Справа № 372/2644/15-ц Головуючий у І інстанції Потабенко Л. В.
Провадження № 22-ц/780/5057/17 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 53 29.11.2017
УХВАЛА

Іменем України

29 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Ігнатченко Н.В.,

суддів: Кулішенка Ю.М., Сушко Л.П.,

за участю секретаря: Волошина В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробниче підприємство «Біокор-Агро» про визнання повідомлення про наступне звільнення та наказ про звільнення незаконними, поновлення на роботі, стягнення недоотриманої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

у с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому, з врахуванням уточнюючих позовних вимог, просив визнати лист-повідомлення товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробниче підприємство «Біокор-Агро» (далі - ТОВ НВП «Біокор-Агро») від 12 березня 2015 року № 28 про його наступне звільнення 29 травня 2015 року з посади директора з виробництва ТОВ НВП «Біокор-Агро» на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України незаконним; визнати його звільнення з посади директора з виробництва ТОВ НВП «Біокор-Агро» 29 травня 2015 року неправильним (без законних підстав та з порушенням встановленого порядку); визнати наказ ТОВ НВП «Біокор-Агро» від 29 травня 2015 року про звільнення ОСОБА_2 з посади директора з виробництва ТОВ НВП «Біокор-Агро» 29 травня 2015 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України незаконним; поновити його на роботі; стягнути з ТОВ НВП «Біокор-Агро» на його користь 5 358,20 грн. недотриманої заробітної плати за лютий 2015 року, 5 844,51 грн. недотриманої заробітної плати за березень 2015 року, 5 738,04 грн. недотриманої заробітної плати за квітень 2015 року, 4 964,04 грн. недотриманої заробітної плати за травень 2015 року (до 29 травня 2016 року), 6 493,44 грн. компенсації за невикористану відпустку у 2015 році, 6 493,44 грн. компенсації за невикористану відпустку у 2016 році, 83 561,34 грн. суми вимушеного прогулу з 30 травня 2015 року по 11 серпня 2016 року включно, 275,78 грн. середньоденної суми вимушеного прогулу починаючи з 12 серпня 2016 року за кожен день прострочення розрахунку дня до повного розрахунку; стягнути з ТОВ НВП «Біокор-Агро» на його користь 50 000,00 грн. моральної шкоди за незаконне звільнення та невиплату заробітної плати.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що працював директором з виробництва в ТОВ НВП «Біокор-Агро», однак листом від 12 березня 2015 року № 28 його попередили про наступне звільнення 29 травня 2015 року із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. За змістом вказаного листа, підставою для наступного звільнення є нібито скорочення посади директора з виробництва ТОВ НВП «Біокор-Агро», яке в свою чергу, стало внаслідок скорочення низки посад товариства, що нібито відбулось на підставі наказу від 10 березня 2015 року № 2-ОД, про який позивачу, який є співзасновнику даного товариства, нічого відомо не було. Цим же листом йому було запропоновано переведення на невідому будь-яку іншу вільну посаду із збереженням посадового окладу, а згодом стало відомо, що жодної посади відповідач запропоновувати наміру не мав, метою усіх цих дій були спроби усунути позивача від діяльності підприємства для унеможливлення контролю за діями посадових осіб ТОВ НВП «Біокор-Агро». Крім того, відповідач встановив для позивача строк (3 робочі дня від дня отримання листа) для подання заяви до відділу кадрів у разі прийняття пропозиції на невідому будь-яку іншу вільну посаду, заздалегідь будучи обізнаним, що позивач у зв'язку зі станом здоров'я був відсутній в м. Обухові. Позивач вказав, що його попередили, що якщо він надумає відмовитися від прийняття пропозиції щодо будь-якої іншої вільної посади, то згідно цього листа він повинен у той самий термін повідомити про прийняте рішення відділ кадрів і зробити відповідну відмітку на другому примірнику повідомлення, що також є грубим порушенням вимог законодавства про працю. 5 червня 2015 року представник позивача звернуся з адвокатським запитом до відповідача та вимагав надати в строк до 12 червня 2015 року інформацію стосовно звільнення, проте відповіді отримано не було. Натомість, наступним листом ТОВ НВП «Біокор-Агро» від 29 травня 2015 року № 57 позивача повідомили про те, що його вже звільнено. Станом на 16 червня 2015 року позивач не отримав копію наказу про звільнення. Вважає, що його було звільнено без законних підстав та з порушенням встановленого порядку, а тому він змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених трудових прав.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 18 жовтня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є учасником ТОВ НВП «Біокор-Агро» із часткою у статутному фонді в розмірі 33,16 %. На підставі наказу № 3 від 1 квітня 2004 року він був призначений на посаду начальника відділу збуту товариства, а згідно наказу № 5 від 1 липня 2004 року переведений на посаду директора з виробництва.

26 лютого 2015 року директором ТОВ НВП «Біокор-Агро» ОСОБА_3 видано наказ № 1-ОД «Про внесення змін до штатного розпису», відповідно до якого введено до штатного розпису з 2 березня 2015 року посади головного технолога, механіка та майстра дільниці.

Наказом № 2-ОД від 10 березня 2015 року «Про внесення змін до штатного розпису у зв'язку зі скороченням посад (професій)» внесено з 1 червня 2015 року до штатного розпису підприємства зміни про виведення зі штатного розпису посади «комерційний директор» та «директор з виробництва», та введено до штатного розпису посаду «головний інженер».

11 березня 2015 року ОСОБА_3 було затверджено новий штатний розпис який вводився в дію з 1 червня 2015 року.

З матеріалів справи вбачається, що 12 березня 2015 року ТОВ НВП «Біокор-Агро» за підписом директора направило на адресу директора з виробництва ОСОБА_2 лист за вих. № 28, в якому повідомило, що у зв'язку зі скороченням посад (наказ № 2-ОД від 10 березня 2015 року) попереджає позивача про наступне звільнення з посади директора з виробництва ТОВ НВП «Біокор-Агро» на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, яке відбудеться 29 травня 2015 року. Одночасно позивачу було запропоновано переведення на будь-яку іншу вільну посаду на підприємстві із збереженням посадового окладу. У разі прийняття пропозиції про переведення, відповідач просив позивача протягом трьох робочих днів з дня вручення повідомлення подати заяву до відділу кадрів, а у разі відмови - в той самий термін повідомити про прийняте рішення працівників відділу кадрів і зробити відповідну відмітку на другому примірнику повідомлення. Даний лист був отриманий позивачем 17 березня 2015 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

12 - 18 лютого 2015 року, 3 - 6 березня 2015 року, 28 - 30 квітня 2015 року, 5 - 8 травня 2015 року, 12 - 15 травня 2015 року, 18 - 22 травня 2015 року, 25 - 29 травня 2015 року директором, комерційним директором та бухгалтером підприємства були складені акти про відсутність на роботі позивача без поважних причин.

Наказом № 4-в від 10 березня 2015 року ОСОБА_2 надано щорічну основну відпустку на 24 календарні дні з 10 березня 2015 року по 2 квітня 2015 року за період роботи з 1 квітня 2009 по 31 березня 2010 рік, згідно заяви останнього.

3 квітня 2015 року було видано наказ № 7-в про надання, окрім інших, і ОСОБА_2 щорічної основної відпустки на 24 календарних дні з 3 по 27 квітня 2015 року (з урахуванням того, що 12 квітня 2015 року - святковий і неробочий день) за період роботи з 1 квітня 2010 року по 31 березня 2011 року, згідно заяви останнього.

Встановлено, що 21 травня 2015 року комісія у складі директора, комерційного директора, головного бухгалтера та бухгалтера ТОВ НВП «Біокор-Агро» склали акт про те, що у зв'язку з скороченням посади директора з виробництва (повідомлення № 28 від 12 березня 2015 року) ОСОБА_2 було запропоновано переведення на наявні вільні посади зі збереженням посадового окладу та прохання повідомити про прийняте рішення протягом трьох робочих днів з дня вручення повідомлення (17 березня 2015 року). ОСОБА_2 на повідомлення не відреагував та з дати закінчення відпустки (27 квітня 2015 року) на робочому місці не з'являвся. Крім того, в акті зазначається, що 21 травня 2015 року в адмінбудівлі підприємства відбулась розмова з ОСОБА_2, в якій було повідомлено про наявність вільних на підприємстві посад механіка та майстра дільниці, що були введені в штатний розпис з 2 березня 2015 року наказом від 26 лютого 2015 року та які є вакантними та запропоновано їх розгляд позивачу, проте ОСОБА_2 відмовився підписувати повідомлення про заплановане вивільнення з відміткою про відмову на переведення на запропоновані посади, про що було засвідчено вищевказаною комісією.

Відповідно до наказу № 11-к від 29 травня 2015 року ОСОБА_2, директора з виробництва, звільнено 29 травня 2015 року у зв'язку зі скороченням штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку та компенсації за невикористану відпустку за період з 1 квітня 2011 року (100 календарних днів).

29 травня 2015 року ТОВ НВП «Біокор-Агро» за підписом директора направило на адресу ОСОБА_2 повідомлення за вих. № 57, в якому зазначалось, що 29 травня 2015 року позивача було звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України з проханням терміново з'явитися для отримання трудової книжки та розрахунку. Дане повідомлення було отримано позивачем 9 червня 2015 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Крім того, 26 червня 2015 року, 17 липня 2015 року, 11 серпня 2015 року, 19 серпня 2015 року, 4 вересня 2015 року, 5 квітня 2016 року, 15 липня 2016 року ТОВ НВП «Біокор-Агро» направляло на адресу ОСОБА_2 листи з проханням з'явитися для отримання трудової книжки та розрахунку. При неможливості з'явитися особисто, просили повідомити будь-який зручний для позивача спосіб вирішення даного питання. Вищевказані листи були отримані позивачем, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення.

17 червня 2015 року, 13 липня 2015 року, 27 липня 2015 року, 4 вересня 2015 року, 10 вересня 2015 року, 18 вересня 2015 року, 19 квітня 2016 року, 27 липня 2016 року директором, головним інженером, головним бухгалтер та бухгалтером товариства складено акти про те, що після отримання листів ОСОБА_2 не з'являється для отримання трудової книжки та розрахунку.

Також 18 серпня 2015 року, 17 вересня 2015 року, 16 жовтня 2015 року та 10 березня 2016 року було складено акти про те, що ОСОБА_2 отримував в касі ТОВ НВП «Біокор-Агро» дивіденди та приймав участь в зборах учасників товариства, йому було запропоновано отримати трудову книжку та розрахунок, але він відмовився та покинув адмінбудівлю підприємства.

Встановлено, що 4 серпня 2016 року ТОВ НВП «Біокор-Агро» за підписом директора направило на адресу ОСОБА_2 лист-відповідь на адвокатський запит за вих. № 83, до якого додав довідку про роботу та заробітну плату за період з 1 травня 2014 року до 29 травня 2015 року включно.

Постановою Вищого господарського суду України 30 серпня 2016 року постанову Київського апеляційного господарського суду від 25 травня 2016 та рішення Господарського суду Київської області від 2 грудня 2015 року у справі № 911/4627/15 за позовом ОСОБА_2 до ТОВ НВП «Біокор-Агро» про визнання відмови щодо виплати дивідендів неправомірною, зобов'язання виконати рішення загальних зборів, та стягнення 463 267,50 грн. скасовано та передано на новий розгляд до Господарського суду Київської області в іншому складі суду.

Згідно відомостей на виплату грошей за лютий, березень, та квітень 2015 року, позивач отримував у ТОВ НВП «Біокор-Агро» грошові кошти в зв'язку з непрацездатністю та відпусткою.

Відповідно до довідки головного бухгалтера від 17 жовтня 2016 року за вих. № 108, сума невиплачених компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги з врахуванням утриманих податків становить 19 599,54 грн.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення позову, оскільки позивач звільнений у зв'язку із скороченням штату працівників відповідача та відмовився від переведення на іншу роботу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно із п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України).

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

За змістом ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Таким чином при вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги ст. 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

Установивши, що відбулося скорочення посади, яку обіймав позивач та що йому було запропоновано наявну на підприємстві вакансію майстра дільниці із збереженням посадового окладу і останній фактично відмовився від переведення на цю роботу, проігнорувавши звернення відповідача з цього приводу, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача було проведено з дотриманням ст. ст. 40, 49-2 КЗпП України.

Посилання позову на те, що відповідач не мав наміру запропонувати жодної посади, а метою його дій були спроби усунути позивача від діяльності підприємства є необґрунтованими, оскільки відповідно до розділу 9 статуту ТОВ НВП «Біокор-Агро» позивач як учасник товариства має доступ до всіх його документів, а також має право приймати участь у прийнятті рішень з питань діяльності підприємства.

При цьому, право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис нормативно закріплено щодо підприємств та їх об'єднань у ч. 3 ст. 64 ГК України. Тобто право визначати чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому ним органу, тому доцільність скорочення чисельності або штату працівників судом не обговорюється, оскільки вирішення даного питання стосується внутрішньогосподарської діяльності підприємства.

Враховуючи зазначене, при вирішенні трудового спору щодо поновлення на роботі працівника, звільненого у зв'язку зі скороченням чисельності штату працівників, суд зобов'язаний перевірити наявність підстав для звільнення та дотримання відповідачем порядку вивільнення працівника за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, зокрема, чи мало місце скорочення чисельності штату або чисельності працівників. Проте, суд не має права вирішувати питання про доцільність змін в організації виробництва та наступне скорочення штату працівників, а також наявність підстав для утворення інших структурних підрозділів та їх функціональне навантаження. Вирішення вказаних питань належить до виключної компетенції роботодавця (власника або уповноваженого ним органу).

Також ОСОБА_2, звертаючись з апеляційною скаргою, вказував на те, що при його звільненні відповідачем не було ураховане його переважне право на залишення на роботі.

Згідно із ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Отже, при вивільненні працівників, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у ч. 2 ст. 42 КЗпП України.

За змістом ст. 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, обґрунтовано не взяв до уваги вище наведені посилання позивача, оскільки в даному випадку посаду, яка виключалася із штатного розпису, займала лише одна особа - позивач, а тому не було перед ким визначати його переважне право.

Доводи позивача про те, що введена до штатного розпису посада головного інженера відповідає скороченій посаді директора з виробництва не заслуговують на увагу, адже матеріалами справи не встановлено тотожність цих посад, і при цьому посадові оклади згідно штатних розписів є різними, а позивачем не доведено, що за своєю кваліфікацією, освітою чи досвідом роботи він відповідав вимогам введеної посади.

Так, власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади за відповідною професією чи спеціальністю, які існують на даному підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року, прийнятій за результатами розгляду справи № 6-491цс16, що відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 був членом первинної профспілкової організації і що така профспілкова організація присутня на підприємстві, тому його звільнення не погоджувалось в порядку ст. 43 КЗпП України.

Виходячи з вищевикладеного, правових підстав для визнання повідомлення про звільнення незаконним, визнання звільнення з посади неправильним, визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення позивача на роботі та стягнення моральної шкоди відповідно до вимог ст. 23 ЦК України та ст. 237-1 КЗпП України не вбачається.

За приписами ст. ст. 10, 11, 212 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

За таких обставин, суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, правильно застосувавши положення цивільного закону та встановивши, що ОСОБА_2 попереджений про наступне звільнення, відмовився від переведення на іншу роботу та за відсутності переважного права на залишення на роботі, дійшов обґрунтованого висновку про законність звільнення позивача, проведеного з додержанням відповідної процедури.

Що ж стосується позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то вони є похідними та безпосередньо пов'язані з вирішенням судом питання щодо підстав для поновлення позивача на роботі, а факт неотримання позивачем заробітної плати за лютий, березень, квітень, травень 2015 року не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи. В той же час, від отримання компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги, які нараховані йому при звільненні, позивач свідомо відмовився, вважаючи що таким чином він визнає своє звільнення правомірним. Тобто наведені обставини свідчать про відсутність порушення прав позивача з боку відповідача.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та вважає, що рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 жовтня 2016 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 303, 307-308, 313 - 315, 316 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Л.П. Сушко

Ю.М. Кулішенко