Справа № 405/8792/16-ц
Провадження №2/405/1873/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2017 року Ленінський районний суд м.Кіровограда у складі:

головуючого судді Іванової Л.А.

при секретарі Шумейко Ю.В., Береді Я.І.

за участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

та представника відповідача адвоката ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_4 міськрайонного центру зайнятості до ОСОБА_2 про стягнення незаконно отриманих коштів, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_4 міськрайонний центр зайнятості звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення незаконно отриманих коштів у розмірі 10 792 грн. 51 коп., зазначивши на обгрунтування позовних вимог, що відповідач ОСОБА_2 був зареєстрований, як безробітний у ОСОБА_4 міськрайонному центрі зайнятості з 20.09.2011 року по 12.03.2012 року, з 26.03.2012 року по 25.09.2012 року, з 06.11.2013 року по 05.03.2014 року та отримував допомогу по безробіттю у відповідні періоди, при цьому, при зверненні до Центру зайнятості відповідач подавав заяви з проханням надати йому статус безробітного та призначити допомогу по безробіттю, у яких вказував, зокрема, що він не зареєстрований, як фізична особа-підприємець та ознайомлений з памяткою «Ваші права- Ваші обовязки».

Відповідно до ст.43 Закону України «Про зайнятість населення», ст.ст.22, 23 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, на підставі заяви, представлених документів та відомостей, відповідачу було надано: 20.09.2011 року статус безробітного згідно з наказом від 20.09.2011 року № HT110920 та призначено допомогу по безробіттю з 20.09.2011 року по 12.03.2012 року; 26.03.2012 року поновлено статус безробітного згідно з наказом від 26.03.2012 року №НТ120326 та призначено допомогу по безробіттю з 26.03.2012 року по 25.09.2012 року; 06.11.2013 року надано статус безробітного згідно з наказом від 08.11.2013 року №НТ131108 та призначено допомогу по безробіттю з 13.11.2013 року по 05.03.2014 року (наказ від 10.07.2013 року 3НТ131113).

За правилами ч.3 ст. 44 Закону України «Про зайнятість населення» відповідальність за достовірність поданих даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення йому матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного.

Позивач також зазначив, що за результатами обміну інформацією в електронному вигляді між ОДПІ ГУ ДФС, Пенсійним Фондом України та фондами загальнообовязкового державного соціального страхування, що здійснюється згідно з Наказом Міндохордів і зборів України від 19.09.2013 року №494, у лютому 2014 року ОСОБА_4 міськрайонним центром зайнятості була отримана інформація про осіб, які були зареєстровані в державній службі зайнятості як безробітні, та за даними відомостей, що містяться в єдиному державному реєстрі загальнообовязкового державного страхування мали не припинену підприємницьку діяльність.

Керуючись Порядком розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12.03.2009 року за № 232/16248, Центром зайнятості було проведено розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідачу, про що складено відповідний акт від 05.03.2014 року №8 та встановлено, що відповідач, маючи статус фізичноїособи підприємця з 26.05.1993 року, отримував допомогу по безробіттю у ОСОБА_4 міськрайонному центрі зайнятості та, при цьому, відповідач не повідомив про зазначене центр зайнятості ні при отриманні статусу безробітного, ні після призначення допомоги по безробіттю про те, що він зареєстрував 26.05.1993 року підприємницьку діяльність з основним КВЕДом «96.09.Надання інших індивідуальних» та одержував допомогу по безробіттю одночасно маючи статус фізичної особи-підприємця, тобто особи, що забезпечує себе роботою самостійно.

Позивач також зазначив, що відповідач ОСОБА_2 з правами та обовязками зареєстрованого безробітного був ознайомлений особисто, про що зазначив у своїх заявах про надання статусу безробітного, а також власноруч у додатках до персональної картки.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 на день звернення до Центру зайнятості, відносився до категорії зайнятого населення, зобовязаний був повідомити про свою державну реєстрацію фізичної особи-підприємця з 26.05.1993 року та відповідно не мав права на отримання статусу безробітного, допомоги по безробіттю та інших видів соціального забезпечення, а Центр зайнятості не повинен був надавати йому статус безробітного та призначати виплату допомоги по безробіттю, разом з тим, надання відповідачем неправдивих даних щодо своєї зайнятості при вирішенні питання про надання статусу безробітного, умисне невиконання відповідачем обовязків безробітного призвело до незаконного отримання останнім допомоги по безробіттю на загальну суму 10 792 грн. 51 коп.

Крім того, зазначив, що ОСОБА_4 міськрайонним центром зайнятості було видано наказ від 06 березня 2014 року №155-Д про відшкодування коштів, виплачених як допомога по безробіттю в сумі 11 214 грн. 43 коп. та лист від 11.03.2014 року №06-31/838/03 з пропозицією добровільно повернути кошти, які відповідач отримав під власний підпис. Частину коштів в сумі 421,92 грн. було відкликано з установи банку. Залишок заборгованості складає 10 792 грн. 51 коп.

Позивач також зазначив, що на день звернення з позовом до суду відповідач не оскаржив наказ від 06.03.2014 року № 155-Д «Про повернення коштів», та не повернув борг.

З огляду на викладене вище, позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь незаконно отримані кошти в розмірі 10 792 грн. 51 коп., а також стягнути з відповідача на його (позивача) користь понесені судові витрати по справі, які складаються з судового збору в розмірі 1 378 грн. 00 коп.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позові, просив позов задовольнити повністю.

Відповідач та в його інтересах представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, надали письмові заперечення на позовну заяву, доповнення до заперечення, за якими зазначили, що відповідачем не заперечується сам факт його реєстрації у виконкомі Ленінської районної ради м.Кіровограда фізичною особою підприємцем у 1993 році, до якого у 1997 році ним же була подана заява про скасування такої реєстрації, і з вказаного року відповідач взагалі не займався будь-якою підприємницькою діяльністю, проте, внаслідок необізнаності не завершив юридичної процедури припинення підприємницької діяльності, якою фактично не займається з 1997 року, однак документально підтвердити факт подачі згаданої заяви не має можливості внаслідок відсутності відповідних архівів у виконкомі Ленінської районної у м.Кіровограді ради, в той же час реєстраційна справа на підприємця ОСОБА_2 була заведена тільки 11.02.2014 року з внесенням у неї відомостей про реєстрацію у 1993 році. Таким чином, на час звернення до центру зайнятості (вересень, 2011 року) відповідач був працездатною особою без заробітку у звязку з відсутністю роботи; видами діяльності, що визначені ч.3 ст.1 Закону України «Про зайнятість населення» не займався; пенсію на пільгових умовах не отримував, що вказує на те, що він був безробітним у розумінні вимог Закону України «Про зайнятість населення» та не приховував інформацію, яка могла би вплинути на порядок виплати йому допомоги по безробіттю, на підставі чого не завершення відповідачем юридичної процедури припинення підприємницької діяльності у 1997 році (при фактичному її завершенні) не є достатньою підставою для висновків про наявність в діях відповідача ( з 1997 р. до 14.03.2014 р.), як на час отримання статусу безробітного, так і протягом отримання допомоги по безробіттю відповідачем, умислу щодо невиконання своїх обовязків перед центром зайнятості або зловживання ними. З огляду на зазначене, вважають, що в задоволенні позову позивачу слід відмовити з підстав недоведеності обгрунтованості позовних вимог. Також просили врахувати і стан здоровя відповідача, якому внаслідок ураження опорно-рухового апарату, тривалий час, починаючи з 2011 року, а з 2016 року, безтерміново, за висновком МСЕК встановлена 3-тя група інвалідності. Окрім того, відповідачем подано заяву, в якій він просить відмовити позивачу у задоволенні позову на підставі ч.ч. 3, 4 ст.267 ЦК України в звязку зі спливом строку позовної давності.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та в його інтересах представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом ст.1 Закону України «Про зайнятість населення» №803-ХІІ від 01.03.1991 року (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зайнятість - це діяльність громадян, пов'язана із задоволенням особистих та суспільних потреб і така, що, як правило, приносить їм доход у грошовій або іншій формі.

В Україні до зайнятого населення належать громадяни, що

проживають на території держави на законних підставах, і, зокрема, громадяни, які самостійно забезпечують себе роботою, включаючи підприємців, осіб, зайнятих індивідуальною трудовою діяльністю, творчою діяльністю, члени кооперативів, фермери та члени їх сімей, що беруть участь у виробництві, а також члени особистих селянських господарств, діяльність яких здійснюється відповідно до Закону України "Про особисте селянське господарство" (п.б ч.3 ст.1 Закону №803-ХІІ від 01.03.1991 року).

Відповідно до п.7 ч.1 ст.1 Закону України «Про зайнятість населення» в редакції Закону № 5067-VI від 05.07.2012 року зайнятість - не заборонена законодавством діяльність осіб, пов'язана із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі, а також діяльність членів однієї сім'ї, які здійснюють господарську діяльність або працюють у суб'єктів господарювання, заснованих на їх власності, у тому числі безоплатно.

До зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, що навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах та поєднують навчання з роботою (ч.1 ст.4 Закону).

В свою чергу, безробітними, відповідно до ст.2 в редакції Закону№803-ХІІ від 01.03.1991 року визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні

приступити до підходящої роботи. Безробітними визнаються також інваліди, які не досягли пенсійного віку, не працюють та зареєстровані як такі, що шукають роботу.

Відповідно до ст.1 в редакції Закону № 5067-VI від 05.07.2012 року безробітним є особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.

Розміри та умови надання матеріального забезпечення на випадок безробіття визначаються Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі призначення виплати на підставі документів, що містять неправдиві відомості.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг, а згідно зі ст. 34 цього Закону фонд має право, зокрема, стягувати відповідно до закону кошти Фонду, виплачені особам, зареєстрованим як безробітні, у вигляді матеріального забезпечення на випадок безробіття та витрачені на надання соціальних послуг безробітним у разі встановлення факту їх отримання на підставі недостовірних відомостей, поданих особою.

В свою чергу, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач ОСОБА_2 20.09.2011 року, 26.03.2012 року, 13.11.2013 року звертався з відповідними заявами до ОСОБА_4 міськрайонного центру зайнятості, в яких просив надати йому статус безробітного з наданням допомоги по безробіттю відповідно до Законів України «Про зайнятість населення» та «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», в заявах також зазначав, що він не зареєстрований як субєкт підприємницької діяльності, трудовою діяльністю не займається, не займається також видами діяльності, що визначені ч.3 ст.1 Закону України «Про зайнятість населення», не отримує пенсію на пільгових умовах.

Відповідно до ст.43 Закону України «Про зайнятість населення» ст.ст.22, 23 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та Порядку надання допомоги по безробіттю на підставі заяви, представлених документів та відомостей, відповідачу ОСОБА_2 було надано 20.09.2011 року статус безробітного на підставі наказу від 20.09.2011 року №НТ110920 та призначено допомогу по безробіттю на період з 20.09.2011 року по 12.03.2012 року; 26.03.2012 року на підставі наказу від 26.03.2012 року №НТ120326 поновлено статус безробітного та призначено допомогу по безробіттю на період з 26.03.2012 року по 25.09.2012 року; та, крім того, 06.11.2013 року надано статус безробітного на підставі наказу від 08.11.2013 року №НТ131108 та призначено допомогу по безробіттю на період з 13.11.2013 року по 05.03.2014 року (наказ №НТ131113).

Зазначені обставини сторонами не заперечуються.

Відповідно до ч.3 ст.44 Закону України «Про зайнятість населення» відповідальність за достовірність поданих даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення йому матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного.

За змістом п. 6 Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Державної податкової адміністрації України від 13 лютого 2009 року № 60/62, постановою правління Пенсійного фонду України від 13 лютого 2009 року № 7-1, у разі встановлення центром зайнятості відповідно до цього Порядку належності безробітної особи до категорії зайнятих, така особа знімається з обліку як безробітна в установленому чинним законодавством порядку та повертає суму незаконно отриманої допомоги.

Якщо відомості про доходи є недостовірними з вини особи, центри зайнятості припиняють відповідні виплати, а суми здійснених виплат з дня їх призначення особоюповертаються відповідно до пункту 7 цього Порядку. Пункт 9 цього Порядку передбачає, що рішення центру зайнятості щодо повернення коштів може бути оскаржено в центрі зайнятості вищого рівня або в судовому порядку.

Відповідно до Акту №8 розслідування страхових випадків та обгрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про зайнятість населення» від 05.03.2014 року встановлено, що ОСОБА_2 перебував на обліку в ОСОБА_4 міськрайонному центрі зайнятості як безробітний з 20.09.2011 року по 12.03.2012 року, та отримував допомогу по безробіттю з 20.09.2011 року по 12.03.2012 року, з 26.03.2012 року по 25.09.2012 року, та на даний час перебуває на обліку як безробітний з 06.11.2013 року та отримує допомогу по безробіттю з 13.11.2013 року, при цьому, згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, встановлено дату проведення реєстрації ОСОБА_2 як фізичної особи-підприємця з 26.05.1993 року, на підставі чого, ОСОБА_2 на момент надання йому статусу безробітного , починаючи з 20.09.2011 року відносився до категорії зайнятого населення, у звязку з чим всі одержані кошти по виплаті допомоги по безробіттю підлягають поверненню повністю.

Відповідно до довідки про розслідування страхового випадку та обгрунтованості виплат матеріального забезпечення від 06.03.2014 року №09-21, складеної провідним спеціалістом ОСОБА_4 міськрайонного центру зайнятості ОСОБА_5, ОСОБА_2 за період перебування на обліку у ОСОБА_4 міськрайонному центрі зайнятості отримав допомогу по безробіттю в загальному розмірі 11 214 грн. 43 коп., з них: з 20.09.2011 року по 12.03.2012 року 4 560 грн. 48 коп., з 26.03.2012 року по 28.06.2012 року - 2 626 грн. 60 коп., з 13.11.2013 року по 04.03.2014 року 4 027 грн. 35 коп.

Відповідно до наказу ОСОБА_4 міськрайонного центру зайнятості від 06 березня 2014 року №155-Д за порушення вимог ч.2 ст.36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» наказано вжити заходів по поверненню коштів у сумі 11 214 грн. 43 коп., виплачених безробітному ОСОБА_2 як допомога по безробіттю.

Крім того, 11.03.2014 року за вих.№06-31/838/03 на адресу ОСОБА_2, Центром зайнятості було направлено лист, який отримано ОСОБА_2 12.03.2014 року, в якому зазначено про необхідність повернення коштів, які були отримані ОСОБА_2 як допомога по безробіттю за період з 20.09.2011 року по 05.03.2014 року в розмірі 11 214 грн. 43 коп., з тих підстав, що в період перебування ОСОБА_2 на обліку в ОСОБА_4 міськрайонному центрі зайнятості з 20.09.2011 року по 12.03.2011 року, з 26.03.2012 року по 25.09.2012 року, з 06.11.2013 року по 05.03.2014 року, він (ОСОБА_2А.) був зареєстрований як фізична особа-підприємець, - відповідно належав до категорії зайнятого населення та не мав права на отримання статусу безробітного, допомоги по безробіттю та інших видів соціального забезпечення.

Зазначений лист ОСОБА_2 залишено без задоволення, кошти в добровільному порядку не повернуті.

Під час розгляду справи, представник позивача також зазначив, що залишок розміру заборгованості становить 10 792 грн. 51 коп., у звязку з відкликанням частини коштів в сумі 421 грн. 92 коп. з установи банку.

Заперечуючи щодо заявлених позивачем позовних вимог відповідач та в його інтересах представник зазначали, що відповідач ОСОБА_2 дійсно був зареєстрованим фізичною особою підприємцем у 1993 році, та у 1997 році останнім була подана заява про скасування такої реєстрації, тим самим, з 1997 року, а також на час звернення до центру зайнятості у вересні, 2011 року, відповідач був працездатною особою, без заробітку у звязку з відсутністю роботи, не займався видами діяльності, що визначені ч.3 ст.1 Закону України «Про зайнятість населення», не отримував пенсію на пільгових умовах, що в сукупності вказує на те, що відповідач був безробітним в розумінні Закону України «Про зайнятість населення», та не приховував інформацію, яка могла б вплинути на порядок виплати йому допомоги по безробіттю.

Поряд з цим, судом відзначається, що відповідно до ст. 4 та ч. 17 ст. 47 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» державна реєстрація фізичних осіб - підприємців є засвідченням факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою. Фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців (ч.3 ст.46 зазначеного Закону).

На день звернення із заявами 20.09.2011 року, 26.03.2012 року та на день надання статусу безробітного відповідач ОСОБА_2 був зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних-осіб підприємців від 05.03.2014 року, в якій зазначено, що ОСОБА_2 був зареєстрований як фізична особа-підприємець 26.05.1993 року, дата запису 11.02.2014 року, вид діяльності: Код КВЕД 96.09 Надання інших індивідуальних послуг; дата взяття на облік 26.05.1993 року ОСОБА_4 обєднана ДПІ; в стані припинення - 03.03.2014 року.

Крім того, відповідно до інформації відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, легалізації обєднань громадян від 14.05.2014 року №465, наданої на запит адвоката ОСОБА_3, 01 липня 2010 року було прийнято Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення субєктів господарювання, що набрав чинності 03 березня 2011 року, за яким (Законом) всі юридичні особа та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 01 липня 2004 року, зобовязувались у встановлений Законом №2390 строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру. Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №2390 визначалось, що процес включення до ЄДР відомостей про юридичних та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності даним Законом, а саме 03 березня 2012 року. Другим розділом Прикінцевих те перехідних положень Закону №2390 передбачено створення тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій, за результатами роботи яких відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року та не включених до 03 березня 2012 року до ЄДР, будуть включатися до ЄДР з відміткою про те, що свідоцтво про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланка старого зразка , видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними.

Положення про тимчасові міжвідомчі спеціальні комісії з питань проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців затверджено наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 року №575/5, та на виконання якого були утворені тимчасові міжвідомчі спеціальні комісії в АРК Крим, областях, містах Києві та Севастополі, до завдань яких відноситься складання узагальненої інформації про невключених юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Включення до ЄДР відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців здійснюється державними реєстраторами на підставі відомостей, отриманих від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій.

На підставі отриманої інформації від тимчасової міжвідомчої спеціальної комісії з питань проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців у Кіровоградській області відомості про фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 були включені до ЄДР 11.02.2014 року та сформовано відповідно до вимог п.3.1 Розділ ІІІ Порядку зберігання та пересилання реєстраційних справ юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 10.02.2012 року №238/5 реєстраційну справу.

Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_2 оскаржував в адміністративному судочинстві реєстраційні дії реєстраційної служби ОСОБА_4 міського управління юстиції Кіровоградської області щодо внесення до ЄДР відомостей про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 з 26.05.1993 року та просив скасувати внесений 11.02.2014 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запис №2 444 175 0000 024530 та постановою ОСОБА_4 окружного адміністративного суду від 23 червня 2014 року (справа №;/811/1571/14, яка залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2015 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено, при цьому, суд апеляційної інстанції в ухвалі також зазначив, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження припинення підприємницької діяльності ОСОБА_2 з 1997 року, на підставі чого відсутні підстави вважати, що ОСОБА_2 не є фізичною особою-підприємцем, натомість матеріали справи містять реєстраційну картку про включення відомостей про фізичну особу-підприємця ОСОБА_2, заяву про припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 від 03 березня 2014 року.

Крім того, судом встановлено, що рішенням арбітражного суду Кіровоградської області від 16.05.2000 року (справа №05-01/671/3-73) задоволено частково позов прокурора Ленінського району. Стягнуто з підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 міського відділу Пенсійного фонду України 236 грн. 12 коп. недоїмки по збору на обовязкове державне пенсійне страхування, 392 грн. 58 коп. пені, а всього суму 628 грн. 70 коп. за період з 01.04.1996 року по 08.02.2000 року, при цьому арбітражним судом встановлено, що згідно наданим виконкомом Ленінської районної ради м.Кіровограда даним державна реєстрація субєкта підприємницької діяльності підприємця ОСОБА_2 здійснена 26.05.1993 року і у встановленому законодавством порядку скасована не була.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Відповідно до ст.50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст.47 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» (в редакції Закону на час виникнення спірних правовідносин) дата внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності є датою державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.

Державна реєстрація фізичних осіб-підприємців, відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» це засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою.

Згідно з ч.8 ст.4 зазначеного Закону позбавляється фізична особа-підприємець статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

З аналізу зазначених правових норм слідує, щ, якщо фізична особа, реалізуючи своє право на підприємницьку діяльність, отримала статус фізичної особи-підприємця шляхом державної реєстрації підприємницької діяльності, то з дати такої реєстрації ця особа вважається такою, що забезпечує себе роботою самостійно, здійснює на власний ризик господарську діяльність з метою досягнення економічних та соціальних результатів та одержання прибутку, тим самим, маючи право на вільне обрання зайнятості, незалежно від того отримує така особа дохід від підприємницької діяльності чи ні, вона вважається такою, що забезпечує себе роботою самостійно, а отже, відноситься до зайнятого населення та не може бути визнана безробітною і мати право на допомогу по безробіттю до моменту державної реєстрації припинення своєї підприємницької діяльності шляхом внесення у Єдиний державний реєстр відповідного запису.

З огляду на зазначене, судом відзначається, що відповідач ОСОБА_2 належав до зайнятого населення, відповідно не міг бути визнаний безробітним, крім того, при зверненні до центру зайнятості із заявою про надання статусу безробітного, відповідач не повідомив про те, що він зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності фізична особа-підприємець, а так само, не переконався в тому, що його діяльність як фізичної особи-підприємця припинена у встановленому Законом порядку, внаслідок чого незаконно отримував допомогу по безробіттю.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно.

Згідно зі ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Крім того, заперечуючи щодо заявлених позивачем позовних вимог відповідач та в його інтересах представник просили застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності, з тих підстав, що відповідно до п.п.2, 3 Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого спільним наказом Мінпраці та соціальної політики та ДПА України №60/62 від 13.02.2009 р., зареєстрованого в МЮ України 12.03.2009 року за №232/16248, позивач зобовязаний здійснювати перевірку достовірності даних, які є підставою для надання особі статусу безробітної та виплати їй матеріального забезпечення, що зазначені в документах, поданих особою до державної служби зайнятості, насамперед, на момент подачі заяви і реєстрації протягом всього періоду її перебування на обліку як безробітного, зокрема, у випадку, коли подані застрахованою особою документи дають їй право на одержання допомоги по безробіттю відповідно до ч.1 ст.22 Закону України «Про загальнообовязкове державне страхування на випадок безробіття», при цьому, відповідач вперше звернувся до Центру зайнятості та надав відповідні документи, що надавали йому право на одержання допомоги по безробіттю, відповідно до ч.1 ст.22 Закону України «Про загальнообов язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» - 20.09.2011 року, вдруге - 26.03.2012 року і в третє 13.11.2013 року, у звязку з чим позивач повинен був станом на 20.09.2011 року скласти відповідний акт за результатами звірки саме з ДПА, так як саме податковими органами була надана інформація про реєстрацію з 1993 року ФОП ОСОБА_2 та застосувати наслідки, передбачені ч.2 ст.36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», разом з тим, такий акт був вперше складений тільки у 2014 році, таким чином початком перебігу строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом необхідно вважати саме 20.09.2011 року, а закінченням 21.09.2014 року, в той час, як позивач звернувся з позовом до суду лише 16.12.2016 року, тобто через 2 роки 3 місяці після спливу строку позовної давності.

В свою чергу, судом відзначається, що відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Представник позивача під час судового розгляду справи зазначив про те, що про порушення відповідачем прав у зв'язку з безпідставним отриманням ним допомоги по безробіттю Центр зайнятості дізнався в лютому, 2014 року за результатами обміну інформацією в електронному вигляді між ОДПІ ГУ ДФС, Пенсійним фондом України та фондами загальнообовязкового державного соціального страхування, коли ОСОБА_4 міськрайонним центром зайнятості була отримана інформація про осіб, які були зареєстровані в державній службі зайнятості як безробітні, та за даними відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі мали не припинену підприємницьку діяльність. Також зазначив, що раніше реєстрація ФОП здійснювалася у паперовому вигляді, а інформація про юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року не включалась до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Під час звернення особи до Центру зайнятості необхідно було надати лише паспортні дані, ІДН та заяву, в якій зазначити, що особа не являється суб'єктом підприємницької діяльності, відповідно перевірка даних, зазначених в заяві, Центром зайнятості не вимагалася. Електронні дані про реєстрацію чи припинення реєстрації ФОП вносяться до ЄДР з 2014 року.

Відомості, що про цей факт стало відомо позивачу раніше, матеріали справи не містять.

Крім того, відомості з ЄДР відносно ОСОБА_2 було отримано 05.03.2014 року, Акт розслідування страхового випадку та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення складено 05.03.2014 року; наказ про повернення коштів було видано Центром зайнятості 06 березня 2014 року; з позовом про відшкодування незаконно отриманих коштів позивач звернувся до суду 19 грудня 2016 року, тобто в межах строку позовної давності.

За викладених вище обставин, суд приходить до висновку, про обґрунтованість та доведеність позивачем позовних вимог, їх задоволення, та стягнення з відповідча ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 міськрайонного центру зайнятості незаконно отриманої допомоги по безробіттю в розмірі 10 792 грн. 51 коп.

Крім того, відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 378 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.3, 4, 10, 11, 15, 57-59, 60, 88, 212, 213-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_4 міськрайонного центру зайнятості до ОСОБА_2 про стягнення незаконно отриманих коштів, - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, на користь ОСОБА_4 міськрайонного центру зайнятості, , р/р 1003 в ГУ ДКСУ Кіровоградської області, незаконно отриманої допомоги по безробіттю в розмірі 10 792 (десять тисяч сімсот девяносто дві) грн. 51 коп.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, на користь ОСОБА_4 міськрайонного центру зайнятості, , р/р 1003 в ГУ ДКСУ Кіровоградської області судовий збір в розмірі 1 378 грн. 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його оголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Кіровоградської області через Ленінський районний суд м. Кіровограда.

Суддя Ленінського районного

суду м. Кіровограда Л.А. Іванова