Ухвала

іменем україни

9 листопада 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Карпенко С.О.,

суддів: Гулька Б.І., Маляренка А.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до відділу державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції у Львівській області, Дрогобицького управління державної казначейської служби України Львівської області про відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 1 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 14 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до відділу державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції у Львівській області, Дрогобицького управління державної казначейської служби України Львівської області про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначала, що 20 грудня 2013 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Лютик Х.В. на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого листа, виданого 23 січня 2013 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у сумі 25 000 грн та судового збору у сумі 250 грн.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2014 року визнано неправомірною постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Лютик Х.В. від 20 грудня 2014 року про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Такими неправомірними діями державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Лютик Х.В. їй завдано моральних страждань, які полягали у погіршенні відносин в сім'ї, вона змушена була відмовитися від багатьох покупок для себе і сім'ї, у зв'язку із чим просила відшкодувати моральну шкоду у розмірі 25 000 грн.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 1 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 14 березня 2016 року, у позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Лютик Х.В. від 20 грудня 2013 року повернуто стягувачеві виконавчий документ, виданий 23 січня 2013 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 25 000 грн та судового збору у сумі 250 гpн.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2014 року постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Лютик Х.В. про повернення виконавчого документа стягувачеві від 20 грудня 2014 року визнано неправомірною.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно із ч. 1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 1173 ЦПК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Як роз'яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши характер спірних правовідносин та норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, правомірно виходив із того, що саме по собі встановлення судовим рішенням неправомірності дій державного виконавця при виконанні судового рішення не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди за рахунок держави, оскільки на позивача у такому випадку покладається обов'язок довести наявність такої шкоди. Так як позивач не довела факту завдання їй моральної шкоди і розміру цієї шкоди, у суду відсутні правові підстави для задоволення позову та відшкодування їй моральної шкоди.

Посилання у касаційній скарзі на відсутність у мотивувальних частинах судових рішень вказівок на докази, якими необхідно обґрунтовувати моральну шкоду, безпідставні, оскільки подання доказів, доведення перед судом їх переконливості і належності є обов'язком сторони (заявника), а процесуальним обов'язком суду є оцінка наданих сторонами доказів та сприяння у з'ясуванні обставин.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки яких доводами касаційної скарги не спростовані, тому касаційна скарга відповідно до положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України підлягає відхиленню, а судові рішення - залишенню без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 1 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 14 березня 2016 року залишити без змін.

У хвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.О.Карпенко

Судді: Б.І.Гулько

А.В.Маляренко