У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», третя особа - ОСОБА_5, про визнання поруки припиненою, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 11 травня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), правонаступником якого є відповідач, та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір, до якого вносилися зміни додатковою угодою від 30 листопада 2007 року, і на підставі якого позичальнику надано кредитні кошти в межах непоновлювальної кредитної лінії з лімітом максимальної заборгованості у сумі 950 тис. доларів США. Між позивачем та банком, у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 11 травня 2007 року був укладений договір поруки. 30 листопада 2007 року між ними була укладена додаткова угода до договору поруки, відповідно до якої поручитель зобов'язався відповідати за своєчасне виконання позичальником зобов'язання про повернення кредиту. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 09 квітня 2012 року задоволено частково позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_5 про стягнення боргу, яким у рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки, що належить на праві власності позичальнику. Також у рішенні суду зазначається, що банк 12 травня і 01 червня 2011 року направляв позичальнику вимоги про дострокове погашення кредитної заборгованості.

Зважаючи на зазначені обставини, позивач вважає, що у відповідності до ч. 4 ст. 559 ЦК України, договір поруки є припиненим з 01 січня 2012 року, оскільки банк не пред'явив їй вимогу про погашення заборгованості у шестимісячний строк з дня настання строку виконання основного зобов'язання - 01 липня 2011 року, а лише 31 січня 2013 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси про солідарне стягнення з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 заборгованості по кредитному договору.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Останньою ухвалою апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 червня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Статтями 553 та 554 ЦК України передбачено, що поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку, відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 11 травня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та позичальником ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 66-07/МБ з відповідними додатковими угодами № 1, № 2, № 3 та № 4. В цей же день між Банком та ОСОБА_4 і ОСОБА_7 було укладено договір поруки № 02-66-07/МБ та № 01-66-07 МБ відповідно.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 09 квітня 2012 року у справі № 2-3671/11 було задоволено позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки: звернуто стягнення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в межах кредитної заборгованості ОСОБА_5 в загальній сумі 12 305 531 грн 43 коп. на предмет іпотеки - нежилі приміщення кафе, які розташовані по АДРЕСА_1, що передані в іпотеку за іпотечним договором.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2015 року у справі № 522/15646/13-ц, за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_7, про визнання поруки припиненою, було скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 грудня 2014 року, та прийнято нове рішення, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 2 300 268 грн 77 коп.; стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 2 300 268 грн 77 коп.; в задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Також судами встановлено, що питання дійсності договору поруки досліджувалося апеляційним судом Одеської області при розгляді справи за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_7, про визнання поруки припиненою.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, що знайшли своє підтвердження в ході розгляду цивільних справ № 2-3671/1 та № 522/15646/13-ц, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4

Суд правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив у повному обсязі доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, в повній мірі виконав вимоги ухвали суду касаційної інстанції від 08 червня 2016 року, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги були предметом дослідження судів попередніх інстанцій, їх висновків не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи в касаційному порядку не передбачено.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

Ю.Г. Іваненко

А.В.Маляренко