Справа № 2-1/13
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2017 року Суддя Деснянського районного суду м. Києва Лісовська О.В., розглянувши питання про самовідвід судді по цивільній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1 та інші звернулися до суду із позовом до відповідачки ОСОБА_5 про відшкодування шкоди.

Позивачем неодноразово у судових засіданнях заявлялися відводи головуючому судді Лісовській О.В. з тих підстав, що при передачі даної справи на розгляд судді був порушений порядок визначення судді, встановлений ч. 3 ст. 11-1 ЦПК України, оскільки вказана справа розглядалася суддею Шевчуком О.П., ним було прийнято ухвалу про залишення даного позову без розгляду, а тому відповідно до вимог діючого законодавства у разі скасування ухвали про залишення позову без розгляду справа повинна бути передана на розгляду тому ж судді, у даному випадку судді Шевчуку О.П.

Ухвалами судді Лісовської О.В. від 25.07.2016 року та від 28.11.2016 року у задоволенні заяв позивача про відвід судді було відмовлено.

У період з 14.06.2016 року судом неодноразово призначалися судові засідання по даній справі (25.07.2016 року, 08.09.2016 року, 18.10.2016 року, 28.11.2016 року, 16.01.2017 року, 23.02.2017 року, 06.04.2017 року), але у жодному із судових засідань не було розпочато судовий розгляд через постійні заперечення позивача щодо розгляду справи саме суддею Лісовською О.В.

У судовому засіданні 06.04.2017 року позивач знову заперечував проти того, щоб розпочинати розгляд даної справи, зважаючи на те, що по справі у незаконний спосіб визначено головуючого.

Інші учасники судового розгляду у судове засідання не з"явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили.

Вислухавши думку позивача щодо самовідводу судді, вивчивши письмові матеріали справи, суддя приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 20 ЦПК України суддя не може брати участі в розгляді справи і підлягає відводу (самовідводу), якщо:

1)під час попереднього вирішення цієї справи він брав участь у процесі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, секретар судового засідання;

2)він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи;

3)він є членом сім′ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім′ї або близький родич цих осіб) сторони або інших осіб, які беруть участь у справі;

4)якщо є інші обставини, які викликають сумнів в об′єктивності та неупередженості судді;

5)було порушено порядок визначення судді для розгляду справи, встановлений частиною третьою статті 11-1 цього Кодексу.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини (рішення від 09.11.2006 року у справі "Білуга проти України", від 28.10.1998 року у справі "Ветштайн проти Швейцарії" тощо) важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти у громадськість у демократичному суспільстві. Судді зобов'язані викликати довіру в учасників судового розгляду, а тому будь-який суддя, стосовно якого є підстави для підозри у недостатній неупередженості, повинен брати самовідвід.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків.

Виходячи із положень ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод і практики Європейського суду з прав людини, які є частиною національного законодавства і джерелом права, що підлягають застосуванню відповідно до ст.. 9 Конституції України, ст.. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини", суд має завжди бути "встановленим законом".

Це формулювання засвідчує принцип верховенства права, притаманний усій системі Конвенції та її протоколів. Адже правовий орган, що не є встановленим відповідно до законодавства, завжди буде позбавлений легітимності, яка вимагається у демократичному суспільстві для вирішення справ приватних осіб. Вислів "встановлений законом" стосується не лише законності самого існування суду, а й складу суддів при розгляді кожної справи (рішення у справах "Булут проти Австрії" від 22.02.1996 року, "Бускаріні проти Сан-Марино"). Термін "закон", про який ідеться в цьому положенні, стосується, таким чином, не лише законодавства щодо створення і компетенції судових органів, а й будь-якого іншого положення національного права, невиконання якого робить неправомірною участь одного або кількох суддів у розгляді справи. Тут йдеться, зокрема, про положення щодо повноважень, щодо несумісностей і щодо відводу суддів. (рішення у справі "Коем та інші проти Бельгії").

Недотримання судом зазначених положень означає в принципі порушення пункту 1 ст. 6 (справи "Цанд проти Австрії", заява № 7360/76, доповідь Комісії від 12.10.1978 року та "Россі проти Франції", заява № 11879/85, рішення комісії від 06.12.1989 року).

Про те, що термін "суд, встановлений законом", поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, звернуто також увагу Європейським судом з прав людини у справі "Сокуренко і Стригун проти України".

Суд, який розглядає справу, має бути "безстороннім" і "незалежним" за ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і засад цивільного судочинства.

Розглядаючи питання безсторонності з двох точок зору, Європейський Суд з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначив, що по-перше, йдеться про суб'єктивний підхід, для того щоб спробувати визначити переконання та особисту поведінку конкретного судді у конкретній обстановці. Зокрема, суд не повинен суб'єктивно виявляти будь-яку упередженість або особисті переконання; особиста безсторонність судді не ставиться під сумнів, аж доки не буде доведено протилежне. По-друге, слід застосувати об'єктивний підхід, метою якого є пересвідчитися, чи надає суд необхідні гарантії, щоб зняти з цього приводу можливість будь-якого правомірного сумніву; крім того, поняття незалежності та об'єктивної безсторонності тісно пов'язані між собою (справи "Пуллар проти Сполученого Королівства" і "Томанн проти Швейцарії", а також "Екедемі Трейдинг ЛТД та інші проти Греції" і "Дактарас проти Литви").

Враховуючи те, що позивач категорично заперечує щодо розгляду справи головуючим суддею Лісовською О.В., у зв"язку з порушенням (на його думку) порядку розподілу даної справи, неможливість тривалий час розпочати розгляд даної справи по суті, недовірою до судді з боку позивача ОСОБА_1, враховуючи практику Європейського Суду з прав людини, з метою уникнення чи запобігання у подальшому негативного ставлення позивача по даній справі до судді, з метою об"єктивного та неупередженого розгляду даної справи, вважаю за доцільне заявити по даній справі самовідвід з подальшою передачею даної справи на розгляд іншому судді відповідно до вимог ч. 3 ст. 11-1 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 20, 23, 24 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Заявити самовідвід по цивільній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування шкоди.

Матеріали цивільної справи № 2-440/17 р. передати на розгляд іншому судді у порядку ч. 3 ст. 11-1 ЦПК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: