РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/11741/15-ц

пр. № 2/759/133/17

26 вересня 2017 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул'яновської О.В.,

секретаря Чернишук К.О.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Чергового М.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах» правонаступник Закрите акціоенерне товариство СК «Інгосстрах» про захист прав споживачів та визнання правочинів недійсними,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 р. позивач звернувся до суду із зазначеним зустрічним позовом, після уточнення позовних вимог просить суд визнати недійсним кредитний договір №k2S4GK00260043 від 16.05.2007 укладений між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк»; визнати недійсним договір особистого страхування №K25LK00042140 від 03.05.2007 укладений між ЗАТ СК «Інгосстрах» та ОСОБА_3; визнати недійсним договір страхування майна №K254GK00042139 від 03.05.2007 укладений між ЗАТ СК «Інгосстрах» ОСОБА_3, посилаючись на ті підстави, що між сторонами 16.05.2007 укладено кредитний договір №k2S4GK00260043 згідно якого позивачу надається кредит у розмірі 50000 дол. США 00 цен., із процентною ставкою 12,00% річних, позивач вважає, що вищезазначений кредитний договір суперечить вимогам п. 8 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги державне регулювання ринків фінансових послуг» оскільки зазначений договір виконувався у доллірах США; також, вважає, що відповідач в порушення ст. 1056-1 ЦК України та умов кредитного договору в односторонньому порядку неправомірно та безпідставно збільшив розмір процентної ставки з 12,00% до 14,04%; не було надано інформацію про орієнтовану сукупну вартість кредиту та вартість всіх супутніх послуг (сума кредиту та детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача). Даний договір також суперечить вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договорі із споживачем умови, які є несправедливими, а також суперечить Директиві Ради ЄС від 05.04.1993 93/13/ЕЕС «щодо несправедливих умов споживчих договорів». За таких обставин, на думку позивача, вищезазначений кредитний договір повинен бути визнаний недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України, так як він суперечить ст.ст. 11, 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилах надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ від 10.05.2007 №168, оскільки позивач був позбавлений права на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого та компетентного вибору. Обставини приховування банком важливої інформації перед підписанням Кредитного договору, невідповідність встановлених між сторонами у договорі умов фактичним є введенням в оману позивача та нечесною підприємницькою практикою, яке порушує права останньої. Також вважає, що банком не враховані та не роз'яснено їй ризики та зміст кредитного договору.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, оскільки вважає, що кредитний договір кредитнйи суперечить нормам ЦК України, яка передбачає, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала стосовно позовних вимог, просила відмовити, вважає їх безпідставним такими, що грунтуються на припущеннях та такими, що не відповідають дійсності. Перед укладенням вищезазначеного договору, позивач була ознайомлена із загальними умовами і тарифами банку, погодилась на них, і як наслідок розуміння та згоди нею було підписано кредитний договір. Кредитний договір було укладено між сторонами з додержанням усіх норм Цивільного законодавства. Під час підписання кредитного договору позивачу були відомі усі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б були вкрай невигідними для останньої.

Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які позивачка посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

Згідно ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Частинами 1, 2, 5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Також, положення ст. 230 та ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України передбачають, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела в оману другу сторону щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним; правочин визнаний судом недійним, є недійсним з моменту його вчинення.

Судом встановлено, що №k2S4GK00260043 від 16.05.2007 згідно якого позивачу надається кредит у розмірі 50000 дол. США 00 цен., із процентною ставкою 12,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15.05.2027, а позивач зобов'язалася прийняти, належним чином використовувати та повернути відповідачу кошти та сплатити плату за кредит, сплатити банк винагороду, (а.с. 16, 17).

Відповідно до заяви про видачу готівки від 17.05.2007 ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 50000 США 00 дол. 00 цен. (а.с. 18).

Згідно п 2.3 відповідач має право збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме зміну курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівняні з курсом США до гривні НБУ на момент укладання даного договору, зміні облікової ставки НБУ, зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах України у відповідній валюті. При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (ч. 1 ст. 653 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 10.09.2014 №6-70 цс 14, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Натомість, як встановлено у судовому засіданні відповідач у добровільному порядку перерахував заборгованість та умови кредитування шляхом повернення до першочергових умов, а саме, відсоткова ставка складає 12,00% річних, а не 14,04% річних, а тому, це свідчить про те, що зазначені зміни не призвели до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

На підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставина, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (ст.ст. 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), ст.ст. 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (ст. 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю.

При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою ст. 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (ст.ст. 536, 638, 1056-1 ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України яка визначає, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору.

Разом з тим, з умов Кредитного договору убачається, що договором визначена сума кредиту, строк (кінцевий термін повернення кредиту), процента ставка, порядок його видачі та повернення, строки.

Відповідно до п. 7.1 договору відповідач зобов'явся надати кредит в іноземній валюті у розмірі 50000 дол. США 00 цен.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. 3 ст. 533 ЦК України).

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті (ч. 2 ст. 524 ЦК України).

Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком (ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

На підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями (п. 1 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків та території України за зобов'язаннями допускається у випадку, порядку і на умовах, встановлених законом.

Судом не встановлено, що на час укладення оспорюваного правочину відповідач не мав банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та дозволи на право здійснювати операції з валютними цінностями.

Згідно ч.ч. 1, 2, 4 ст. 5 Декрету Кабінеті Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 №15-93 Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом; генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання; індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Відповідно до п. 2 ст. 6 названого Декрету уповноважені банки та інші фінансові установи, що одержали ліцензію Національного банку України: від свого імені купують і продають іноземну валюту на міжбанківському валютному ринку України за дорученням і за рахунок резидентів і нерезидентів; мають право від свого імені і за свій рахунок купувати іноземну валюту готівкою у фізичних осіб - резидентів і нерезидентів, а також продавати її фізичним особам - резидентам.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що відповідач мав право здійснювати операції з іноземною валютою, у тому числі операції з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від Національного банку України банківської ліцензії та дозволів на здійснення валютних операцій, а тому вираження в іноземній валюті грошового зобов'язання за кредитним договором відповідає вимогам законодавства.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самі сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самі кількості, такого самого роду та такої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Кредитний договір підписаний сторонами, містить детальний опис його предмету (умови, права та обов'язки сторін, відповідальність сторін, строк дії договору, врегулювання спорів та інше). У момент підписання кредитного договору позивачка отримала його примірник.

Підписання даного кредитного договору є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договору.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ч. 3 ст. 6 ЦК України).

Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається із вищезазначеного кредитного договору, між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору відповідно до п. 6 у тому числі щодо його предмету - надання кредиту саме в еквіваленті - долари США, про що свідчать підписи обох сторін у договорі та анкеті (а.с. 17).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Також даною статтею визначені права та обов'язки сторін договору споживчого кредиту.

Статтею 18 цього Закону, щодо визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

З матеріалів справи вбачається, що договір між сторонами підписаний повноваженими особами, він містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгодженні сторонами шляхом звернення позивача з пропозицією щодо укладання договору та погодження відповідачем на укладання такого договору.

Крім того, не заслуговують на увагу пояснення представника позивача в тім, що відповідач не повідомив позивача перед укладенням кредитного договору про суттєві кредитні умови (як в усній так і у письмові формі), як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону; оскільки відповідно до п. 2.2.7 кредитного договору позичальник повертає кредит та сплачує банку передбачені п. 7.1 цього договору платежі шляхом здійснення перерахування на рахунок №3013, який передбачений для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди та ін. платежам.

Даним договором чітко визначені зобов'язання сторін, як то отримана сума кредиту (п.7.1) та його цільове використання (придбання житлової нерухомості), а також відсоткова ставка за користування кредитними коштами 12,00%.

Підписавши вищезазначений кредитний договір позивач у повному обсязі погодилась з його умовами, в тому числі і істотними.

Під час розгляду справи судом достовірно встановлено, що перед укладенням спірного кредитного договору позивач була ознайомлена з умовами кредитування, про що свідчать її підписи на даних умовах, їй були роз'яснені можливі валютні ризики.

Крім того, позивачем заповнена та підписана анкета-заява (а.с. 165-168) на отримання кредиту, яка також містить інформацію про ознайомлення позивача із основними умовами надання кредиту та те, що вона усвідомлює, що якщо вона буде не в змозі здійснити платежі або виконати будь-яке з вимог, зазначених в кредитному договорі, який може бути укладений з нею банком в майбутньому, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту і оплати нарахованих відсотків.

Таким чином, доводи позивача, що в оспорюваному договорі відсутні істотні умови, суд вважає необґрунтованими, оскільки із змісту кредитного договору вбачається, що в ньому зазначені мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення позичальника, відсоткові ставки, порядок оплати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

При укладенні вищезазначеного кредитного договору в іноземній валюті (долар США) та беручи на себе певні обов'язки щодо погашення цього кредиту саме в доларах США, сторони за договором (перш за все позивач) повинна була усвідомлювати, що курс національної валюти України - гривні до долара США не є незмінним, та те, що зміна цього курсу можливо настане, а тому сторони повинні були передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Отже, позивачем не доведено та не надано доказів, не було їх встановлено і під час розгляду справи в суді, які б стали підставою для визнання правочину (кредитного договору ) недійсним.

Зміст вищезазначеного кредитного договору не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а тому в силу ч. 1 ст. 215 ЦК України, не підлягає визнанню недійсним.

Також, вищезазначені обставини свідчать про те, що підстав для визнання дій ПАТ КБ «Приватбанк» щодо ненадання інформації ОСОБА_3 про кількість платежів, їх частоту, обсяги та відсутність порядку розподілу сплачених коштів протиправними, у суду немає.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не використано право на оскарження дій банку відповідно до ЗУ «Про звернення громадян» протягом 14 днів після підписання кредитного договору, натомість позивач користувалася та користується зазначеним кредитом, також визнаня недійсним договір особистого страхування №K25LK00042140 від 03.05.2007 укладеного між ЗАТ СК «Інгосстрах» з одного боку та громадянкою України ОСОБА_3 та договору страхування майна №K254GK00042139 від 03.05.2007 укладеного між ЗАТ СК «Інгосстрах» з одного боку та громадянкою України ОСОБА_3 не підлягають до задоволення, оскільки не доведено умисел у діях однієї зі сторін правочину ПАТ КБ «Приватбанк» ввести позивача в оману щодо обставин, які випливають з кредитного договору, які не доведеним є і факт порушення банком укладенням кредитного договору на умовах, обраних самим позивачем, її прав, як споживача банківських послуг.

У порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 16, 203, 215, 524, 533, 627, 1054 ЦК України, ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст.ст. 3, 10, 11, 57-61, 88, 208-210, 212-215, 218, 222, 223, 294, 360-7 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У позовних вимогах ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах» правонаступник Закрите акціонерне товариство СК «Інгосстрах» про захист прав споживачів та визнання правочинів недійсними відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні протягом десяти днів з дня отримання рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: