АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Усика Г.І.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргоюПублічного акціонерного товариства «Каскад» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Каскад», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 753/10967/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3598/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Леонтюк Л.К.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Каскад» та ОСОБА_2, який був залучений за клопотанням позивача у якості співвідповідача, про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки та зобов'язання вчинити певні дії, в якому, з уточненнями, просила стягнути з ПАТ «Каскад» на її користь заборгованість по заробітній платі за період з березня 1997 року по червень 2012 року в сумі 67 718 гривень 35 копійок, що разом з урахуванням індексу інфляції та 3% річних за період з травня 2012 року по 21.10.2016 року становить 155 432 ( сто п'ятдесят п'ять тисяч чотириста тридцять дві) гривні 20 копійок; середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати за період з травня 2012 року по день фактичного розрахунку, що станом на 21.10. 2016 року становить - 61 204 ( шістдесят одна тисяча двісті чотири) гривні 85 копійок; середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.02.2016 року по 21.10.2016 року, що становить - 9 928 ( дев'ять тисяч дев'ятсот двадцять вісім) гривень 16 копійок; зобов'язати ПАТ «Каскад» видати її трудову книжку, з належним записом про звільнення за власним бажанням з ПАТ «Каскад» за її заявою; зобов'язати ПАТ «Каскад» нарахувати та сплатити страхові внески до Пенсійного фонду України та Міністерства доходів та зборів за період вимушеного прогулу та подати до Пенсійного фонду України та Міністерства доходів та зборів скореговані відомості про щомісячні суми заробітку її за період з грудня 2005 року по червень 2012 року (включно), а також стягнути на її користь сплачений нею судовий збір у сумі 662 ( шістсот шістдесят дві) гривні 47 копійок.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що у зв'язку з невиплатою заробітної плати та відсутністю роботи, в лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача з заявою про звільнення за власним бажанням, та просила виплати їй заборгованість по заробітній платі з 1997 року по липень 2012 року, видати трудову знижку з відповідним записом, однак відповідачем не було її звільнено, та не виконано вимоги чинного законодавства щодо виплати заборгованості по заробітній платі та поверненню їй трудової книжки з відповідним записом про звільнення, у зв'язку з чим позивач змушена була звернутись до суду з даним позовом.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02 грудня 2016 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ПАТ «Каскад» подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість неповне з'ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог, апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що позивачем було пропущено тримісячний термін для звернення до суду.

ОСОБА_1 та її представник у судовому засіданніапеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, про причину неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за відсутності осіб, які не з'явилися.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторони позивача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом встановлено, що 31.07.1975 року, ОСОБА_1, було прийнято на роботу до ДП ВО «Київський радіозавод».

В 1996 році, шляхом реорганізації, ДП ВО «Київський радіозавод» створено ДП «Дослідно-експериментальний завод», а з 11.12.1998 року у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного майна» ДП «Дослідно-експериментальний завод» перетворено у ВАТ «Каскад».

У 2016 році ВАТ «Каскад», у зв'язку зі зміною організаційно-правової форми, перейменовано у ПАТ «Каскад».

З 11.12.1998 року ОСОБА_1 було зараховано на посаду завідуючої господарством ВАТ «Каскад».

09.02.2016р. ОСОБА_1 написала заяву про звільнення за власним бажанням, однак відповідач, прийнявши заяву, не прийняв рішення про звільнення її з підприємства, не ознайомив з наказом про звільнення, не зробив відповідний запис у її трудовій книжці та не видав їй трудову книжку, що суд першої інстанції розцінив, як порушення чинного законодавства та прав ОСОБА_1, так як відповідач незаконно не повертає їй трудову книжку, а отже вона не можу офіційно працевлаштуватись на іншу роботу, а тому суд вважав за необхідне зобов'язати відповідача вчинити дії щодо її звільнення за заявою від 09.02.2016 року та видачу ОСОБА_1 належним чином оформленої трудової книжки.

Крім того, суд першої інстанції вважав, що відповідач, порушуючи вимоги ст. 116 КЗпП, не здійснив повний розрахунок зі позивачкою при звільненні, а тому повинен сплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки, а також відповідачем не було звільнено ОСОБА_1 за її заявою про звільнення за власним бажанням від 09.02.2016 року та на сьогоднішній день не повернуто трудову книжку, то відповідно цей період часу з 09.02.2016 року по сьогоднішній день, згідно трудового законодавства, вважається вимушеним прогулом, за який, суд вважав, що відповідач повинен відшкодувати позивачу кошти.

Колегія суддів не може повністю погодитися з висновком суду першої інстанції по суті, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону, рішення суду першої інстанції, в частині вирішення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, зобов'язання видати трудову книжку з належним записом про звільнення не відповідає, оскільки суд не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, формально розглянув справу у цій частині на користь позивача, що призвело до ухвалення частково помилкового рішення, з порушенням норм матеріального права.

Вимога про зобов'язання ПАТ «Каскад» видати позивачу трудову книжку, з належним записом про звільнення за власним бажанням з ПАТ «Каскад» за її заявою не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Статтею 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) передбачені строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Згідно ч.1 ст.233 КЗпП, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

В даному випадку ОСОБА_1 не була звільнена та звернулася до суду із зобов'язанням відповідача видати її трудову книжку на підставі її заяви про звільнення, а тому вона могла звернутися до суду з відповідною вимогою в тримісячний строк з наступного дня, за днем подачі відповідачу заяви про звільнення.

Як встановлено судом, з заявою про звільнення за власним бажанням ОСОБА_1 звернулася до відповідача 03.02.2016р. та її було відмовлено у такому 08.02.2016р., що підтверджується копією заяви ОСОБА_1 з відповідним написом голови правління ПАТ «Каскад» ОСОБА_2 (том 1, а.с.6).

Таким чином, відповідно до положень ч.1 ст.233 КЗпП, ОСОБА_1 мала право звернутися в суд за захистом свого права до 08.05.2016р.

З позовом до суду та, зокрема, із вимогою про зобов'язання ПАТ «Каскад» видати позивачу трудову книжку, з належним записом про звільнення за власним бажанням з ПАТ «Каскад» за її заявою, ОСОБА_1 звернулася тільки 09.06.2016р., що вбачається із штампу Дарницького районного суду м. Києва (том 1, а.с.2).

Відповідно до ст.234 КЗпП, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Звернувшись до суду з відповідною вимогою з порушенням встановленого строку, ОСОБА_1 не вказала жодних поважних причин для їх поновлення судом, а тому у задоволенні вказано вимоги необхідно було відмовити, що помилково не було враховано судом першої інстанції, а тому рішення у цій частині необхідно скасувати.

Враховуючи, що суд першої інстанції повторно задовольнив такі самі вимоги додатковим рішенням від 05 липня 2017 року, то воно також підлягає скасуванню.

Не підлягають задоволенню і вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, зважаючи на таке.

Так, згідно ч.1 ст.117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Вказана норма права передбачає санкцію до роботодавця у разі не виплати усіх належних сум саме звільненому працівникові, в той час як ОСОБА_1 не була звільнена з ПАТ «Каскад».

Відповідно до ч.ч.2,5 ст.235 КЗпП, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Згідно ст.47 КЗпП, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Як вбачається з наведених норм права, передбачена санкція до роботодавця, у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, застосовується, зокрема, до працівника якого судовим рішенням було поновлено на роботі, проте такі вимоги судом не розглядалися взагалі.

Також застосовується у разі затримки видачі трудової книжки, проте трудова книжка видається працівникові у день звільнення (ст.47 КЗпП), а ОСОБА_1 не була звільнена з ПАТ «Каскад»).

Таким чином, вказані вимоги заявлені безпідставно та суд першої інстанції необґрунтовано задовольнив їх, у зв'язка із чим рішення у цій частині також підлягає скасуванню.

Що стосується задоволених судом вимог ОСОБА_1 про стягнення з ПАТ «Каскад» на її користь заборгованість по заробітній платі за період з березня 1997 року по червень 2012 року в сумі 67 718 гривень 35 копійок, що разом з урахуванням індексу інфляції та 3% річних за період з травня 2012 року по 21.10.2016 року становить 155 432 ( сто п'ятдесят п'ять тисяч чотириста тридцять дві) гривні 20 копійок, то колегія суддів погоджується з рішенням суду, проте не повністю, виходячи з наступного.

Так, суд правильно встановив, що згідно копії особової картки працівника та індивідуальної відомості про застраховану особу від 02.06.2016 року, видану Управлінням Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва (том 1, а.с.9-11), відповідач має перед позивачем заборгованість по виплаті заробітної плати за період з березня 1997 року по червень 2012 року (включно), що разом становить - 67 718 шістдесят сім тисяч сімсот вісімнадцять) гривень 35 копійок.

Відповідач не заперечував проти наявності вказаної заборгованості перед працівником та не надав судам доказів, що заборгованість була погашена протягом розгляду справи.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції правильно визначився із тим, що вказана сума підлягає стягненню з відповідача.

В той же час, суд першої інстанції помилково стягнув суму інфляційних втрат та 3% річних.

Відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин, зокрема, і щодо заборгованості із заробітної плати, оскільки вони регулюються спеціальним законодавством - Кодексом законів про працю України.

Даний висновок також узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року, у справі №6-2759цс15.

Щодо задоволення вимог ОСОБА_1 про зобов'язання ПАТ «Каскад» нарахувати та сплатити страхові внески до Пенсійного фонду України та Міністерства доходів та зборів за період вимушеного прогулу та подати до Пенсійного фонду України та Міністерства доходів та зборів скореговані відомості про щомісячні суми заробітку її за період з грудня 2005 року по червень 2012 року (включно), то колегія суддів не знаходить підстав для скасування чи зміни рішення суду у цій частині.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що відповідач, починаючи з грудня 2005 року не сплачував та не сплачує відповідні страхові внески до Пенсійного Фонду України та Міністерства доходів та зборів, що в свою чергу призвело до того, що період, за який відповідач не сплатив страхові внески до Пенсійного Фонду України та Міністерства доходів та зборів, не було зараховано до трудового стажу позивача, що суд першої інстанції правильно вважав порушує права позивача на пенсійне забезпечення, а тому суд правильно задовольнив цю частину позовних вимог.

В п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жодних обґрунтувань щодо незаконності рішення суду першої інстанції, у вказаній частині, апелянтом наведено не було.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Заявивши вказану вимогу, ОСОБА_1 надала суду разом з позовом відомості про застраховану особу з Пенсійного фонду України на своє ім'я ( том 1, а.с. 9-10).

Відповідач не надав заперечень проти заявленого та не надав судам доказів, що товариством з грудня 2005 року сплачувалися відповідні страхові внески до Пенсійного Фонду України та Міністерства доходів та зборів.

Враховуючи все вище наведене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ПАТ «Каскад» слід задовольнити частково, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 грудня 2016 року, в частині вирішення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, зобов'язання видати трудову книжку з належним записом про звільнення, та додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 липня 2017 року необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог, а в решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Каскад» задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 грудня 2016 року, в частині вирішення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, зобов'язання видати трудову книжку з належним записом про звільнення, та додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 липня 2017 року, скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді