АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1411/17 Справа № 185/2746/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Назаренко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

18 березня 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного кредитного договору № DNН4ТР60010860 від 31.05.2006 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 2870,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 25,08% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 30.11.2007 року. Відповідно до умов кредитного договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позивальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за тілом кредиту, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно умов. Відповідач зобовязання за вказаним кредитним договором належним чином не виконав, в звязку з чим, за період з 11.03.2011 року по 11.03.2016 року, виникла заборгованість у розмірі 38946,07 грн. Тому Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», уточнивши позовні вимоги, просив стягнути на свою користь з відповідача заборгованість за кредитним договором №DNН4ТР60010860 від 31.05.2006 року по відсоткам, нарахованих на прострочену заборгованість за кредитом за період з 11.03.2011 року по 11.03.2016 року в розмірі 1906,90 грн, та пені за період з 11.03.2011 року по 11.03.2016 року в розмірі 37039,17 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2016 року в задоволенні позову Публічному акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк» відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позову в повному обсязі.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом відповідач повідомлений належним чином через оголошення у пресі, відповідно до вимог ст. 74 ЦПК України, що стверджується публікацією відповідного оголошення в газеті «Вісті Придніпровя» №8 (1807) від 07.02.2017 року, примірник якої долучено до матеріалів справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», та ОСОБА_2 31.05.2006 року був укладений кредитний договір №DNН4ТР60010860, за умовами якого відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 2870,00грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом на строк 18 місяців з кінцевим терміном повернення 30.11.2007 року включно (а.с. 7).

Умовами зазначеного вище договору передбачено, що погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати, за який приймається період з «21» по «28» число кожного місяця, позичальник повинен надавати банку грошові кошти у сумі 193,44 грн. для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інших витрат згідно умов.

Сторони укладали правочин шляхом підписання заяви позичальника; невідємною частиною укладеного договору є, зокрема, умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), з якими відповідач був ознайомлений, про що свідчать його підпис під відповідним текстом вищевказаної заяви (а.с. 7).

Згідно п. 3.2.3 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), які є невідємною частиною заяви позичальника, позичальник зобовязаний сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до умов договору, а повну сплату відсотків за користування кредитом здійснити не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту (а.с. 8-11).

Відповідно до пункту 5.1. вказаних вище Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) при порушенні позичальником будь-якого із зобовязань, передбачених заявою та умовами, банк має право нарахувати, а позичальник зобовязується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожний день прострочки платежу.

Також, пунктом 5.3 зазначених вище Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) встановлено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500,00 грн. + 5% від суми заборгованості.

Пунктом 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) передбачено, що термін позовної давності до вимог про стягнення кредиту, процентів за користування ним, винагороди, неустойки пені, штрафів за договором установлені сторонами тривалістю в п'ять років.

Судом встановлено, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) відповідачем не підписані. Крім того, текст заяви позичальника про надання кредиту не містить умови щодо встановлення пятирічного строку позовної давності.

Колегія звертає увагу, що, відповідно до заявлених позовних вимог, Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за зазначеним кредитним договором у загальному розмірі 38946,07 грн., яка складається із заборгованості по відсоткам, нарахованих на прострочену заборгованість за кредитом за період з 11.03.2011 року по 11.03.2016 року в розмірі 1906,90 та пені за період з 11.03.2011 року по 11.03.2016 року в розмірі 37039,17 грн. (а.с. 83-85).

Судом встановлено, що відповідачем належним чином умови зазначеного кредитного договору не виконуються, тому наявна заборгованість перед банком.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Виходячи з викладеного, колегія дійшла висновку про доведеність факту неналежного виконання відповідачем умов кредитного договору та наявність, у звязку із цим, заборгованості перед банком.

Разом з тим, статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність в один рік встановлено п.1 ч.2 ст.258 ЦК України відносно неустойки.

Частиною 1 ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно із ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Встановлено, що даний позов, предявлений до суду 18.03.2016 року, що стверджується відбитком штампу вхідної кореспонденції районного суду на позовній заяві (а.с. 2-3), подано з порушенням, без поважних причин, трирічного строку позовної давності, виходячи з наступного.

Із розрахунку заборгованості та виписки з особового рахунку відповідача, наданих позивачем в порядку виконання ухвали суду від 15.12.2016 року, вбачається, що ОСОБА_2 жодних платежів з моменту укладення кредитного договору на погашення боргу не здійснював. Датою остаточного погашення кредиту договором визначено 30.11.2007 року, тому початком перебігу строку позовної давності, в даному випадку, є 01.12.2007 року, а з позовом до суду позивач звернувся лише 18 березня 2016 року.

Відповідачем в особі свого представника ОСОБА_3 04 жовтня 2016 року до суду першої інстанції, до винесення оскаржуваного рішення, подано заяву в якій він просить застосувати позовну давність та відмовити Публічному акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк», у звязку з цим, у задоволенні позовних вимог (а.с.76-77).

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, приймаючи до уваги виконання відповідачем вимог ч.3 ст.267 ЦК України щодо подання заяви про застосування позовної давності; враховуючи, що про порушення свого права банк дізнався не пізніше 01.12.2007 року, а збільшена позовна давність домовленістю сторін, в обовязковій письмовій формі, не передбачена, - місцевий суд ухвалив законне рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у звязку з порушенням строку позовної давності без поважних причин.

Збільшений строк позовної давності у даному випадку не підлягає застосуванню. Так, у п.5.5 Умов про надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) передбачено, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів встановлюються сторонами тривалістю у 5 років. Однак, вказані Умови про надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) відповідачкою не підписані, а текст кредитного договору (заяви позичальника) не містить умов щодо збільшеного строку позовної давності. Таким чином, сторонами не дотримано письмової форми угоди про збільшення позовної давності, що суперечить положенням ст. 259 ЦК України.

Зважаючи на наведене, приймаючи до уваги, що суду не представлені підписані відповідачем умови надання споживчого кредиту, що діяли на час укладення сторонами кредитного договору, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність доказів, які відповідають вимогам ст.ст. 58, 59 ЦПК України, щодо наявності між сторонами угоди про збільшення позовної давності, з чим погоджується також апеляційний суд.

Доводи апелянта про те, що банк має право на отримання від відповідача нарахованих відсотків та пені за останні п»ять років до пред»явалення даного позову є безпідставними, не ґрунтуються на положенням матеріального закону і договору та задоволенню не підлягають.

Колегія звертає увагу, що доказів переривання перебігу строку позовної давності суду не надано, клопотань про витребування відповідних доказів судом учасниками процесу не заявлено. Згідно виписки з особового рахунку відповідача, 09.04.2014 та 12.05.2014 року були здійснені платежі ПАТ «Інгосстрах»; відповідачем кошти на користь позивача не вносились, що визнано представником банку у судовому засіданні суду апеляційної інстанції; отже, зазначені платежі не свідчать про перебивання перебігу позовної давності. Крім того, на аркуші справи 79 наявна копія ухвали суду про залишення без розгляду позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у цивільній справі №185/2031/13-ц, що, згідно частини 1 статті 265 ЦК України, не свідчить про переривання позовної давності.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, розглянувши справу у межах заявлених позовних вимог та змісту доводів апеляційної скарги, враховуючи положення ст.ст. 88, 303 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий

Судді