Номер провадження: 22-ц/785/403/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сєвєрова Є. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2017 року м. Одеса

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі :

головуючого - судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Гірняк Л.А.,Таварткіладзе О.М.,

при секретарі - Поліхрановій Ю.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про захист прав споживачів, про визнання договору недійсним та стягнення коштів,

встановила:

17.11.2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом до ТОВ «Євролізинг Україна», посилаючись на те, що в мережі Інтернет знайшов оголошення про продаж автомобіля «ToyotaRav 4» комплектації «Active» за 550 000,00 гривень.

Зясувавши, що автомобіль і продавець знаходяться у м. Первомайськ Миколаївської області та належить лізинговій компанії та відповідає тим характеристикам, які зазначені у описовій частині оголошення, 26 червня 2015 року він приїхав за вказаною адресою офісу ТОВ «Євролізинг Україна», де представники компанії повідомили про необхідність сплатити передплату за транспортний засіб в сумі 55 000,00 (пятдесят пять тисяч) гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок ТОВ «Євролізинг Україна», після чого вони підпишуть договір і протягом декількох днів передадуть в користування предмет лізингу.

Під впливом працівників ТОВ «Євролізинг Україна», які наполягали на негайній оплаті авансового платежу, 26.06.2015 року він здійснив платіж у розмірі 55 000,00 гривень та 550 гривень комісії банку за переказ готівки, проте предмет лізингу йому передано не було, що спричинило порушення його прав та законних інтересів як споживача, оскільки йому не було роз'яснено призначення платежу, який виявився адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладанням договору. ОСОБА_2 помилково вважав, що ця сума є частковою оплатою вартості транспортного засобу. Із умовами договору детально ознайомитись він не міг, так як представник ТОВ «Євролізинг Україна» не надала повної та достовірної інформації, завірив в тому, що всі істотні умови вона пояснила, а договір треба підписати швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які також бажають укласти договір лізингу.

При цьому, представник ТОВ «Євролізинг Україна» запевнила, що автомобіль, який відповідає всім характеристикам, зазначеним в оголошенні, буде передано лізингоодержувачу впродовж декількох днів.

ОСОБА_2 зауважив, що на першій сторінці договору зазначався автомобіль іншої комплектації «Comfort», тоді як він хотів придбати автомобіль ToyotaRav 4 «Active». Натомість, представник ТОВ «Євролізинг Україна» запевнила, що то просто стандартний бланк договору, який не стосується його, всі умови їхньої домовленості залишаються в силі.

10 липня 2015 року ОСОБА_2 було сплачено 150 гривень авансового платежу, однак автомобіль досі не переданий позивачу.

Просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 01535 від 26 червня 2015 року між ним та ТОВ «Євролізинг Україна» та стягнути з останніх на його користь кошти у сумі 55 150, 00 грн. в рахунок повернення коштів, сплачених за договором фінансового лізингу № 01535 від 26 червня 2015 року, посилаючись на несправедливість умов договору, а також невідповідність його вимогам закону, зокрема недотримання нотаріальної форми.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 жовтня 2016 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ТОВ «Євролізинг Україна», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 26 червня 2015 року між позивачем та відповідачем, в особі ОСОБА_3 укладено договір фінансового лізингу № 01535, предметом якого був автомобіль марки «ToyotaRav 4», комплектації «Comfort».

Оскільки позивач мав намір придбати за даним договором автомобіль «ToyotaRav 4» комплектації «Active», йому було надано бланк заяви про зміну предмету договору, в якому запропонували зазначити всі бажані характеристики транспортного засобу, про які сторони попередньо домовлялися.

На виконання договору ОСОБА_2 перераховано на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 55 000,00 гривень, зазначені у квитанції як «авансовий платіж зг дог.фін.лізингу», 550 гривень комісії банку за переказ готівки, що підтверджується відповідним квитанціями № N04Т737859, часткову оплату фінансового платежу в розмірі 150 грн. 10 липня 2015 року (а.с.25), відомостей про сплату інших коштів не надано.

Судом також встановлено, що пунктом 12.1 Договору передбачено, що Лізингоодержувач, який сплатив Адміністративний платіж, частково або повністю сплатив Авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням. Однак в такому випадку авансовий платіж повертається тільки у розмірі 60% (шістдесят відсотків) від сплаченого Авансового платежу, а адміністративний платіж поверненню не підлягає.

Пунктом 8.2 оспорюваного Договору вказана погоджена сторонами вартість предмета лізингу, однак лише на момент укладання договору (24444,44 дол. США). За умовами договору ціна може бути змінена, в залежності від зміни обмінного курсу долару США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця (п. 8.3).

При цьому, зі змісту договору випливає, що Лізингоодержувач в жодному разі не може вплинути на вибір продавця та підбір товару за вигідною для нього ціною.

Також, із Договору та додатку №2 (специфікація) вбачається, що предмет фінансового лізингу належним чином не визначений, зокрема відсутні технічні та індивідуальні характеристики транспортного засобу, рік його випуску, продавець (постачальник), ціна у грошовій одиниці України.

Згідно пунктів 12.1, 12.13 Договору лізингоодержувач не має права відмовитись від запропонованого предмета лізингу та повинен пристати на пропозицію Відповідача, а у разі відмови договір може бути розірваний. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає, крім того на лізингоодержувача накладаються додаткові фінансові санкції (п. 12.1).

Відповідно до п. 3.2.7 Договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати оспорюваний договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови Продавця здійснити продаж/або поставку Предмета лізингу та у разі не обрання предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу всі сплачені кошти за мінусом пятдесяти відсотків від сплаченого лізингоодержувачем адміністративного платежу.

Пунктом 1.4 спірного договору передбачено, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його зміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець.

Пунктом 9.4 договору передбачено, що у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення даного договору та з метою виплати лізингоодержувачем не менше 50% від вартості предмета лізингу на момент купівлі предмету лізингу та його передачі лізингоодержувач зобовязаний одноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів до моменту підписання Додатку № 3 до даного договору та до моменту купівлі предмета лізингу та передачі його лізингоодержувачу. У такому випадку сплата різниці проводиться лізингоодержувачем на підставі наданої лізингодавцем квитанції або рахунку. Сторони погодили, що доказом зміни вартості предмета лізингу є рахунок-фактура чи прайс-лист від продавця транспортного засобу станом на дату виписки рахунку-фактури продавцем.

Тобто, в контексті спірного договору під «зміною вартості предмета лізингу» необхідно розуміти саме збільшення вартості, а можливість зменшення вартості виключається, оскільки у разі такої зміни сплата проводиться лізингоодержувачем за відповідною квитанцією або рахунку, в той же час порядок та умови повернення коштів через зменшення вартості предмету договором не передбачено.

У випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни (пункт 10.5 договору).

Відповідно до пункту 10.13, в період строку дії даного договору розмір лізингової плати може індексуватись в залежності від: зміни законодавства, яке впливає на лізингову діяльність лізингодавця; збільшення та/або зменшення податків, зборів та інших обовязкових платежів, повязаних з конвертацією гривні в іноземну валюту та змінами ситуації на грошовому ринку; переоцінки залишкової вартості предмета лізингу, яка спричинена змінами вимог нормативно-правових актів України щодо переоцінки предмету лізингу; збільшення та/або зменшення розмірів податків з власників транспортних засобів та інших самохідних машин та/чи механізмів в звязку зі збільшенням митних зборів та інших обовязкових платежів, які впливають на вартість предмету лізингу, згідно умов договору поставки на момент проведення повного розрахунку лізингодавця з продавцем за придбання предмета лізингу.

Згідно з пунктом 10.14 дострокове погашення може відбуватися не раніше ніж через 12 календарних місяців після підписання акту приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. За дострокову сплату лізингових платежів у термін до12 календарних місяців з моменту підписання акту приймання-передачі предмета лізингу, лізингоодержувач сплачує штраф за дострокове погашення в розмірі 10 % від суми дострокового погашення.

У разі неузгодженої у даному договорі зміни розмірів лізингових платежів лізингодавець та лізингоодержувач складають додаткову угоду до даного договору, а також на вимогу лізингодавця підписують акт коригування вартості предмет лізингу. У разі відмови лізингоодержувача від підписання такої додаткової угоди та/або акту коригування вартості предмета лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір, після чого лізингоодержувач зобовязаний повернути лізингодавцю предмет лізингу протягом 5 календарних днів з моменту отримання від лізингодавця письмової пропозиції про зміну розмірів лізингових платежів, при цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають (п.10.15), тому при сплаті лізингоодержувачем лізингових платежів, що перевищують більше, ніж 50 відсотків вартості предмета лізингу, лізингодавець має право не повертати дані кошти, що фактично є компенсацією за невиконання п. 8.15 договору.

При цьому у позивача відсутні права на одержання будь-якої компенсації від відповідача у зв'язку із розірванням або невиконанням договору.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору, а обмеження та невизначеність з обсягом майбутніх лізингових платежів ставить позивача в повну залежність від відповідача, інтерес якого полягає в отриманні більшого прибутку від якомога дорожчого предмета лізингу.

Договором передбачено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право в жодному випадку не передбачається для лізингоодержувача. Тобто укладеним договором не визначені санкції за невиконання відповідачем свого обовязку по передачі автомобілю, що ставить під сумнів добросовісність відповідача як юридичної особи, що наділена правом та спеціальним статусом надавати послуги на ринку послуг України.

Викладені обставини не спростовані доводами апеляційної скарги, і тому підставою для скасування рішення суду бути не можуть.

Частиною 2ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платежі як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в)компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу.

За своїм змістом адміністративний платіж є платою за перевірку, розгляд та підготовку для укладання договору, що не відповідає за змістом жодному з платежів, передбачених ч.2ст.16 Закону.

З розділу договору фінансового лізингу, в якому йдеться про визначення термінів вбачається, що адміністративний платіж це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору, відтак за відсутності сукупного графіку платежів зясувати, чи відноситься він до першого платежу в погашення загальної суми вартості майна неможливо.

Відповідно до умов договору розмір адміністративного платежу, авансового платежу встановлюються в додатку №1 до договору, проте доказів про підписання такого відповідачем не надано.

Сам зміст адміністративного платежу свідчить про те, що він є безумовним і підлягає сплаті незалежно від призначення платежу у квитанції на сплату.

Таким чином, незалежно від того, що зазначено у квитанції, за умовами договору він розцінюється як адміністративний платіж, за квитанцією він значиться як «авансовий платіж зг дог.фін.лізингу», на відміну від адміністративного платежу зміст якого полягає в тому, що він є частиною вартості предмету лізингу, відтак обґрунтованими є доводи позивача про те, що якби під час укладання договору зміст адміністративного платежу був пояснений, на таких умовах договір не був би укладений, оскільки це суттєво змінює обсяг витрат за договором в цілому.

За умовами оспорюваного договору лізингу, виконання зобовязання відповідача за ним ставиться в залежність від факту внесення позивачем «адміністративного платежу» за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, тому наявні підстави для визнання договору недійсним в цілому.

Нечітке визначення загального обсягу фінансування є ознакою несправедливої угоди, а саме - встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладанням договору.

Та обставина, що ОСОБА_2 підписав договір, не означає, що він усвідомлював зміст підписаного та не позбавляє його права звернення до суду після його укладання.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір містить детальний опис умов отримання предмету лізингу, порядок сплати послуг, вартість предмету лізингу не спростовує того, що договір лізингу не містить графіку покриття витрат ти виплати лізингових платежів у національній валюті гривні і сам обсяг таких платежів сторони не погодили.

Доводи апеляційної скарги про те, що на виниклі правовідносини не поширюються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» не відповідають обставинам справи, оскільки його предметом є придбання товару для власних потреб і за своєю правовою природою є змішаним договором.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом, таким чином, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Як вбачається з матеріалів справи, договір фінансового лізингу нотаріально посвідчено не було.

Доводи апеляційної скарги про те, що сам договір відповідає вимогам закону спростовуються вищевикладеними доводами.

Як вбачається з матеріалів справи, відомостей про сплату ОСОБА_2 інших коштів, окрім 55 000,00 гривень, зазначені у квитанції як «авансовий платіж зг дог.фін.лізингу», 550 гривень комісії банку за переказ готівки, та часткової оплати фінансового платежу в розмірі 150 грн. 10 липня 2015 року, не надано.

Проте питання сплати платежів та неотримання товару не може бути доводом для визнання угоди недійсною, оскільки є підставою для розірвання договору. Проте такі доводи не вплинули на правильність висновків суду в цілому, які відповідають нормам матеріального права та встановленим фактичним обставинам, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.304, п.1ч.1ст.307,308,313,314,315,317,319 ЦПК України, колегія суддів, ухвалила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» відхилити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційноїінстанціїможе бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційноїінстанціїпротягомдвадцятиднів з дня набраннязаконноїсили.

Головуючий

Судді