Справа № 182/1558/13-ц
Провадження № 2/0182/1793/2017
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27.11.2017 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області

у складі: головуючого - судді Рунчевої О.В.

секретаря - Власаенко Ю.В.

за участю представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом (а.с.2), який неодноразово уточнював (а. с. 53-58, а.с.70-75, а.с. 95-100), остаточно просив суд стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості з урахуванням трьох процентів річних, процентів від суми позики, індексу інфляції у розмірі 66 994,08 грн. та судові витрати по справі у розмірі 669,94 грн., посилаючись на наступні обставини.

05 листопада 2012 року між ним та ОСОБА_4 була оформлена розписка за договором позики, відповідно до умов якої ОСОБА_4 отримала від нього в борг грошові кошти в сумі 24 871,00 грн., які зобовязалася повернути в строк до 08 лютого 2013 року.

Розписка від 05 листопада 2012 року була написана ОСОБА_4 власноручно у здоровому розумі і без будь-якого примусу.

Відсотки за користування позикою умовами розписки передбачені не були.

Станом на 18 травня 2017 року позика у сумі 24 871,00 грн. відповідачем не повернута.

Відповідач ухиляється від виконання взятих на себе зобовязань за договором позики, на його звернення з проханням повернути грошові кошти відповідає лише обіцянками.

У відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України ним проведено розрахунок суми інфляційних витрат, трьох процентів річних від простроченої суми за час прострочення відповідачем виконання своїх договірних грошових зобовязань, відповідно до умов розписки від 05 листопада 2012 року.

Розмір інфляційних витрат з березня 2013 року по жовтень 2017 року складає 20 742,45 грн.; розмір трьох процентів річних складає 3581,42 грн. Також розрахунок процентів від суми позики складає 17 799,21 грн.

Загальна сума вимог складає 66 994,08 грн., яку він і просить стягнути з ОСОБА_4

13 жовтня 2017 року на адресу суду від ОСОБА_4 надійшли заперечення проти позову з додатками (а.с. 83-85), згідно яких вона просить відмовити позивачу у задоволенні позову. Зазначає, що 05 листопада 2012 року позивач примусив її написати боргову розписку на суму 24 871,00 грн. Також зазначила, що заборгувала позивачу 12 000,00 грн. та 11 жовтня 2017 року вона відправила поштовий переказ на імя позивача на суму 12 000, 00 грн.

В матеріалах справи також наявні письмові пояснення ОСОБА_3 на заперечення відповідача від 27 листопада 2017 року (а.с.92 94).

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні на позовних вимогах наполягав у повному обсязі, просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала з підстав, наведених у запереченнях проти позову та просила в його задоволенні відмовити.

Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 05 листопада 2012 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого, ОСОБА_4 взяла у ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 24 871,00 грн., та зобовязалася повернути до 08 лютого 2013 року. На підтвердження отриманих від позивача зазначених коштів відповідач написала розписку від 05 листопада 2012 року (а.с.3).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Таким чином, відповідно до вищезазначених вимог закону позичальник зобов'язаний повернути грошові кошти у тій самій валюті, яку отримав, тобто у національній валюті України - гривні, а саме у розмірі 24 871,00 грн. До цього часу позичальник не повернула позикодавцеві позику.

У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 1,2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між позивачем та відповідачем був укладений договір позики від 05 листопада 2012 року за умовами якого позивач надав відповідачу грошові кошти у сумі 24 871,00 грн. (а.с.2). Позивачем в обґрунтування вимог позову було надано до суду оригінал розписки від 05 листопада 2012 року (а.с.103).

Відповідно до ст. 10 ЦПК України позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 57-59 цього ж Кодексу, зазначені ним обставини.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що договір позики нею був підписаний під загрозами, оскільки жодних доказів зазначеного суду не надано.

Суд вважає, що до спірних правовідносин застосовуються вимоги статті 625 ЦК України щодо відповідальності боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до цих вимог закону позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцеві понесені інфляційні витрати за договором позики.

За розрахунками позивача з яким погоджується суд розмір інфляційних витрат за період з березня 2013 року по жовтень 2017 року складає 20 742,45 грн. також, 3 % річних за спірний період складає суму 3 581,42 грн.

У відповідності до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Договором позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладеним 05 листопада 2012 року розмір процентів не встановлено.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами, обчислений за обліковою ставкою Національного банку України, становить 17 799,21 грн.

Таким чином, сума заборгованості відповідача за договором позики від 05 листопада 2012 року з урахуванням інфляційних збитків, відсотків за користування позикою та трьох процентів річних складає - 66 994,08 грн..

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь суми боргу за договором позики у розмірі 24 871,00 грн., вимоги щодо стягнення в рахунок встановленого індексу інфляції за час прострочення виплати боргу за договором позики у розмірі 20 742,45 грн. вимоги щодо стягнення 3% річних у розмірі 3 581,42 грн., вимоги щодо стягнення процентів від суми позики у розмірі 17 799,21 грн. підлягають задоволенню.

Крім того, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача і судові витрати на користь позивача в сумі 669 грн. 94 коп.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 526, 530, 533, 536, 625, 1046, 1047 - 1049 ЦК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу 66 994 грн. (шістдесят шість тисяч дев'ятсот дев'яносто чотири грн.).

Стягнути з ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 судові витратив розмірі 669 грн. ( шісот шістдесят дев'ять грн.) 94 коп.

Рішення може бути оскаржена в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_5