Справа № 686/6513/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2017 року м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд

Хмельницької області в складі:

головуючої судді Мороз В.О.,

за участю секретаря Козельської Г.В.,

розглянувши в порядку ч. 2 ст. 197 ЦПК Укрїани в залі суду в місті Хмельницькому подання головного державного виконавця Другого відділу Державної виконавчої служби міста Хмельницький ОСОБА_1 про надання дозволу на примусове проникнення до житла, -

встановив:

04 квітня 2017 року до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області звернувся головний державний виконавець Другого відділу державної виконавчої служби міста Хмельницький ОСОБА_1 з поданням про надання дозволу на примусове проникнення до квартири АДРЕСА_1, для проведення виконавчих дій, а саме опису майна боржника. В обґрунтування подання зазначено, що на примусовому виконанні Другого МВ ДВС м. Хмельницький ГТУЮ у Хмельницькій області перебуває виконавче провадження, відкрите на підставі виконавчого листа № 2209-1269-12, виданого Красилівським районним судом 14.08.2012 року про стягнення щомісячно аліментів в розмірі 500 грн. з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи з 26.04.2012 року і до повноліття дитини та на підставі виконавчого листа № 2209/1269 Красилівського районного суду від 18.09.2012 року про стягнення щомісячно аліментів на утримання дружини в розмірі 150 грн. з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3, починаючи з 26.04.2012 року і до досягнення дитиною трьох років. Вказує, що добровільно боржник рішення суду не виконав, виклики та вимоги державного виконавця не виконує, ухиляється від виконання рішення суду.

Державний виконавець в судове засідання не зявився, подав до суду клопотання про розгляд подання без участі державного виконавця, при прийнятті рішення покладається на думку суду.

Дослідивши матеріали подання, суд приходить до висновку, що дане подання не є обґрунтованим і тому не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 14.08.2012 року позов задоволено та постановлено стягувати із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 500 грн. щомісячно, починаючи з 26.04.2012 року і до досягнення дитиною повноліття.

На виконанні Другого МВ ДВС м. Хмельницький перебуває виконавче провадження № 34449403 з примусового виконання рішення Красилівського районного суду на підставі виконавчого листа № 2209-1269-12, виданого 14.08.2012 року про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 500 грн. щомісячно, починаючи з 26.04.2012 року і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до копії довідки-розрахунку від 04.01.2017 року вих. № 256 заборгованість ОСОБА_2 згідно виконавчого листа № 2209-1269-12 станом на 04.01.2017 року становить 25 750 грн., а згідно копії довідки-розрахунку від 04.01.2017 року вих. № 255 заборгованість станом на 29.08.2014 року становить 4 350 грн.

Згідно наданої Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта ОСОБА_2, на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_2 належить ? частина квартири АДРЕСА_2, на яке накладено арешт на підставі постанови державного виконавця від 24.03.2014 року.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи за поданням державного виконавця.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; у процесі здійснення виконавчого провадження має право безперешкодно входити до приміщень і сховищ, що належать боржникам або зайняті ними, проводити огляд зазначених приміщень і сховищ, у разі необхідності примусово відкривати та опечатувати такі приміщення і сховища; звертатися до суду з поданням про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання; у процесі виконання рішення за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових приміщень чи інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі необхідності примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників органів внутрішніх справ, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке за законом можливо звернути стягнення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 30 Конституції України кожному гарантується недоторканність житла; не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов'язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов'язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року. Зазначені міжнародні акти згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року).

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України і міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави в права людини з метою забезпечення загального блага.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом, завданням якого є, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України (частина перша статті 55 Основного Закону України, стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 1 Кодексу).

09.07.2015 року державним виконавцем Другого МВ ДВС ХМУЮ винесено постанову про стягнення з пенсії, заробітної плати, стипендії та інших доходів боржника при примусовому виконанні виконавчого листа № 2209-1269-12, виданого 14.08.2012 року, а саме постановлено проводити щомісячне утримання з усіх видів заробітку (доходу), що належить до виплати боржнику ОСОБА_2 у розмірі 50 % від усіх видів доходу, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до погашення заборгованості, а після погашення заборгованості у розмірі 500 грн. щомісячно.

Однак, згідно повідомлення філії «Хмельницький-молоко» приватного акціонерного товариства «Тернопільський молокозавод» від 05.02.2016 року вих. № 15, аліменти із ОСОБА_2 згідно постанови № 22592 від 10.07.2015 року не стягувались, так як він був звільнений 03.04.2015 року згідно ст. 38 КЗпП України.

А як вбачається із відповіді з Державної податкової служби України від 09.08.2016 року інформація щодо ОСОБА_2 відсутня, а згідно відповіді Пенсійного фонду України про осіб боржників, які працюють за трудовим та цивільно-правовим договорами, про останнє місце роботи від 09.08.2016 року та відповіді Пенсійного фонду України про осіб-боржників, які отримують пенсії - боржник не перебуває в трудових відносинах та не перебуває на обліку як одержувач пенсії.

Державним виконавцем були зроблені виходи за адресою проживання боржника, а саме: АДРЕСА_3, проте провести опис належного майна боржнику не вдалося, оскільки двері квартири ніхто не відчиняв, але відомостей, що вказані вимоги отримував боржник у матеріалах відсутні.

Хоча і на підтвердження вказаного твердження суду були наданий акт державного виконавця від 09.08.2016 року, та постанова державного виконавця від 11.10.2016 року. Разом з цим, відомостей про те, що боржник отримував вказані вимогу та постанову державним виконавцем не надано. Матеріали справи, також, не містять доказів того, що державний виконавець належним чином повідомляв боржника про те, що має намір оглянути приміщення та описати майно.

01.07.2016 року державним виконавцем винесено постанову про примусовий привід боржника, однак про результати виконання постанови державним виконавцем до подання долучено не було.

Окрім того, як вбачається із копії пояснень ОСОБА_2 від 17.03.2014 року, що він частково сплачував аліменти, про що вказав у своєму поданні і державний виконавець. Необхідність надання дозволу на примусове проникнення до квартири боржника повинно бути належним чином вмотивовано.

Однак, з наданих до подання матеріалів державного виконавця не вбачається, що боржник злісно ухиляється від виконання вимог державного виконавця про надання можливості провести огляд та опис майна. Відсутні докази тому, що боржник ухиляється від виконання рішення суду, а також підтвердження отримання вимог державного виконавця, що долучені до матеріалів подання. Також, з актів державного виконавця не слідує, що ОСОБА_2 відмовився від проведення виконавчих дій, оскільки у акті вказано, що двері ніхто не відкрив. До того ж такий акт був складений лише один 09.08.2016 року та було винесено лише одну постанову від 11.10.2016 року.

Будь-яких інших доказів, на підтвердження того, що державним виконавцем використано усі права надані чинним законодавством для виконання судового рішення, суду надано не було.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що примусове входження до житла, належного боржнику є крайнім заходом та подання про застосування такого засобу є передчасним, оскільки державним виконавцем не використано усі права надані чинним законодавством державному виконавцю для виконання судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що дане подання задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 209, 210, 376 ЦПК України, ЗУ «Про виконавче провадження», суд -

постановив:

Подання головного державного виконавця Другого відділу Державної виконавчої служби міста Хмельницький ОСОБА_1 про надання дозволу на примусове проникнення до квартири АДРЕСА_1 залишити без задоволення.

На ухвалу через суд першої інстанції, який її ухвалив, може бути подана апеляційна скарга протягом п'яти днів з дня її проголошення, а особою, без участі якої постановлено ухвалу - протягом п'яти днів з дня отримання її копії.

Суддя