Справа № 340/500/17
Провадження № 22-ц/779/1675/2017
Головуючий у 1 інстанції Бучинський А. Б.
Суддя-доповідач Мелінишин
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

за участю секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Верховинського районного суду від 26 вересня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення.

Рішенням Верховинського районного суду від 26 вересня 2017 року позов задоволено. Зобов'язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні належним ОСОБА_1 майном - житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення його з цього будинку.

На вказане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зазначає, що він вселився в житлове приміщення по АДРЕСА_1 на підставі ордеру Верховинської селищної ради від 4 грудня 1987 року. Будь-які судові рішення про втрату права користування цим житлом не ухвалювались. А отже, він правомірно користується спірним будинком.

В той же час, на його думку, позивач набув право власності на цей будинок згідно договору дарування в порушення вимог законодавства. Зі змісту свідоцтва на право власності на житловий будинок НОМЕР_1 від 27 березня 1995 року вбачається, що таке видане ОСОБА_3 на підставі рішення комісії Верховинської районної ради з питань поновлення прав реабілітованих від 23 березня 1994 року №541. Вважає це рішення незаконним, оскільки на час його прийняття спірний будинок був повністю зайнятий жильцями, в тому числі і його сім'єю. Крім того, сумнівним є віднесення ОСОБА_3 до числа законних спадкоємців власників будинку.

У зв'язку із розглядом справи в першому судовому засіданні він був позбавлений можливості подати зустрічний позов про оскарження рішення комісії та виданих на його підставі правовстановлюючих документів.

З цих підстав просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник доводи скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_1 доводів скарги не визнала посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.

За правилами ст. ст. 316, 321, 391 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Матеріалами справи підтверджується, що на підставі договору дарування від 12 березня 2007 року ОСОБА_1 належить на праві приватної власності житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.10-11, 12).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 користується частиною вказаного житлового будинку, яка технічно є відокремленою від інших приміщень будинку та має окремий вхід.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач проживає у спірному будинку, добровільно виселитися не бажає, що перешкоджає йому користуватися своїм майном та порушує права власника.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що спірний житловий будинок належить на праві власності позивачу, який не дає згоди відповідачу на проживання чи користування його частиною. Оскільки відповідач відмовляється звільнити займану ним частину, то позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення.

Такі висновки суду ґрунтуються на вимогах закону та відповідають встановленим обставинам справи, а тому колегія суддів погоджується з ними виходячи з наступного.

З'ясовано, що позивачем пред'явлено до суду негаторний позов з підстав, визначених ст. ст. 319, 391 ЦК України. Саме тому він просив усунути порушення у володінні та користуванні власністю з боку відповідача шляхом його виселення із спірного будинку.

При цьому колегія суддів виходить з того, що підстава позову - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, які об'єктивуються у поданих доказах. Тому підставами позову, які згідно ст. 31 ЦПК України може змінити лише позивач, слід розуміти обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а не самі по собі посилання позивача на певну норму закону, яку суд може замінити, якщо її дія не поширюється на ці правовідносини.

Правом на негаторний позов наділений в тому числі власник, що володіє річчю, але позбавлений можливості користуватися чи розпоряджатися нею. Як відповідач у такому спорі виступає особа/особи, що своїм протиправним поводженням створює перешкоди, що заважають нормальному здійсненню права власності (права титульного володіння).

Відтак, обов'язком власника у негаторному позові не є доказування неправомірності дій відповідача. Вони припускаються такими, доки сам відповідач не доведе правомірність своєї поведінки.

В даному випадку на відповідача покладається обов'язок по доведенню факту правомірності його проживання у будинку, чого зроблено не було.

З матеріалів справи вбачається, що 4 грудня 1987 року виконавчим комітетом Верховинської ради ОСОБА_2 з сім'єю із 4 осіб видано ордер на право зайняття житлового приміщення площею 12 кв.м в комунальній квартирі за адресою АДРЕСА_1. Підставою видачі цього ордеру послужили рішення виконкому селищної ради від 25 листопада та 4 грудня 1987 року (а.с.27,28).

Проте, в подальшому житловий будинок передано у приватну власність ОСОБА_3 (матері позивача), що підтверджується свідоцтвом на право власності на жилий будинок НОМЕР_1 від 27 березня 1995 року. Підставою видачі цього свідоцтва, як видно з його змісту, послужило рішення виконкому Верховинської районної ради №541 від 23 березня 1994 року комісії з питань поновлення прав реабілітованих (а.с.13).

20 березня 2007 року державним нотаріусом Верховинської районної державної нотаріальної контори Павлюк І.І. посвідчено договір дарування житлового будинку, згідно умов якого ОСОБА_3 безоплатно передано у власність сину ОСОБА_1 житловий будинок, який знаходяться в АДРЕСА_1 (а.с.10-11).

При цьому колегія суддів також враховує положення ст. 204 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину у випадку, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

А відтак, не можуть бути прийняті до уваги доводи скарги щодо правомірності проживання апелянта у спірному будинку, що виключає можливість захисту позивачем його порушеного права.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 12 грудня 2008 року ОСОБА_2 знявся з реєстрації місця проживання - АДРЕСА_1 та зареєструвався у АДРЕСА_2. В подальшому з 14 травня 2012 року зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 (а.с.29,30). Останнє набуто ним у власність.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313- 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Верховинського районного суду від 26 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта