гСправа № 358/1361/17 Провадження № 2/358/654/17
07 грудня 2017 року м. Богуслав
Богуславський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді Тітова М.Б.,
за участю секретаря судового засідання Зеленько О.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Богуславі, без фіксування судового засідання технічними засобами згідно частини 2 ст. 197 ЦПК України, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, -
В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 21 червня 2017 року між ним та ТОВ «Єврокар Україна» в особі уповноваженого представника було укладено договір фінансового лізингу за № 2373, який підписано сторонами.
За умовами вищевказаного договору фінансового лізингу відповідач зобов'язувавсь передати йому у користування, а в подальшому у власність транспортний засіб, легковий автомобіль марки ЗАЗ Sens Standart +, вартістю 177555 гривень, на строк та на умовах, передбачених цим договором.
У вказаній вище платіжній квитанції від 21.06.2017 року, яка була проведена через фінансову установу «Райфайзен банк Аваль» вказано призначення платежу: авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу № 2373, платник - ОСОБА_1, тобто відповідач фактично ввів його (позивача) в оману щодо сум платежів стосовно предмета лізингу.
29 липня 2017 року він отримав відповідь від 26.07.2017 року, в якій директор ТОВ «Єврокар Україна» вказує на те, що грошові кошти, які були сплачені, є не частковим погашенням вартості вказаного автомобіля, а комісією за організацією договору (адміністративним платежем), розмір якої становить 10 % від вартості предмета лізингу та яка відповідно до умов договору не повертається.
З метою захисту своїх прав та законних інтересів позивач вирішив звернутись з даним позовом безпосередньо до суду.
В судове засідання позивач і його представник не з'явились, але представник позивача подав до суду заяву з проханням слухати справу без його участі, а також зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, та не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі.
Відповідач свого представника в судове засідання не направив та не повідомив про причини неявки, хоч належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи.
Зі згоди позивача та його представника суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Суд дослідивши письмові докази по справі, вважає за необхідне позов задовольнити, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
21.06.2017 року між позивачем ОСОБА_1 та ТОВ «Єврокар Україна» було укладено договір фінансового лізингу за № 2373, що підтверджується копією вказаного договору.
За умовами договору відповідач зобов'язувавсь передати позивачу у користування, а в подальшому у власність транспортний засіб, легковий автомобіль марки ЗАЗ Sens Standart +, вартістю 177555 гривень, на строк та на умовах, передбачених цим договором.
Згідно п. 1.7 договору фінансового лізингу предмет договору передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 (дев'яносто) календарних днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності , сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.5 ст. 9 даного договору.
Згідно з п. 2.1. даний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами, та діє до повного виконання зобов'язань сторонами за даним договором.
Відповідно до 12.1 договору фінансового лізингу комісія за організацію даного договору Лізингоодержувачу не повертається.
Тобто, відповідач в договорі фінансового лізингу надав собі можливість не повертати кошти, сплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору останнім.
Позивач вважає таку умову договору фінансового лізингу незаконною та стверджує, що відповідачем порушені вимоги Закону України «Про фінансовий лізинг» та Закону України «Про захист прав споживачів».
Суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача з наступних підстав.
У відповідності до вимог п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства с справедливість, добросовісність та розумність.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.
Пунктом 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.
Виходячи з положень статей 1 та 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», укладений між сторонами договір фінансового лізингу є за своєю правовою природою змішаним договором, який поєднує в собі ознаки договору купівлі-продажу із розстроченням платежу та договором найму автотранспортного засобу.
Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Крім того, статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.
За положеннями цієї статті комісія за організацію договору не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.
Також в даному договорі не визначено, які саме дії, що має вчинити лізингодавець, розуміються під змістом «організація договору».
Відповідачем не надано суду пояснень, чому розмір вказаного адміністративного платежу (комісії за організацію договору) на етапі укладення та підписання договору між сторонами є досить великим.
Як вбачається із матеріалів справи, окрім надання бланку типового договору, відповідачем будь-яких інших дій для щодо підготовки документів для укладення договору здійснено не було.
Таким чином, пункт 1.7 договору фінансового лізингу № 2373 від 21.06.2017 року, порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію та підготовку даного договору, виконаній послузі, яка згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні стандартної форми договору.
Згідно з п. 2. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.
Згідно положень ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів», за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами.
Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є наступні умови, що зазначені в договорі фінансового лізингу: про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти по оплаті, в тому числі комісію за організацію договору, здійснену споживачем, у разі відмови споживача виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.
Відповідач в договорі надав собі можливість не повертати кошти, сплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору останнім. Однак, при розірванні договору лізингодавцем ніяких санкцій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних умов та порушує норми законодавства.
Окрім того, в порушення вимог ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» в договорі лізингу наявні не всі істотні умови, а саме: не зазначено, в кого саме лізингодавець придбає предмет лізингу, не визначено порядок та місце отримання лізингоодержувачем предмета лізингу, не зазначено умови та порядок страхування предмета лізингу та інші умови.
Відповідно до роз'яснень викладених в п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг).
Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець, виготівник, виконавець зобов'язані своєчасно надавати споживачеві необхідну достовірну інформацію про товар (роботи, послуги) у доступній наочній формі, яка б забезпечувала можливість компетентного вибору.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї в сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст. 203 ЦК України.
Вищевказані порушення зі сторони відповідача, відповідно до ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 3, 638 ЦК України, ст.ст. 6, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» є підставою для визнання недійсним Договору фінансового лізингу № 2373 від 21.06.2017 року.
Згідно з ч. 9 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони відшкодовуються винною особою у повному обсязі. Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем), у зв'язку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України відповідач повинен відшкодувати позивачу судові витрати понесені ним на сплату правової допомоги адвоката в розмірі 3000 гривень, що підтверджено відповідним розрахунком та квитанцією про сплату грошових коштів.
Позивач згідно п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про с удовий збір» звільнений від сплати судового збору як особа, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, що підтверджується копією посвідчення серії А №144653с виданого 08.08.2013 року Київською обласною державною адміністрацією.
Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України судовий збір має бути стягнутий із відповідача на користь держави в розмірі 640 гривень.
З урахуванням викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 59, 60, 61, 62, 88, 209, 212, 214, 215, 218, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 11, 17, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 3, 203, 215, 217, 638, ЦК України, ст.ст. 1, 2, 6, 11, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», суд -
Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів задовольнити.
Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 2373 від 21 червня 2017 року укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» та ОСОБА_1.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» на користь ОСОБА_1 3000 (три тисячі) гривень судових витрат понесених на правову допомогу адвоката.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» на користь держави судовий збір в розмірі 640 гривень.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Богуславський районний суд Київської області шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем до апеляційного суду Київської області в загальному порядку.
Головуючий: суддя М. Б. Тітов