Справа №469/1578/16-ц 02.10.2017 02.10.2017 02.10.2017
Провадження №22-ц/784/1606/17
Справа № 469/1578/16-ц Головуючий у першій інстанції Гапоненко Н.О.
Провадження № 22-ц/784/1606/17 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
У Х В А Л А

іменем України

02 жовтня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

з участю:

позивача - ОСОБА_3,

його представника - ОСОБА_4,

відповідача - ОСОБА_5,

її представника - ОСОБА_6,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_7 рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 26 травня 2017 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів за договором позики, -

у с т а н о в и л а:

19 грудня 2016 року ОСОБА_3 пред'явив до ОСОБА_5 зазначений позов, який обґрунтовував наступним.

23 березня 2015 року, 06 травня 2015 року та 05 червня 2015 року він в усній формі уклав з відповідачем три окремі договори позики, за умовами яких передав їй у власність 125 000 гривень, 2 000 та 1 000 доларів США, які та зобов'язувалася повернути: по першому договору - до 01 вересня 2015 року, а по двом іншим - до 01 жовтня 2015 року.

На підтвердження укладення договорів, отримання грошей та взяття обов'язку по їх поверненню ОСОБА_5 видала йому три окремі розписки.

Проте, ігноруючи досягнуті домовленості, відповідач взяті у позику гроші в зазначений термін не повернула і відмовляється повертати їх й натепер, не дивлячись на неодноразові його звертався до неї з відповідною вимогою.

Посилаючись на виписані обставини, та, декілька разів уточнивши своїх вимоги, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість, що станом на 27 квітня 2017 року становила 353 021 гривень 85 копійок, з яких:

-237 348 гривні 87 копійок (125 000 гривень + 112 348 гривень 87 копійок) - сума позичених грошових коштів в гривнях України за трьома договорами позики;

-79 530 гривень 03 копійки - проценти за користування позиченими грошима;

-10 673 гривень 38копійки - три проценти річних;

-25 469 гривень 57 копійок - сума втрат від інфляції по першому, гривневому договору.

Крім того, просив стягнути судовий збір за подачу позовної заяви та заяви про забезпечення позову у сумі 3 530 гривні 22 копійки, та витрат на правову допомогу у сумі 21 120 гривень.

У судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав, та пояснив, що на прохання ОСОБА_5 позичив їй гроші на лікування батька та вітчима, які, у свою чергу, він позичив у іншої особи. Відповідач неодноразово відкладала терміни погашення боргу до збору врожаю, а потім відмовилась віддавати борг. Будь-яких домовленостей щодо погашення боргу в інший спосіб, у тому числі шляхом збирання та реалізація на свою користь в рахунок вказаного боргу позивачем чи його сином належного відповідачеві врожаю між сторонами не було.

Посилаючись на виписані обставини, просив позов задовольнити, а також додатково стягнути судові витрати, понесені ним в апеляційній інстанції.

ОСОБА_5 та її представник проти позову заперечували, посилаючись на те, що вона, дійсно, позичила у позивача кошти у розмірі та на термін, вказані у розписках, поте повернула їх, надавши позивачу та його сину дозвіл на збирання врожаю зернових на полях фермерського господарства «Матриця», головою якого вона є. Ті цим скористалися, зібрали та реалізували належний їй врожай ячменю вагою 135 тон, а виручені від продажу 490 000 гривень - привласнили, повністю покривши наявний борг.

Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 26 травня 2017 року позов задоволено у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_7 подала на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати і ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову в повному обсязі.

Скаргу обґрунтовувала невідповідністю висновків суду обставинам справи, невірним застосуванням судом норм матеріального та порушеннями норм процесуального права.

Апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржене рішення суду І інстанції залишити без змін, оскільки суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, районний суд вважав установленим, що між сторонами існують договірні правовідносини, підставою виникнення яких є три дійсні договори позики. За ним, позивач передав, а відповідач - прийняла і використала на власний розсуд 125 000 гривень та 3 000 доларів США, які в обумовлений строк та за вимогою позикодавця не повернула, а оскільки належних та допустимих доказів іншому, сторона відповідача не надала, то слід вважати, що умови зазначених договорів порушила саме вона, а тому вона повинна повернути позивачеві позичену суму грошей, сплатити проценти за користування ними, інфляційні втрати по гривневому договору позики, три відсотки річних за прострочку виконання грошового зобов'язання, а також понесені судові витрати.

Оскільки та цього у добровільному порядку не робить, то, відповідно до ст.ст. 625, 1046, 1048, і ч. 1 ст. 1049 ЦК України, заборговані грошові кошти слід стягнути з неї за судовим рішенням.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах апеляційного оскарження, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими і законними.

Так, за ст. ст. 11, 14-15, 22, 203-205, 526, 610-611, 615, 622 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дій осіб, що не передбачені названими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки

Цивільні права та обов'язки (зобов'язання) виникають з договорів, зміст яких не повинен суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасників за яким має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; який вчинено у формі встановленій законом і який спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо закон потребує простої письмової форми договору, то заперечення однією із сторін факту його вчинення або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими, крім свідчень свідків, доказами.

Договір вважається правомірним якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правомірний (дійсний) договір породжує для сторін цивільні обов'язки, які повинні виконуватися належним чином у межах та на умовах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов'язання недопустима, якщо інше не передбачено умовами договору чи Законом.

У разі порушення умов договору, кожна особа має право на захист, в тому числі і судовий, свого цивільного права чи інтересу у спосіб визначений цивільним кодексом України, або в інший, встановлений договором або законом, спосіб.

Виписане вище у повній мірі стосується і договорів позики.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Ухвалення рішення суду про стягнення грошової суми за договором позики за змістом частини третьої статті 1049 ЦК України не припиняє обов'язку позичальника сплати проценти за користування грошима, передбачені статтею 1048, та суму передбачену статтею 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Крім того, згідно із частиною другою статтями 625 та 1050 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення (стосується зобов'язань, укладених у гривні), а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Вирішуючи спори даної категорії суди повинні беззастережно дотримуватися вимог чинного цивільно-процесуального законодавства.

Відповідно до статей 1,3-4,10-11, 303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних. трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом..

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета та підстав спору на власний розсуд.

Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Лише вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК України, і повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення районного суду у повній мірі відповідає виписаному вище.

Так, ОСОБА_3 належними та допустимими доказами довів, і цього не заперечувала в судовому засіданні суду 1 інстанції й відповідач, що за трьома договорами позики, укладеними в усній формі, передав ОСОБА_5 125 000 гривень та 3 000 доларів США (а.с. - 8, 9, 10), які та прийняла і використала на власний розсуд, а коли той заявив вимогу повернути таку ж кількість грошових коштів та відсотки за користування ними, то вона, пославшись на брак коштів, їх не повернула.

За такого і, взявши до уваги відсутність у відповідача належних та допустимих доказів іншому, відповідно до названих вище статей ЦК України, неповернуту суму позик, заборговані зі сплати відсотки, три відсотки річних за прострочку грошового зобов'язання та втрати від інфляції за гривневою позикою, а також судові витрати слід стягнути з позичальника на користь позикодавця за судовим рішенням у визначеному судом розмірі, який стороною відповідача не оспорюється.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і районний суд, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж до тверджень особи, яка подала апеляційну скаргу, про необхідність зарахування вартості скошеного та реалізованого ячменю, з належного їй поля, стороною позивача то вони не можуть братися до уваги, оскільки суперечать положенням зобов'язального права, щодо належного виконання зобов'язання.

В силу ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають, змінюються і припиняються із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до п. 1 ч. 2 названої статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори, зміст яких не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; за умови їх вчинення у формі, встановленій законом; особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; за їх вільного волевиявлення, відповідно до їх внутрішньої волі і спрямованих на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними (статті 203-204, 215, 626 ЦК України).

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір, як вид правочину, нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним - то він є правомірним (презумпція правомірності) і підлягає виконанню сторонами, відповідно до встановлених в ньому умов (стаття 204 ЦК України).

За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За загальним правилом він є укладеним з моменту, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими вважаються умови визначені в законі, або умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.

Виключенням з названого правила є реальні договори. Для визнання їх укладеним (таким, що набрали чинності), крім досягнення згоди сторін необхідно ще й передача речі, грошових сум, іншого майна або вчинення фактичних дій, передбачених ним.

За своєю характеристикою, істотні умови відображають природу договору, а тому відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором.

Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом, необхідні для даного виду або на погоджені яких наполягає хоча б одна сторона, то договір вважається укладеним і набуває обов'язкової сили для сторін.

В силу статей 3, 627 ЦК України, договорам притаманна така риса, як свобода договору, яка поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи, стабільність суспільних відносин, економічну та фінансову рівновагу.

Свободу договору можна визначити як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії та вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб'єктів.

Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору.

За ними, зміст принципу свобода договору проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначати умови (зміст) договору, структуру і вид договірного зв'язку; строк його дії; підстави і порядок припинення.

Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобов'язання - під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 526 ЦК України встановлені загальні умови виконання зобов'язань та закріплено основний принцип виконання зобов'язань - принцип належного виконання, що стосується як суб'єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527 -545 ЦК України).

За її змістом належне виконання зобов'язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичайно застосовуваними вимогами.

Однією з умов належного виконання зобов'язання є його виконання належними суб'єктами.

Частина перша статті 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

У частині першій статті 527 ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобов'язаний особисто виконати зобов'язання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно із частиною другою статті 527 ЦК України виконання зобов'язання належним боржником або прийняття виконання належним кредитором визнається і у випадках здійснення цих дій уповноваженими особами.

Таким чином, за змістом названої норми переадресування виконання боржником іншій особі можливе, якщо кредитор уповноважить на ці дії іншу особу.

Аналіз норм частини першої статті 238, частини другої статті 527 ЦК України в контексті поняття «уповноважена особа» дає підстави для висновку, про те, що між нею і кредитором повинні існувати відносини представництва (статті 237, 242, 244 ЦК України).

Отже, під уповноваженою особою слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження від кредитора на прийняття виконання обов'язку боржником.

За змістом частини другої статті 527 ЦК України кредитор має можливість уповноважити іншу особу на прийняття виконання за зобов'язанням, якщо зазначить про це у договорі чи у виданій довіреності.

У разі нездійснення боржником перевірки особи кредитора чи наявності необхідних повноважень у іншої особи, ризик можливих наслідків, за змістом цієї норми, покладається на боржника.

Виконання зобов'язання, проведеним належним чином припиняє його.

Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання, у зв'язку з чим настає прострочення кредитора.

Разом з тим, вирішуючи спори про неналежне виконання договору, слід брати до уваги положення статей 612-613 ЦК України.

Так, відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив зобов'язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як наслідок зазначеного, боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення, а у разі якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 613 ЦК України, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Як наслідок наведеного, боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, а також грошові нарахування, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Виходячи з виписаних положень закону, можна дійти наступного висновку, що навіть за доведеності неправомірних дій батька та сина ОСОБА_3, щодо збирання урожаю з поля ФГ «Матриця», ті не припиняють дію договірних зобов'язань по даній справі, оскільки це не ґрунтується ні на законі, ні на умовах позикових договорів. Зазначена обставина створюють інші зобов'язання, позадоговірні, підставою виникнення яких є заподіяння шкоди, що має вирішуватися в іншій справі.

Посилання представника відповідача на ту обставину, що позикові зобов'язання припинені внаслідок передання боржником кредиторові відступного, не можуть братися до уваги, оскільки за ст. 600 ЦК України, таке може мати місце лише за згодою сторін, а, доказів такої згоди відповідачем не надано, про що свідчить кримінальне провадження, порушене за фактом косіння сином позивача врожаю, за твердженнями ОСОБА_5, належного їй.

За такого підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 1 000 гривень витрат, понесених ним на оплату правової допомоги у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 26 травня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 1 000 гривень на відшкодування судових витрат у суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: Т.В. Серебрякова

Н.В. Самчишина