, духовним та моральним розвитком.

Відповідно до ст. 180 СК Українибатьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України).

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

У силу положень ст. 183 СК Українирозмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 184 СК України).

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. ст. 183, 184 СК України.

Отже, відповідно до ст. ст. 183, 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Враховуючи, що після розірвання шлюбу між сторонами дитина проживає з матір'ю, батько дитини коштів на утримання дитини не надає, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про наявність правових підстав для стягнення з нього аліментів на сина у розмірі ј частини усіх доходів, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви (16 липня 2013 року) і до досягнення дитиною повноліття.

При цьому, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та погоджуючись із висновком місцевого суду про визначення аліментів у частці від доходу батька, апеляційний суд виходив з того, що відповідач не надав належних та допустимих доказів про те, що він не в змозі сплачувати аліменти у призначеному судом розмірі або що він не є батьком цієї дитини.

Разом з тим, судом не враховано, що матеріали справи не містять будь-яких належних доказів щодо офіційного працевлаштування відповідача.

Також судом апеляційної інстанції не надано належної оцінки доводам відповідача про те, що він офіційно не працює і має нерегулярний дохід.

За таких обставин колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що апеляційний суд належним чином не перевірив підстави для визначення розміру аліментів у частці від доходу батька.

Крім того, колегія суддів суду касаційної інстанції не погоджується з висновком апеляційного суду щодо надання ОСОБА_6 до досягнення шістнадцятирічного віку дозволу на тимчасові неодноразові виїзди за кордон без згоди та супроводу його батька ОСОБА_4

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні.

Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил).

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Надання такого дозволу на постійне проживання малолітньої дитини без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Суди також не врахували визначеної статтею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» можливості ухвалення судом рішення лише на разовий виїзд дитини без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, натомість надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків відносно виховання дитини, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-15цс17, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права на підставі положень ст. 360-7 ЦПК України.

Зважаючи на вищевикладене у сукупності колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суд апеляційної інстанції наведеного вище не врахував та на порушення вимог ст. ст. 141, 153, 157 СК України фактично позбавив батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості особистого спілкування з нею; при цьому суд належним чином не перевірив підстави для визначення розміру аліментів у частці від доходу батька, у зв'язку із чим неповнота з'ясування обставин у справі унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, а тому рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги щодо направлення справи на новий розгляд за підсудністю в Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області спростовуються матеріалами справи, оскільки згідно з копією паспорту позивачки останнім місцем її реєстрації (з 21 травня 2013 року) є смт. Мала Данилівка Дергачівського району (а. с. 37-39).

За таких обставин справа за позовом ОСОБА_3 підсудна Дергачівському районному суду Харківської області відповідно до вимог ч. 1 ст. 110 ЦПК України, оскільки позови про стягнення аліментів, про визнання батьківства, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Таким чином колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 15 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.І. Євтушенко

Судді: І.М. Завгородня

Л.М. Мазур

Т.О.Писана

О.В. Попович