У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

ЛеванчукаА.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання договору позики недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2016 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 14 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про стягнення заборгованості за договором позики, посилаючись на те, що 16 серпня 2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позичили у неї 8 тис. доларів США, про що було складено письмовий договір.

За умовами договору позичальники зобов'язалися повернути позику двома частинами по 4 тис. доларів США не пізніше 25 грудня 2014 року та не пізніше 25 березня 2015 року.

На забезпечення виконання позичальниками договірних зобов'язань, між позивачем та ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_9, того ж дня був укладений договірпоруки, відповідно до умов якого ОСОБА_6 поручився перед позивачем за повернення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позичених коштів.

Відповідачі виконали свої зобов'язання частково повернувши позивачу за весь час дії договору лише 4 тис. доларів США, чим порушили умови договору.

ОСОБА_3 просила позовні вимоги задовольнити.

ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання договору позики недійсним, посилаючись на те, що грошові кошти за цим договором не передавались і відповідно відповідачами не оримувались. Між ним та ОСОБА_6 існували відносини, але не за договором позики, а за усною угодою про придбання в розстрочку належної ОСОБА_6 нерухомості. Саме такими відносинами обумовлено підписання ним та ОСОБА_10 спірного договору позики.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2016 року, описки та арифметичні помилки в якому були виправлені ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 03 березня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 16 серпня 2014 року станом на 15 червня 2015 року, що складається із: заборгованості за позикою в розмірі 04 тис. доларів США, що за курсом НБУ на день ухвалення рішення становить 108 994,57 грн; заборгованості за процентами за користування коштами - 829 доларів США, що за курсом НБУ на день ухвалення рішення становить 22 589,12 грн; 3 % річних від простроченої суми в розмірі 26 доларів США, що за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення становить 708,46 грн, неустойка за прострочення виконання зобов'язання - 3 240 доларів США, що за курсом НБУ на день ухвалення рішення становить 88 285,60 грн, а всього 8 095 доларів США, що за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення становить 220 577,75 грн.

У задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат у справі.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 14 червня 2016 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2016 року, описки та арифметичні помилки в якому були виправлені ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 03 березня 2016 року, змінено в частині розміру сум стягнення.

Абзац другий резолютивної частини рішення викладено в наступній редакції.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 16 серпня 2014 року, яка утворилась станом на 15 червня 2015 року, що складається із: заборгованості за позикою в розмірі 108 994,57 грн, заборгованості за процентами за користування коштами в розмірі 22 589,12 грн, трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 708,46 грн, пені за прострочення зобов'язання в розмірі 71 457,02 грн, a всього 203 749,17 грн.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2016 року, описки та арифметичні помилки в якому були виправлені ухвалою того ж суду від 03 березня 2016 року, залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину.

Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу (ч. 1 ст.1050 ЦК України).

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судами встановлено, що 16 серпня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 укладено договір позики, за умовами цього договору ОСОБА_3 передала, а позичальники ОСОБА_4 і ОСОБА_5 солідарно прийняли в позику валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 8 тис. доларів США.

Позичальники зобов'язалися солідарно повернути позикодавцеві позичені кошти частинами (з розстроченням), а саме: не пізніше 25 грудня 2014 року - 4 тис. доларів США, не пізніше 25 березня 2015 року - 4тис. доларів США.

16 серпня 2014 року між ОСОБА_3, з одного боку, та ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_9, з іншого боку, укладено договір поруки, за яким ОСОБА_6 поручається перед ОСОБА_3 за виконання зобов'язань ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за договором позики від 16 серпня 2014 року, та у разі не виконання останніми умов договору позики відповідає як солідарний боржник.

Пунктом 7 договору позики сторони погодили, що в разі недотримання позичальниками термінів повернення позики згідно з п. 2 цього договору, незалежно від направлення чи не направлення позикодавцем на їхню адресу вимоги, позичальники зобов'язані повернути їй позичені в неї кошти з урахуванням порядку та умов згідно ст. ст. 1050, 625 ЦК України, а також сплатити неустойку з розрахунку 1 % від неповернутої чи несвоєчасно повернутої суми позики за кожен день такого прострочення.

За твердженням позивача розмір не виконаних зобов'язань за договором складає 4 тис. доларів США.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити - відповідні правові висновки.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 не посилається на те, що спірний договір позики був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини, та не надав доказів, підтверджуючих той факт, що спірний договір позики був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Установлено, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження заявлених ОСОБА_4 вимог, доводи про безгрошовість спірного договору спростовуються його змістом, а саме підписуючи 16 серпня 2014 року договір позики в п. 1 договору сторони зазначили про те, що позикодавець передала, а позичальники солідарно прийняли в позику валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 8 тис. доларів США, та не зазначають, що кошти будуть передані після підписання цього договору, або на підтвердження передачі коштів має бути написана розписка тощо.

Матеріали справи не містять доказів оскарження договору позики до звернення ОСОБА_3 з позовом про повернення боргу.

Отже, ухвалюючи рішення, суди, встановивши фактичні обставини справи та надавши їм відповідну правову оцінку, правильно застосувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог та відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Обставини справи досліджено повно, зібраним доказам надана оцінка.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права при його ухваленні, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування судових рішень, та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновком суду по їх оцінці, тому колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 334, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2016 року в частині, що залишена без змін рішенням апеляційного суду Харківської області від 14 червня 2016 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 14 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак