Справа № 645/5690/16-ц
Провадження № 2/645/711/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2017 року Фрунзенський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді - Сілантьєвої Е.Є.

при секретарі - Момот О. І.

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Управління служб у справах дітей департаменту правці та соціальної політики Харківської міської ради про надання права для виїзду дитини за кордон,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позов та просила визнати за ОСОБА_1 право вивозу малолітньої дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, актовий запис про народження №600 до Республіки Туреччини на постійне місце проживання без згоди батька ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2), з правом оформлення всіх проїзних/візових документів на дитину без згоди батька; визначити місце проживання малолітньої дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір'ю ОСОБА_1 на території Республіки Туреччини; дозволити ОСОБА_1 одноосібно приймати рішення на території Республіки Туреччини щодо здоров'я дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (лікування, операційного втручання), віросповідання, навчання, освіти, визначення місця її проживання, організації вільного часу та відпочинку, а також здійснювати законне представництво дитини усіх правових діях повсякденного життя, відповідати за дитину, захищати її права та інтереси. В обґрунтування позовних вимог зазначила наступне: позивач з Відповідачем перебували у шлюбі з 08.09.2012 року. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2014 року шлюб було розірвано у зв'язку з фактичним припиненням шлюбно-сімейних відносин з вересня 2013 року. У шлюбі у Позивачки народилася дитина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, актовий запис про народження № 600. Одразу після народження дитини, шлюбні стосунки погіршилися та з вересня 2013 року сторони припинили існувати як сім'я. Після розірвання шлюбу дитина залишилася на повному утриманні та піклуванні, про що відповідач не заперечував. З цього часу відповідач життям дитини практично не цікавився, не брав жодної участі у матеріальному забезпеченні дитини та у її вихованні та лікуванні. На сьогоднішній день дитині три роки та в неї немає до Відповідача (біологічного батька) ніяких почуттів, оскільки за всі ці роки нею піклувалася виключно родина Позивачки. У травні 2013 року Позивачка познайомилась з громадянином Туреччини - ОСОБА_4 та 03.06.2015 року уклала з ним шлюб. З цього часу Позивачка з дитиною знаходяться на повному утриманні чоловіка Позивачки, користуються його грошовими коштами. Чоловік Позивачки любить їх доньку, вважає її своєю рідною дитиною. Донька теж дуже прив'язана до вітчима, називає його «татом» та дуже любить. Але, чоловік Позивачки проживає у Бурсі, офіційно працює в м. Бурса та отримує постійний дохід у розмірі 10000,00 лір на місяць, у власності має квартиру у Бурсі та автомобіль. Позивачка у Туреччині має офіційний статус дружини та дозвіл на проживання у Республіці Туреччина, область проживання Бурса, дозвіл дійсний до 22.06.2018 року, з після чого буде продовжуватися відповідно до діючого в Туреччині законодавства. Та має страховку. У зв'язку з тим, що чоловік постійно проживає у Туреччині, Позивачка вимушена увесь час жити на дві країни, їздити до України до доньки та повертатись до Туреччини до коханого чоловіка та до власного дому. Від чого страждає дитина. 19.05.2016 року судом вирішено стягувати з Відповідача по 1000,00 гривень щомісячно на утримання дитини починаючи з 28 березня 2016 року. На час звернення до суду заборгованість по аліментам становить 9000,00 гривень. На прийоми до державного виконавця Відповідач не з'являється та жодної участі у вихованні дитини не приймає. Позивачка неодноразово зверталась до відповідача по справі з вимогою та проханням надати дозвіл їх дитині виїхати за кордон у супроводі матері, але відповідач ніяким чином на прохання не реагує, що змусило позивача, керуючись ст.. 155 СК України, Законом України «Про охорону дитинства», принципами 2 та 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року звернутись до суду.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5, яка діяла на підставі нотаріально посвідченої довіреності, позовні вимоги підтримала та просила її задовольнити у повному обсязі.

Відповідач до судового засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. Причини неявки суду не відомі. Заперечень відповідач не надав.

Представник третьої особи - Управління служби у справах дітей департаменту правці та соціальної політики Харківської міської ради до судового засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлялися своєчасно та належним чином. Через канцелярію суду надали заяву з проханням слухати справу за їх відсутності. Також надали висновок Управління служб у справах дітей департаменту правці та соціальної політики Харківської міської ради від 04.01.20917 року № 26 щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю, ОСОБА_1, згідно якого Управління служби у справах дітей департаменту правці та соціальної політики Харківської міської ради, керуючись ст.. ст., 19,161 Сімейного кодексу України, діючи в інтересах дитини, вважали за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю, ОСОБА_1, з правом виїзду малолітньої на постійне проживання до Турецької Республіки.

Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Звертаючись до суду позивач посилався на положення Закону України «Про охорону дитинства». Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та Конвенції про права дитини, та вказував те, що виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини, добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості й не порушить прав відповідача батька і не позбавить останнього можливості брати участь у вихованні неповнолітньої дочки.

Судовим розглядом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.09.2012 року.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.11.2014 року шлюб було розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі народилась дитина - ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 18 червня 2013 року, актовий запис № 600.

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім*ї та прописку, дитина ОСОБА_3 мешкає разом з матір'ю, позивачем по справі, у квартири АДРЕСА_1.

Згідно матеріалів справи відповідач не приймає участі у вихованні дитини, що підтверджується довідкою комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 127 ХМР, рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19.05.2016 року про стягнення аліментів, довідкою державного виконавця Фрунзенського ВДВС ХМУЮ про наявність заборгованості по сплаті аліментів.

Відповідач до судового засідання не з'явився, заперечень та пояснень щодо позовних вимог не надав.

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

У підп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 - виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 С К України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Судом вивчався висновок Управління служб у справах дітей департаменту правці та соціальної політики Харківської міської ради від 04.01.20917 року № 26 щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю, ОСОБА_1, згідно якого Управління служби у справах дітей департаменту правці та соціальної політики Харківської міської ради, керуючись ст.. ст. 19,161 Сімейного кодексу України, діючи в інтересах дитини, вважали за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю, ОСОБА_1, з правом виїзду малолітньої на постійне проживання до Турецької Республіки. Але, суд при оцінки доказів вважає, що зазначений висновок не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки Департаментом не з'ясовані умови мешкання малолітньої в іноземній державі, не вислухана думка батька дитини, не досліджені умови проживання обох батьків.

Також, суд враховує положення ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» щодо можливості ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. У судовому засіданні судом неодноразово з'ясовувалось питання щодо надання дозволу на разовий виїзд малолітньої, але представником позивача було вказано, що вони заперечують щодо надання разового права виїзду та наполягають про надання дозволу на постійне місце проживання дитини Турецької Республіки.

Таким чином, задоволення позовних вимог та надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може бути фактично позбавленням батька дитини можливості брати участь у його вихованні та можливості спілкування з ним.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя -