Справа № 2-253/06 Провадження № 22-ц/773/423/17 Головуючий у 1 інстанції: Пушкарчук В.П.
Категорія: 2 Доповідач: Шевчук Л. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Шевчук Л.Я. ,

суддів - Грушицького А.І., Данилюк В.А.,

секретар с/з ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_2 цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Підприємства книжкової торгівлі «Волинькнига» про визнання права власності на нерухоме майно, за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, - виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 січня 2006 року,

В С Т А Н О В И Л А:

В листопаді 2005 року позивач ОСОБА_3 звернувся в Луцький міськрайонний суд Волинської області із позовом до Підприємства книжкової торгівлі «Волинькнига» про визнання права власності на нерухоме майно.

Позов мотивований тим, що 20 червня 2002 року між ним та Підприємством книжкової торгівлі «Волинькнига» був укладений договір купівлі-продажу книжкового кіоску, на підставі якого позивач отримав у власність книжковий кіоск, що знаходиться на території автостанції № 1 в місті Луцьку по вул. Конякіна, 39. Крім того, позивач зазначав, що у звязку із відсутністю нотаріального посвідчення вказаного договору купівлі - продажу, він не може зареєструвати право власності на даний обєкт. Просив суд визнати за ним право власності на книжковий кіоск №15 на території автостанції № 1 в місті ОСОБА_2.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 25 січня 2006 року позов задоволено.

Постановлено визнати право власності за ОСОБА_3 на книжковий кіоск № 15 на території автостанції № 1 в м. Луцьку по вул. Конякіна, 39.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, особа, яка не брала участі у справі, виконавчий комітет ОСОБА_2 міської ради подала апеляційну скаргу у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В судове засідання особи, які беруть участь у справі, не зявилися, хоча у встановленому законом порядку були повідомлені про час і місце судового засідання, а тому апеляційний суд розглядав справу у їх відсутності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі, - виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно, суд першої інстанції виходив з того, що сторони мали намір укласти між собою договір купівлі продажу нерухомого майна, вчинити дії щодо цього, хоча і не оформили це належним чином, тобто в нотаріальному порядку, а тому суд визнав за позивачем право власності на книжковий кіоск.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони зроблені з порушенням вимог закону.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 334 ЦК України передбачає, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Тобто набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти.

Згідно положень частини 1 статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також обєкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Враховуючи норми чинного законодавства і, зокрема, положень статей 182, 331, 334 ЦК України, основною умовою для визначення статусу нерухомого майна є державна реєстрація прав на нього.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Цим Законом також передбачено, що обєкти нерухомого майна мають бути капітального типу, а не тимчасовими (ст. 4 ), що є притаманним для малих архітектурних форм і тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

Позивач просив суд визнати за ним право власності на кіоск, який містить ознаки тимчасової споруди, виготовленої з полегшених конструкцій та не повязаний із землею фундаментом. Вказаний обєкт розташований на земельній ділянці, яка належить на праві власності громаді міста ОСОБА_2 та перебуває в оренді автостанції № 1 м. Луцька на підставі договору оренди землі від 10.02.2005 року строком на 10 років.

Як вбачається із матеріалів справи, договір суборенди землі між орендарем та ОСОБА_3 не укладався. Так само, позивачу ОСОБА_2 міською радою не надавалося право на розміщення на вказаній земельній ділянці книжкового кіоску.

Отже, визнаючи за позивачем право власності на кіоск, як на обєкт нерухомого майна, судом першої інстанції не зясовано питання щодо правомірності користування позивачем земельною ділянкою, на якій розташований цей кіоск і яка належить на праві власності громаді м. Луцька.

Постановою Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року №6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних правовідносин» визначено, що після прийняття органом державної влади або місцевого самоврядування рішення про надання земельної ділянки у власність або в користування, затвердження результатів аукціону, укладення відповідної цивільно-правової угоди, набуття права власності на житловий будинок, будівлю, споруду особа має право на одержання земельної ділянки у власність або в користування і право вимагати оформлення документів, що посвідчують право власності або право користування земельною ділянкою.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України).

За відсутності рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність або в користування юридична особа або фізична особа не має права використовувати земельну ділянку державної або комунальної форми власності.

Тобто, за відсутності правовстановлюючих документів на земельну ділянку у позивача відсутні правові підстави для використання земельної ділянки комунальної форми власності для своїх потреб.

За змістом статті 12 Земельного Кодексу України розпорядження землями територіальної громади на території сіл, селищ, міст належить до повноважень сільських, селищних, міських рад та здійснюється відповідно до вимог цього Кодексу.

У відповідності до статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації; право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації; приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Із договору оренди землі від 10 лютого 2005 року, який був доданий до апеляційної скарги, убачається, що земельна ділянка площею 26225,00 кв.м. перебувала в оренді ВАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій 10799» для обслуговування автостанції терміном на 10 років. Відповідно до п. п. 14, 15, 18 вказаного договору цільовим використанням землі є обслуговування автостанції для переміщення транспорту та пасажиропотоку, і може передаватись в суборенду при умові погодження договору суборенди з ОСОБА_2 міською радою та без зміни цільового використання земельної ділянки.

Наявний в справі договір про надання послуг №13-2004 від 01.03.2004 року, укладений між ПрАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій 10799» та ОСОБА_3, не містить в собі умов щодо оренди позивачем земельної ділянки, на якій розташований книжковий кіоск, а лише стверджує факт надання послуг по обслуговуванню кіоску.

За таких обставин колегія суддів вважає, що підстав для визнання за позивачем ОСОБА_3 права власності на книжковий кіоск не має.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що із-за порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідності висновків суду встановленим обставинам справи рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі, - виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 січня 2006 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Підприємства книжкової торгівлі «Волинькнига» про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді