АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 594/586/16-ц Головуючий у 1-й інстанції Чир П.В.
Провадження № 22-ц/789/309/17 Доповідач - Міщій О.Я.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 травня 2017 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Міщія О.Я.

суддів - Ткач З. Є., Шевчук Г. М.,

при секретарі - Шмигельська І.З.

з участю апелянта ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 ОСОБА_4,

відповідачки ОСОБА_5,

її представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_3 на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 26.01.2017 р. за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання права власності на майно,-

В С Т А Н О В И Л А:

В червні 2016 р. ОСОБА_1, ОСОБА_3 звернулись в суд із вказаним позовом, посилаючись на те, що в 2001 р. вони за власні кошти купили незакінчений будівництвом житловий будинок (фундамент) по АДРЕСА_1, однак покупцем об'єкта була вказана їх неповнолітня на той час дочка - відповідачка ОСОБА_5 Після укладення договору купівлі - продажу вони за власні кошти та власними силами завершили будівництво і ввели будинок в експлуатацію, власником майна зазначивши ОСОБА_5 Відповідачка також є власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування будинковолодіння.

Крім того, в 2007 р. вони здійснили реконструкцію спірного будинку, влаштували у цокольному поверсі приміщення магазину, який також зареєстрований за ОСОБА_5

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що відповідачка як неповнолітня, а потім студентка не мала і не могла мати власних коштів для купівлі незавершеного будинку (фундаменту), а потім для його будівництва, просили задовольнити позов, визнавши недійсними свідоцтво про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_2, свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення магазину по АДРЕСА_1, державний акт на право власності на землю, видані ОСОБА_5, а також визнати за ними право власності на вказані приміщення і на земельну ділянку для будівництва та обслуговування зазначеного майна.

ОСОБА_1, ОСОБА_3 вказали, що купили незавершене будівництво - фундамент, який знесли і збудували новий будинок за власні кошти, тобто повністю переробили та створили нову річ. Тому, просили визнати право власності на майно за ними, як за подружжям, в рівних частинах, оскільки придбали майно під час перебування у шлюбі, а також набули право власності на новостворене майно.

Рішенням Борщівського районного суду від 26.01.2017 р. в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання недійсними свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серії НОМЕР_1, виданого виконавчим комітетом Кудринецької сільської ради 03 вересня 2010 року, свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2, виданого виконавчим комітетом Кудринецької сільської ради 21 липня 2010 року, Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, виданого Кудринецькою сільською радою 13 серпня 2007 року, визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, нежиле приміщення магазину та земельну ділянку для будівництва, обслуговування жилого будинку і господарських споруд за кадастровим номером НОМЕР_4 площею 0,2065 га. на території села Кудринці Борщівського району Тернопільської області - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_3 просять рішення суду скасувати в частині відмови у позові про визнання за ними права власності на 4/5 частини житлового будинку по АДРЕСА_2, 4/5 частини магазину по АДРЕСА_1 і 4/5 земельної ділянки для обслуговування вказаного будинковолодіння, а також визнати за ними право власності на 4/5 частини (за кожним з них по 2/5) зазначеного майна.

Позивачі вказали, що вони не заперечують того, що ОСОБА_5 на законних підставах набула право на 20%, тобто на 1/5 частину спірного майна, уклавши згідно закону договір купівлі - продажу незавершеного будівництва від 19.02.2001 р.

Однак, після укладення вказаного договору купівлі - продажу і до завершення будівництва в 2004 р. всі будівельні роботи проводились ними, тобто позивачами, за їхні особисті (подружні) кошти. Відповідачка, якій на момент завершення будівництва виповнилось лише 19 років, не мала ніяких доходів, тому не брала участі ні в добудові і реконструкції, ні в оформленні дозвільних та правоустановлюючих документів на спірне майно. Позивачі зазначили також, що вони мали домовленість з відповідачкою про те, що ОСОБА_5 оформить на їх ім'я спірне будинковолодіння.

У зв'язку з цим, ОСОБА_1, ОСОБА_3, вказали, що як подружжя набули право власності на 4/5 частини будинковолодіння, приміщення магазину і земельної ділянки, оскільки майно придбане ними за час шлюбу.

Крім того, ОСОБА_1, ОСОБА_3 вказали, що суд невірно зазначив у мотивувальній частині рішення про те, що вони пропустили строк позовної давності, не врахувавши, що початок перебігу цього строку починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивачі зазначили, що дізнались про порушення свого права 09.06.2016 р. після отримання вимоги від ОСОБА_5 про звільнення спірного приміщення. Також суд, відмовляючи в позові за безпідставністю вимоги, не вправі вказувати в мотивувальній частині рішення про відсутність підстав для поновлення пропущеного строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення частково.

Вирішуючи спір, суд виходив з того, що відсутні підстави для задоволення позову про визнання недійсними правоустановлюючих документів та визнання права власності за позивачами як за подружжям на належне відповідачці майно.

Колегія суддів вважає, що слід погодитись із вказаним висновком суду.

З матеріалів справи видно, що 19.02.2001 р. між ОСОБА_7 та неповнолітньою ОСОБА_5, яка діяла за згодою батька ОСОБА_1, було укладено договір купівлі-продажу незакінченого будівництвом житлового будинку, процент готовності якого становить 20%, що знаходиться в АДРЕСА_3. Всі права та обов'язки по добудові незакінченого будівництвом житлового будинку взяв на себе законний представник неповнолітньої ОСОБА_1 Продаж вчинено за суму 1359 грн., які продавець ОСОБА_7 отримала від покупця ОСОБА_5 під час підписання договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦК України ( в редакції 1963 року і втратив чинність 01.01.2004 року) неповнолітні віком від п'ятнадцяти до вісімнадцяти років вправі укладати угоди за згодою своїх батьків (усиновителів) або піклувальників.

Тобто, з матеріалів справи видно, що ОСОБА_5 у встановленому законом порядку стала власником незавершеного будівництвом будинку. Позивачі не заперечують проти вказаних обставин.

Як видно з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.05.2004 р., власником будинковолодіння по АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 Житловий будинок знаходиться на земельній ділянці пл. 0,2065 га, яка належить ОСОБА_5 на праві власності згідно державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_5 від 13.08.2007 р., цільове призначення землі - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Як пояснили сторони, після закінчення будівництва відповідно до рішення Кудринецької сільської ради № 32 від 25.05.2007 р. дано дозвіл на реконструкцію житлового будинку в АДРЕСА_1 під магазин продпромтоварів.

Актом державної приймальної комісії № 770 від 26.12.2007 р. прийнято в експлуатацію закінчений будівництвом об'єкт.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03.09.2010 р., власником домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 а, є ОСОБА_5 Підстава виникнення права власності - свідоцтво про право власності серії НОМЕР_6 від 03.09.2010 р. Форма власності - приватна.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.07.2010 р., власником нежилого приміщення (магазину) за адресою АДРЕСА_1, є ОСОБА_5 Підстава виникнення права власності - свідоцтво про право власності серії НОМЕР_7 від 21.07.2010 р. Форма власності - приватна.

Згідно ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Із змісту позовної заяви, пояснень ОСОБА_1, ОСОБА_3 у суді видно, що позивачі просили задовольнити їх вимоги на тій підставі, що вони як подружжя за час шлюбу повністю збудували будинок, за власні кошти провели його реконструкцію, а тому мають право власності на майно.

Суд розглянув спір саме в межах вказаних позовних вимог.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як роз'яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 р. "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житлові будинки" у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Участь інших осіб у будівництві не створює для них права власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв'язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім'ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що спірний будинок збудований на земельній ділянці, власником якої є відповідачка ОСОБА_5

Суд, розглянувши спір в межах заявлених вимог, правильно відмовив у позові про визнання права власності за ОСОБА_1, ОСОБА_3, як за подружжям, на спірне майно, оскільки вони не є ні власниками земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, ні забудовниками. Сама по собі та обставина, що позивачі витратили власні кошти для спорудження будинку та його реконструкції не може бути підставою для задоволення позову на підставі ч. 3 ст. 368 ЦК України.

Під час розгляду справи в апеляційному суді представники ОСОБА_1, ОСОБА_3 вказали, що спірне майно створено в результаті спільної праці усіх членів сім'ї, в.т.ч. за їх кошти і за кошти відповідачки, тому є спільним майном, що не було враховано судом при ухваленні рішення.

Однак, з матеріалів справи видно, що ОСОБА_1, ОСОБА_3 хоч і зацитували у позовній заяві ч. 4 ст. 368 ЦК України, однак з позовом про визнання спірного майна спільною сумісною власністю, набутого в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, не звертались, не подавали відповідних доказів, тому вказані вимоги не були предметом судового розгляду в суді першої інстанції.

Що стосується посилання ОСОБА_1, ОСОБА_3, на те, що вони набули право власності на спірне майно згідно ч. ч. 1, 2 ст. 331, ч. ч. 1,4 ст. 322 ЦК України, то суд правильно відмовив у задоволенні позову з цих підстав.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Судом встановлено, що відповідачка згідно правоустановлюючих документів є власником спірного майна.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів.

Отже, висновок суду про відмову в задоволенні позову з тих підстав, що ОСОБА_1, ОСОБА_3 набули право власності на новостворене майно є правильним.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції, зазначеним у мотивувальній частині рішення, про те, що суд не вбачає підстав для поновлення пропущеного строку позовної давності.

Згідно ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. ч. 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відмовляючи у визнанні причин пропущення позовної давності поважними, суд фактично виходив з того, що сплив строк позовної давності за вимогами ОСОБА_1, ОСОБА_3

Однак, вказаний висновок не відповідає обставинам справи та суперечить висновку суду про те, що вимоги позивачів є безпідставними.

Позивачі зазначили, що знали про реєстрацію права власності на спірне майно за відповідачкою, оскільки самі ж проводили цю реєстрацію. Однак, про порушення свого права дізнались лише після отримання письмової вимоги ОСОБА_5 від 09.06.2016 р. про звільнення будинку та земельної ділянки.

Суд вказаних вимог закону та обставин не взяв до уваги і не врахував, що відмовити у позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим.

У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за його безпідставністю.

Оскільки суд правильно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_3 у зв'язку з безпідставністю, колегія суддів вважає, що слід змінити рішення суду, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання про те, що суд не вбачає підстав для поновлення пропущеного строку позовної давності, як на підставу відмови в позові.

В решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 309, 313, 314 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Борщівського районного суду від 26.01.2017 р. - змінити, виключити з мотивувальної частини рішення посилання про те,що суд не вбачає підстав для поновлення пропущеного строку позовної давності, як на підставу відмови в позові.

В решті рішення Борщівського районного суду від 26.01.2017 р. - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області О.Я. Міщій