Справа № 376/1015/17-ц Головуючий у І інстанції Ярошенко С. М.
Провадження № 22-ц/780/5320/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 45 07.12.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

07 грудня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Шуляка Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Сквирського районного суду Київської області від 08 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядженням майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що вона є власником житлового будинку № 15 по вулиці Рябоконя, у м. Сквира, Київської області на підставі договору дарування від 01 травня 2008 року. Даний будинок їй подарувала мати ОСОБА_4.

Разом з нею у цьому будинку зареєстрований також відповідач ОСОБА_2 Вказує, що реєстрація місця проживання відповідача у вказаному житлі створює для неї перешкоди у вільному користуванні майном, оскільки вона вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються залежно від зареєстрованих за адресою осіб, створює перешкоди для отримання житлових соціальних пільг, оскільки в їх розрахунку визначається сукупний дохід та кількість усіх зареєстрованих осіб за вказаною адресою.

Враховуючи це, просить суд усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні її власністю шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірним житлом та зняти його з реєстрації в цьому будинку.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 08 червня 2017 року позов задоволено, усунуто перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю ОСОБА_3 шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування будинком № 15 по вул. Рябоконя, у м. Сквира, Київської області, та знято відповідача з реєстрації обліку цього будинку.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне зясування судом усіх обставин справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Однак, зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає не повністю.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не є членом сімї позивачки та не має інших правових підстав для проживання у спірному будинку, а реєстрація відповідача порушує законні права позивачки на отримання соціальних пільг як власника домоволодіння, тому позов підлягає задоволенню.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 є власником житлового будинку №15 по вул. Рябоконя, у м. Сквира, Київської області на підставі договору дарування від 01 травня 2008 року. Даний будинок їй подарувала мати ОСОБА_4, яка в ньому проживала (а.с.14).

15 липня 2008 року право власності на даний будинок зареєстровано Комунальним підприємством Київської обласної ради «Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації», що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19545658 (а.с.16).

Відповідно до довідки виконавчого комітету Сквирської міської ради Київської області від 20.03.2017 року № 931, місце проживання відповідача ОСОБА_2 - будинок №15 по вулиці Рябоконя в місті Сквира, Київської області (а.с.34).

При цьому у матеріалах справи відсутні будь-які угоди укладені між сторонами щодо порядку користування цим житлом.

При зверненні позивачки до Управління соціального захисту населення Сквирської райдержадміністрації за наданням матері, ОСОБА_4, як людині похилого віку, територіальним центром безоплатних соціальних послуг позивачу було відмовлено, оскільки за адресою реєстрації та проживання матері ОСОБА_4 у будинку №15 по вул. Рябоконя в м. Сквира, Київської області, проживає син працездатного віку відповідач у справі, який офіційно ніде не працює (а.с.33).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач постійно вчиняє сварки та створює умови неможливості спільного проживання з ним у будинку позивачки (а.с.17-28).

За змістом ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника будинку належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до вимог статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що, оскільки відповідач не є членом сімї позивачки і проживає у будинку позивачки без достатніх правових підстав та без наявності будь-яких угод із власником домоволодіння, а наявність його реєстрації у цьому будинку створює перешкоди для позивачки у користуванні будинком, то наявні підстави для задоволення позовних вимог у частині визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Однак, задовольняючи позовні вимоги у частині зняття відповідача з реєстрації у будинку, місцевий суд не врахував того, що компетентний орган влади, який наділений повноваженнями щодо зняття з реєстрації осіб у жилих приміщеннях, не брав участі у розгляді справи та не залучений у якості відповідача і закон не передбачає можливості покладення на особу, яка не брала участі у справі, рішенням суду будь-яких зобов'язань, тому такі позовні вимоги не можуть бути задоволені.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, рішення суду у частині задоволення позовних вимог про зняття відповідача з реєстрації обліку будинку необхідно скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог, а у іншій частині рішення місцевого суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Сквирського районного суду Київської області від 08 червня 2017 року у частині задоволення позовних вимог про зняття ОСОБА_2 з реєстрації обліку у спірному будинку скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

У іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: