Справа № 209/4043/16-ц
Провадження № 2/209/182/17
"17" березня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі: головуючого судді - Решетник Т.О.,
за участю секретаря Шаповал А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кам"янське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення авансу, -
ІІс = (102,3 :100) х (98,7 : 100) х (102,0 : 100) х (100,7 : 100) х (100,9 :100) х (99,6 :100) х (101,0 : 100) х (103,5:100) х (100,1 : 100) х (99,8 : 100) х (99,9 : 100) х (99,7 : 100) х (101,8 : 100)
ІІс = 1,023 х 0,987 х 1,020 х 1,007 х 1,009 х 0,996 х 1,010 х 1,035 х 1,001 х 0,998 х 0,999x0,997 х 1,018 = 1,103. Таким чином, сума заборгованості із врахуванням індексу інфляції складає: 25 490,00 х 1,103 = 28 115,47 грн.
Сума заборгованості з урахуванням 3% річних та індексу інфляції складає - 28 969,47 грн.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином відповідно до вимог ст.ст.74-76 ЦПК України, про поважність причин неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутністю не надала, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не зверталася, а також не скористався правом надання заперечень проти позову.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином відповідно до вимог ст.ст.74-76 ЦПК України, про поважність причин неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутністю не надала, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не зверталася, а також не скористався правом надання заперечень проти позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У звязку з чим суд, з урахуванням згоди позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та вирішити справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 25.08.2015 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено попередній договір, згідно умов якого, предметом Договору є угода сторін, у відповідності з якою продавець (продавці) мають намір продати, а покупець купити майно, яке знаходиться у власності (розпорядженні) продавця майно, саме: трикімнатна квартира, яка розташована за адресою: м. Кам'янське, пр.. МеталургівАДРЕСА_4, що підтверджується копією попереднього договору від 25.08.2015 року (а.с. 7-8).
Згідно п. 7 Договору, сторони домовилися, що фактична передача квартири покупцю буде здійснена не пізніше 20 вересня 2015 року.
Судом встановлено, що 25.08.2015 року позивач ОСОБА_1 виконав п.11 умов Договору, зокрема передав відповідачу ОСОБА_2 авансову суму в розмірі 1000,00 дол. США.
Згідно п.13 Договору, у випадку не укладення договору купівлі-продажу не пізніше 20.09.2015 року з причин, що залежать від продавця, продавець зобовязується повернути гарантійну суми, а також сплатити покупцю неустойку (штраф) у розмірі гарантійної суми.
Як вбачається зі змісту позову, договір купівлі-продажу об'єкта нерухомості до 20 вересня 2015 року не було укладено, та станом на сьогоднішній день відповідач ОСОБА_2 відмовляється від нотаріального укладення договору купівлі-продажу, авансову суму також не повертає.
В контексті викладених відносин, судом встановлено, що спірні правовідносини по справі врегульовані Цивільним кодексом України.
Згідно ч.1 ст. 626 ЦПК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Згідно ст. 629 ЦПК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 657 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Згідно із ч.ч. 1,3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобовязання, встановлене попереднім договором припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Згідно ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Частина 2 ст. 570 ЦК України визначає презумпцію авансу, який не виконує забезпечувальної функції, а є лише способом платежу і фактично попередньої оплати, а також підлягає поверненню у випадках невиконання або неналежного виконання договору, або його не укладення.
Статтями 525 та 615 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.
Нормами статті 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом
У відповідності до ст.ст.524, 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виражене та виконане у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.
В судовому засіданні встановлено, що сторонами укладеного Попереднього договору від 25.08.2015 року були відповідач ОСОБА_2 з одної сторони та позивач ОСОБА_1 з іншої сторони. Вимоги позивача щодо солідарного обовязку відповідача ОСОБА_4 повернути грошові кошти за вказаним договором, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки у вступній частині договору відповідач ОСОБА_4 не визначена як Продавець, а також відсутній її особистий підпис в розділі Підписи сторін.
Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позову в частині вимог пред'явлених до відповідача ОСОБА_4
Оскільки договір купівлі-продажу між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 укладений не був, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, передана грошова сума є авансом, який підлягає поверненню позивачу. Зазначена позиція викладена в постанові Верховного суду України від 13 лютого 2013 року №6-176цс12.
Також, умова попереднього договору, про необхідність повернення авансу в разі не укладення основного договору, є грошовим зобовязанням, у разі не виконання якого застосовується положення ч. 2 ст. 625 ЦК України. (правова позиція висловлена Верховним Судом України у Постанові від 18.09.2013р. у справі №6-90цс13).
Таким чином, у відповідача ОСОБА_2 з 21 вересня 2015 року виникло зобовязання повернути позивачу 1 000 доларів США. Відповідно до відомостей про курси валют Національного Банку України станом на 31.10.2016 р. вартість 100 доларів США становить 2549,5951 грн. Відповідачем ОСОБА_2 сума заборгованості не спростована.
Враховуючи викладене, керуючись принципом диспозитивності судового процесу, суд приходить до висновку, що з відповідача ОСОБА_2на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню в національній валюті сума авансу в розмірі - 25 490,00 грн.
Оскільки з вiдпoвiдaча ОСОБА_2 підлягає стягненню грошова сума авансу в розмірі 25 490,00 грн. i таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, отже, є грошовим зобов'язанням, суд дійшов висновку щодо наявності між сторонами грошових зобов'язань, які вiдпoвiдaч належним чином не виконав, що дає пiдcтaви для стягнення на користь позивача 3% річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов'язання.
За розрахунком позивача, 3% річних від простроченої суми становить 854 грн.
Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача трьох % річних підлягають частковому задоволенню в сумі 852,69 грн.
Вирішуючи позовні вимоги позивача про стягнення суми інфляційних витрат в розмірі 2625,47 грн., суд виходить з наступного.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (правова позиція, викладена Верховним Судом України у справі № 6-771цс15 від 27.01.2016 року).
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення суми інфляційних витрат в розмірі 2625,47 грн. задоволенню не підлягають.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного.
За ч.ч. 1, 2 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.
Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі.
Згідно з вимогами ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.
Позивачем наданий суду договір про надання юридичних послуг № 25/16 від 08.02.2016 р., укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_5, а також додаткова угода № 1 від 08.02.2016 р. до договору про надання юридичних послуг, за яким вартість виконаних юридичних послуг становить 3000,00 грн.
Проте, позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо відпрацьованих годин особою, яка надавала правову допомогу, не надано відповідних платіжних документів про оплату правової допомоги, не здійснено розрахунок її вартості у відповідності до ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".
Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, не підлягають задоволенню.
Відповідно ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача судовий збір в сумі 501,21 грн.
Керуючись ст. ст. 8, 10, 11, 57-60, 88, 209, 212-215, 223-226, 232 ЦПК України,
Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення авансу - задовольнити частково.
В задоволенні решти позову відмовити.
Заочне рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст.ст. 223, 232 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.
Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська.
Cуддя Т.О. Решетник