Ухвала

іменем україни

07 листопада 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., Гримич М.К., Кафідової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до приватного підприємства «Твій стиль плюс» про визнання незаконним наказу в частині формулювання причин звільнення, зміни формулювання звільнення, стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 23 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він з 02 червня 2014 року був прийнятий на роботу завідуючим складу у приватному підприємстві «Твій стиль плюс» (далі - ПП «Твій стиль плюс»). Через конфлікт з директором підприємства, позивач 11 липня 2016 року написав заяву про звільнення за власним бажанням і залишив місце роботи. 13 липня 2016 року роботодавець відмовив у видачі трудової книжки, наказу про звільнення за власним бажанням, заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, а заяву про звільнення знищено у присутності позивача. Того ж дня позивач направив цінним листом на адресу відповідача заяву про звільнення за власним бажанням. Наказом від 29 липня 2016 року позивача було звільнено з посади за прогули на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. 29 липня 2016 року ОСОБА_4 прибув на роботу, де ознайомився з результатами інвентаризації, наказом про його звільнення, отримав трудову книжку та компенсацію. Позивач вважає наказ про звільнення неправомірним в частині формулювання причин звільнення, оскільки він був відсутній на робочому місці з поважних причин, його не допускали на робоче місце. Вказував, що неправомірними діями відповідача, йому завдано моральної шкоди.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просив: визнати незаконним наказ від 29 липня 2016 року в частині формулювання підстав звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України; змінити підставу звільнення на звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України; зобов'язати відповідача внести відповідні зміни до трудової книжки позивача; стягнути з ПП «Твій стиль плюс» на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 липня 2016 року по 19 вересня 2016 року у розмірі 4 252,21 грн., невиплачену заробітну плату за період з 12 липня 2016 року по 29 липня 2016 року у розмірі 1 750,91 грн., компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 1 587,54 грн., а також моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 23 лютого 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що відповідно до наказу від 02 червня 2014 року ОСОБА_4прийнято на роботу на невизначений строк на посаду завідуючого складом ПП «Твій стиль плюс».

На підприємстві відсутня профспілкова організація.

З 14.00 год. 11 липня по 29 липня 2016 року позивач був відсутній на робочому місці, про що свідчать акти про відсутність на роботі.

Відповідно до останнього акта від 29 липня 2016 року ОСОБА_4 відмовився від надання пояснень щодо причин відсутності на робочому місці з 14.00 год. 11 липня по 29 липня 2016 року.

Згідно з табелем обліку використання робочого часу від 29 липня 2016 року за липень 2016 року ОСОБА_4 працював 6 днів по 8 год. з 01 липня 2016 року по 08 липня 2016 року включно, 11 липня 2016 року працював 4 год. Решту днів липня місяця позивач не з'являвся на роботі.

Згідно наказу від 29 липня 2016 року позивача звільнено з посади завідуючого складом за прогули на підставі п. 4 ч. ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вірно виходив із того, що позивач здійснив прогул без поважних причин, що підтверджується відповідними актами. Відповідач діяв відповідно до вимог діючого трудового законодавства, зокрема в частині підстав звільнення, проведення розрахунків при звільненні.

Отже, місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову. Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 23 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

М.К.Гримич

О.В. Кафідова