Справа № 570/4244/16-ц
Номер провадження 2/570/309/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2017 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.,

з участю позивача ОСОБА_1,

його представника адвоката Бовгирі О.П.,

представника відповідача - сільського голови ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

її представника адвоката Феріка Р.М.,

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області (м.Рівне вул.П.Могили 24) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Великожитинської сільської ради Рівненського району Рівненської області, ОСОБА_4 про встановлення нікчемності заповіту,

в с т а н о в и в:

покликаючись на те, що заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення та особою, яка не мала на це права, позивач у поданій 31 серпня 2016 року позовній заяві просить встановити нікчемність заповіту ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4, посвідчений 05 грудня 2012 року секретарем Великожитинської сільської ради Рівненського району Рівненської області ОСОБА_8, зареєстрований в реєстрі за № 43.

У судовому засіданні позивач підтримав позов повністю і по аналогічних мотивах. По суті спору показав, що батько помер в 2009 році і перед своєю смертю чомусь ходив до нотаріуса. Він з початку літа 2015 року і до дня смерті матері 30 листопада цього ж року ночував з матір"ю, бо з 8 до 17 ходив на роботу, а до 15 год. з матір"ю була сестра-відповідач по справі, яка постійно проживала в м.Рівне. 05 грудня 2015 року написав у нотаріуса заяву про прийняття спадщини після смерті матері, лише в квітні-травні 2016 року йому стало відомо від нотаріуса про наявність оспорюваного заповіту. З сестрою він не спілкується, надії на мирне вирішення спору немає, оскільки вважає, що все має бути порівно.

З його позицією погоджується його представник, оскільки згідно положень ст.1257 ЦК України заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та змісту, тому є нікчемним. Аналогічна позиція викладена у рішеннях ВССУ, які долучив до матеріалів справи. Зокрема, у заповіті вказано, що він посвідчений в с.Великий Житин, при тому, що він посвідчувався на дому заповідача в присутності свідків в с.Бармаки. Просить врахувати наявність порушень вимог вказаної статті та Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, зокрема тієї обставини, що посадова особа органів місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, але, на його думку. лише в присутності самого заповідача.

Представник відповідача Великожитинської сільської ради Рівненського району Рівненської області - сільський голова ОСОБА_3 позов не визнала, оскільки посвідчувач заповіту - секретар вказаної ради є уповноваженою посадовою особою. У заповіті вказано місце посвідчення с.Великий Житин, оскільки це юридична адреса робочого місця секретаря сільської ради.

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнала, оскільки вважає, що заповіт відповідає волі та волевиявленню матері, її дієздатність перевірена секретарем селищної ради при укладенні заповіту, на час його укладення мати не мала ніяких фізичних вад, які б цьому перешкоджали.

По суті справи показала, що на день смерті батька була жива його мати - бабуся сторін, яка з метою уникнення суперечностей взяла земельну ділянку під забудову і віддала її позивачу, щоб, як вони всі домовилися, будинок, щодо якого фактично йде спір, залишився матері, яка по заповіту віддасть його їй. Вона до 24 травня 2015 року постійно була з матір"ю, а потів в її сім"ї сталася біда - впала в кому її донька і вона змушена доглядати дитину, тому домовилася з братом, що він буде ночувати з матір"ю, інколи ночував її чоловік, але кожного дня до 15 год. вона була з матір"ю і доглядала за нею. Саме на прохання матері поїхала в сільраду, щоб домовитися про приїзд секретаря, яка приїхала і мати повідомила про своє бажання скласти заповіт на її користь. Тоді секретар поїхала в сільську раду, надрукувала текст заповіту і в присутності свідків його посвідчила. Вона подала заяву про прийняття спадщини за два тиждні до закінчення строку на прийняття спадщини, а брат навіть не дочекався 9 днів після смерті матері.

Її позицію підтримує її представник, який показав, що заповіт складений у відповідності до закону та відповідав внутрішній волі заповідача.

Суд, заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, показання свідків, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, прийшов до таких висновків.

Вимоги ст.214 ЦПК Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захистуі в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони у справі скористались правовою допомогою.

Як встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати сторін, яка 05 грудня 2012 року склала заповіт на все своє майно на користь своєї доньки ОСОБА_4 - відповідача по справі.

Даний заповіт посвідчений секретарем Великожитинської сільської ради Рівненського району Рівненської області ОСОБА_8 Цей факт вона підтвердила, будучи допитаною як свідок, вважає, що жодних порушень, які б стали підставою для визнання заповіту недійсним, нею не допущено. В той час вона працювала на вказаній посаді, в її обов»язки входило вчинення нотаріальних дій, що підтверджується розпорядженням відповідача № 109 від 19 листопада 2010 року.

Судом оглядався оригінал оспорюваного заповіту, алфавітна книга обліку заповітів Клеванської селищної ради, журнал нотаріальних дій, реєстр для реєстрації нотаріальних дій виконкому Великожитинської сільської ради, і встановлено, що оскаржуваний заповіт зареєстрований в реєстрі та книзі під номером, який зазначений у заповіті.

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 як свідки при посвідченні заповіту підтвердили, що він посвідчувався по місцю проживання заповідача у її присутності та повністю відповідав волі заповідача, а складався він, напевне, в сільській раді, оскільки в кімнаті спадкодавиці принтера вони не бачили. Біля баби постійно був телефон і вона могла б зателефонувати секретарю сільської ради, попередньо повідомивши свою волю. Спадкодавиця постійно говорила і вони це бачили, що живе на цьому світі лише дякуючи доньці, яка її доглядає. Не заперечують, що позивач приходив до матері і також переймався її здоров"ям, але більше це робила донька та її сім"я, тому і така була воля матері.

05 грудня 2015 року за заявою позивача заведена спадкова справа до майна померлої матері.

26 квітня 2016 року відповідач подала заяву про прийняття спадкового майна по заповіту.

29 липня 2016 року за заявою спадкоємця видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно.

Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів, підставою недійсності якого є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України у п.п.4-8 своєї постанови від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику у справах про визнанння правочинів недійсними", судам відповідно до ст.115 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч.1 ст.219, ч.1 ст.220, ч.1 ст.224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч.2 ст.222, ч.2 ст.223, ч.1 ст.225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Загальні вимоги до форми заповіту встановлені ст.1247 ЦК, а саме: письмова форма; нотаріальне посвідчення або посвідчення особами, уповноваженими на це законом (ст.1251, 1252 ЦК); зазначення у заповіті місця та часу його складання; підписання заповіту заповідачем. Недійсним є заповіт: в якому волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Заповіти підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до вимог ст.1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. До таких заповітів застосовуються положення ст.1247 ЦК України. Дії посадової особи органу місцевого самоврядування при посвідченні заповітів встановлені розділами 1 «Загальні положення», 2 «Загальні правила вчинення нотаріальних дій» та розділом 3 «Правила вчинення окремих видів нотаріальних дій» Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 р. за № 3306/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції

Чинним законодавством України передбачена можливість запису заповіту нотаріусом власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів на прохання особи з її слів. У такому випадку повині дотримані дві обов'язкові умови: заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем; заповіт має бути підписаний заповідачем (ч.2 ст.1248 ЦК України). Аналогічні вимоги вказані і в ст.37 Закону України «Про нотаріат».

При посвідченні заповіту секретарем сільської ради дотримано усі визначені законом вимоги. Він повністю відповідає вимогам закону за формою та змістом, тому доводи позивача не заслуговують на увагу. Суд погоджується із думкою сторони відповідача, що були дотриманні вимоги закону при складанні і посвідченні заповіту, оскільки заповіт складений у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; перед підписом заповідача зазначено про те, що заповіт ним зачитано, посвідчений уповноваженою на те особою, волевиявлення заповідача було вільним, а підстави, на які вказував позивач, не є істотними умовами для встановлення нікчемності заповіту. Також суд бере до уваги, що вимоги до форми заповіту, передбачені нормами ст.1247 ЦК України, названі загальними, тому що вони стосуються як випадків посвідчення заповіту нотаріусом, так і іншими особами, яким законом надані такі повноваження, специфіка ж посвідчення заповітів установлюється Інструкцією. Названі в указаній статті вимоги мінімально необхідні, а їх недотримання є підставою для визнання заповіту нікчемним.

Судом не заперечується той факт, що зазначення місця складання заповіту с.Великий Житин, а не с.Бармаки не в повній мірі відповідає вимогам Інструкції. Разом з тим, вказана помилка не свідчить про складання заповіту з порушенням письмової форми та правил посвідчення заповіту, ніяк не впливає на форму або зміст заповіту та розуміння волі спадкодавця, а отже не є суттєвою підставою для визнання заповіту недійсним. Вказаний недолік викликаний діями посадової особи, яка посвідчувала заповіт, що нею визнано в судовому засіданні, і свідчить про порушення форми заповіту з її вини, але не спростовує волевиявлення заповідача на передачу належного йому майна після своєї смерті на користь своєї доньки.

Є недоведеними вимоги позивача про недійсність заповіту через відсутність волевиявлення заповідача залишити все, належне йому майно, саме доньці - відповідачу у справі. Зазначені доводи ґрунтуються лише на поясненнях самого позивача та спростовуються поясненнями відповідача, свідків. Позивач будь-яких доказів того, що волевиявлення заповідача при складанні заповіту не було вільним, не надав, а тому суд вказаний довод не приймає до уваги. Ніхто не підтвердив факту відсутності волевиявлення спадкодавця на написання заповіту чи вчинення на нього тиску, отже в межах спірних правовідносин волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його внутрішній волі. Суд також приймає до уваги пояснення сторін та показання свідків, відповідно до яких відповідач тривалий час фактично проживала в одному будинку із заповідачем, піклувалася про нього, надавала йому допомогу, у зв'язку з чим у матері виникло бажання заповідати саме відповідачу належну йому власність. Доводи позивача про те, що він ночував у будинку не зумовлює недійсність заповіту, оскільки це не вплинуло на волевиявлення заповідача.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що заповіт складений письмово, у встановленому порядку посвідчений уповноваженою особою органу місцевого самоврядування та зареєстрований в реєстрі, тому дійшов висновку про недоведеність позивачем тієї обставини, що заповіт не відповідає вимогам закону та в силу цього є нікчемним, отже підстави для встановлення його недійсним відповідно до ст.1257 ЦК України відсутні. Об'єктивних і переконливих доказів, які спростовували би заперечення відповідачів, позивач не надав, а судом їх здобуто не було, що вказує на необґрунтованість позову.

На підставі ст.88 ЦПК України понесені позивачем витрати залишаються на ньому у зв"язку з відмовою у задоволенні позову.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

відмовити у цивільному позові ОСОБА_1 до Великожитинської сільської ради Рівненського району Рівненської області, ОСОБА_4 про встановлення нікчемності заповіту.

Повне судове рішення виготовлено 24 березня 2017 року.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом десяти днів з дня проголошення, а особами, які не були при цьому присутні, отримання його копії.

Суддя: Кушнір Н.В.