АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6070/17 Справа № 199/516/17-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Петешенкова М.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Макарова М.О.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «АКТАБАНК» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2017 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «АКТАБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2017 року ПАТ «АКТАБАНК» звернулося до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що 29 травня 2012 року між ПАТ «АКТАБАНК» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №/Т/972129 , за умовами якого, остання отримала кредит в розмірі 20 000 грн. зі сплатою 0,01 процентів на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, строком до 28 травня 2014 року.

У звязку із неналежним виконанням ОСОБА_2 умов кредитного договору, станом на 11 січня 2017 року виникла заборгованість у розмірі 39 643,26 грн.

На підставі вищевикладеного, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість в сумі 39 643,26 грн. та судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 600 грн.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2017 року позов задоволено частково (а.с.55-56).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «АКТАБАНК» заборгованість за кредитним договором №/Т/972129 від 29 травня 2012 року у сумі 17 443, 26 грн., з яких: заборгованість за кредитом 16 583,91 грн., проценти за користування кредитом 9,35 грн., штраф 850 грн., а також 1 600 грн. витрат по сплаті судового збору, а всього 19 043,26 грн. В іншій частині позову, відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «АКТАБАНК», посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить рішення суду змінити в частині відмови у задоволенні позову про стягнення комісії та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі (а.с.57-59).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29 травня 2012 року між ПАТ «АКТАБАНК» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір №/Т/972129 , за умовами якого, остання отримала кредит в розмірі 20 000 грн. зі сплатою 0,01 процентів на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, строком до 28 травня 2014 року.

Згідно з п. 2.1.2 кредитного договору позичальник сплачує банку щомісячну комісію за супроводження кредиту у розмірі 600,00 грн., що складає три проценти від суми кредиту.

У звязку із неналежним виконанням ОСОБА_2 умов кредитного договору, станом на 11 січня 2017 року виникла заборгованість у розмірі 39 643,26 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом 16 583,91 грн., заборгованості за комісією - 22 200 грн, проценти за користування кредитом 9,35 грн., штраф 850 грн.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

Згідно ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За змістом положень ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частково задовольняючи позов, суд виходив із того, що заявлена вимога про сплату комісії суперечить вимогам ч.1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому не підлягає задоволенню.

Такий висновок суду апеляційної інстанції ґрунтується на фактичних обставинах, встановлених судом, і відповідає вимогам закону.

Згідно п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, не надають банкам права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Вищезазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Незалежно від предмета та підстав позову та незважаючи на те, хто звернувся з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року (справа № 6-187цс15).

За таких обставин, суд вірно визначився з характером спірних правовідносин, правильно застосував до цих правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють, та вирішив справу з дотриманням норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ПАТ «АКТАБАНК» про неправильність застосування судом апеляційної інстанції Постанови Національного банку України від 10 травня 2007 року № 167, оскільки банк зазначив послуги, які надавав позичальнику, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки докази та обставини, на які посилався позивач в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції, додаткового правового аналізу не потребують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Решта доводів апеляційної скарги щодо незаконності рішення суду зводяться до субєктивного тлумачення заявником норм права, зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та не впливають на встановлені судом обставини справи.

Відповідно до ст.212 ЦПК оцінка доказів є виключним правом суду та їх переоцінка є неприпустимою.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які б могли призвести до скасування рішення суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «АКТАБАНК» відхилити

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2017 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

ОСОБА_3

ОСОБА_4