Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/3793/17 Головуючий у 1 інстанції: Пода Н.М.
Є.У.№ 329/54/17 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Трофимової Д.А.

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 13 липня 2017 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько, ОСОБА_5. Після смерті батька звернувся із заявою про прийняття спадщини до голови Богданівської сільської ради Чернігівського району Запорізької області, від якого дізнався, що за життя батько склав заповіт, яким заповів усе своє майно, його сестрі, ОСОБА_4 Даний заповіт посвідчений 16.09.1992р. головою Богданівської сільської ради Чернігівського району Запорізької області, ОСОБА_6. Вважає даний заповіт недійсним, з підстав:

- 27.08.2007р. отримав письмову відповідь голови Богданівської сільради, що батько за час свого життя заповіту не складав, майно, яке йому належало, нікому у спадщину не перейшло та рекомендував йому для оформлення спадщини звернутися до юриста.

- у 2003р. отримав тяжкий інсульт, не зміг приїхати до Богданівської сільської ради Чернігівського району Запорізької області та отримати спадщину після смерті батька.

- 22.01.2010р. після лікування, звернувся до Чернігівської РДА Запорізької області, щодо порядку оформлення спадщини.

- 05.02.2010р. надано відповідь, Чернігівської РДА Запорізької області, що у зв'язку з тим, що у нього у володінні знаходиться сертифікат про право на земельну частку (пай), який належав померлому, то він вважається таким, що фактично прийняв спадщину та для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом рекомендовано звернутися до Чернігівської нотаріальної контори.

- у 2010р. із відповіді на його звернення до Чернігівської державної нотаріальної контори Запорізької області, дізнався, що 25.03.1997р. після смерті батька, відкрито спадкову справу за №26/27 за заявою про прийняття спадщини за заповітом (якого раніше не було) від ОСОБА_4 В заяві вказано, що спадкове майно складається з жилого будинку АДРЕСА_1. Рекомендовано йому зібрати пакет документів для отримання спадщини за законом, так як у його володінні знаходиться сертифікат на земельну частку пай. При видачі свідоцтва про право на спадщину будуть застосовуватися норми ЦК України 1963р.

Підготувавши усі необхідні документи, повторно направив заяву на отримання спадщини до нотаріальної контори, де йому повідомлено, що 16.09.1992р. виконкомом Богданівської сільської ради Чернігівського району Запорізької області за реєстровим № 351 посвідчено заповіт від імені ОСОБА_5, яким заповіщено все майно його сестрі, ОСОБА_4, а тому він не має права на отримання спадщини та копії заповіту.

Відповідно до відповіді Богданівської сільської ради від 27.08.2007р. №195 батько заповіту не складав.

Вважає вказаний заповіт недійсним, оскільки за життя батько заповіту не складав, а лише збирався його скласти та заповісти усе своє майно саме йому, а не відповідачці - його сестрі, так як за життя вони жодних стосунків не підтримували, а перед його смертю сильно посварилися. Тому звідки взявся цей заповіт за 5 років до смерті батька невідомо, окрім того, має сумніви щодо підпису батьком заповіту, волевиявлення батька не було вільним та не відповідало його волі.

Крім того, послався на ч.5 ст.1224 ЦК України, усунення від права особи на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд, визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 складений на користь ОСОБА_4, посвідчений 16.09.1992р. головою Богданівської сільської ради Чернігівського району Запорізької області, ОСОБА_6

Рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 13 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Стаття 308 ЦПК передбачає підстави для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. За її змістом Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Заслухавши позивача та його представників, відповідача та його представника, свідків, дослідивши матеріали справи, суд визнає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин законодавство, яке діяло на час укладення заповіту.

Так за п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року положення цього Кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в п.2 Постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Судом першої інстанції було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5, батько сторін по справі, який заповів 16 вересня 1992 року на випадок своєї смерті усе належне йому на день смерті майно відповідачу по справі, ОСОБА_4

Судом був досліджений заповіт та встановлено, що його було 16.09.1992р. посвідчено секретарем виконавчого комітету Богданівської сільської ради Чернігівського району Запорізької області Зизою В.М. та зареєстровано у книзі нотаріальних дій за №351 відповідно до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих від 19 січня 1976 року N 1/5, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР. Судом в судовому засіданні досліджено оригінал спірного заповіту, та долучено до матеріалів справи належним чином завірену копію. (а.с.176)

Зазначений заповіт не був змінений або скасований спадкодавцем за його життя та також не оспорювався спадкоємцями протягом тривалого часу після смерті спадкодавця. Він є чинний і внесений до Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори).

Судом першої інстанції ретельно досліджувалися обставини справи, права та взаємовідносини сторін.

Зокрема, судом було встановлено, що померлий ОСОБА_5 мав трьох дітей: ОСОБА_3- позивач по справі, ОСОБА_9 - помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 - відповідачка по справі.

Після смерті ОСОБА_5, у березні 1997р. до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернулася відповідач, ОСОБА_4 та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом 11.09.1997р. (а.с.179).

Позивач ОСОБА_3 у визначений ст. 549 ЦК УРСР ( в ред.1963р.) строк для прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався.

Позивач посилається на те, що він прийняв спадщину фактично, тому що у нього зберігався сертифікат батька на право на земельну частку.

Натомість судом першої інстанції було враховано, що доказів на підтвердження факту прийняття спадщини позивачем не надано. Так, він не вчиняв жодних правових дій зі спадковим майном, після смерті батька позивач звернувся до суду через 20 років.

Ані при розгляді справи у суді першої інстанції, ані при апеляційному розгляді позивач не надав жодних переконливих доказів на підтвердження факту прийняття спадщини та на підтвердження будь-яких поважних причин, які перешкоджали б йому вступити у спадкові права.

Також судом було враховано, що позивач оспорює заповіт, а тому зроблений висновок про те, що на час прийняття відповідачкою, ОСОБА_4 спадщини після померлого ОСОБА_5, ні позивач, ні їх брат, ОСОБА_9 не мали права на обов'язкову частку в спадщині, відповідно до ст. 535 ЦК УРСР ( в ред.1963р.), на яку є посилання в заповіті.

Та обставина, що листом від 27.08.2007р. Богданівська сільська рада Чернігівського району Запорізької області повідомила позивача про те, що ОСОБА_5 за час свого проживання на території сільської ради заповіт не складав, не може бути підставою для визнання заповіту недійсним, тому що після перевірки, проведеної за зверненням позивача встановлено, що посадовими особами Богданівської сільської ради помилково надано відповідь 27.08.2007р. про відсутність заповіту та вказано, що ними порушено вимоги законодавства, за що вони заслуговують на притягнення до відповідальності, поряд з тим строк притягнення до відповідальності сплив. Крім того, в листі вказано, що Чернігівською нотаріальною конторою на листи позивача надано ґрунтовне роз'яснення про порядок отримання свідоцтва про спадщину.

Вимагаючи визнання недійсним заповіту, позивач одночасно посилався на кілька обставин, які на його думку свідчать про недійсність заповіту.

Зокрема, позивач зазначав, що заповіт батько не складав, наявний заповіт, за яким відповідачка отримала спадщину є підробленим, батько не збирався складати ніякий заповіт, тому йому не відомо як з'явився заповіт, є сумніви щодо підпису батька, а волевиявлення заповідача не відповідало його волі.

Такі посилання є суперечливими, вони містяться як у позові так і у апеляційній скарзі.

З огляду на суперечливість зазначених підстав та відсутність будь-яких доказів на підтвердження доводів позивача, суд першої інстанції ухвалив рішення про відмову у позові.

При цьому судом були проаналізовані доводи позивача та надана відповідна оцінка їх переконливості.

Крім зазначеного позивач посилався і на відсутність права посвідчення посадовими особами Богданівської сільської ради заповітів.

Але заповіт був посвідчений на підставі Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих від 19 січня 1976 року N 1/5, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР у відповідності зі статтею 14 Закону Української РСР "Про державний нотаріат", за якою у населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор, виконавчі комітети міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, зокрема, посвідчують заповіти. Нотаріальні дії у виконавчих комітетах міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих вчиняють голова, заступник голови або секретар виконавчого комітету, на яких за рішенням виконавчого комітету, відповідної Ради депутатів трудящих покладено вчинення нотаріальних дій. Порядок вчинення нотаріальних дій посадовою особою виконавчого комітету визначений розділом ІІ «Загальні правила вчинення нотаріальних дій» Інструкції.

Таким чином, суд зробив правильний висновок про те, що посадові особи Богданівської сільської ради мали право посвідчувати спірний заповіт а його форма відповідала закону отже немає підстав для застосування ст. 45 ЦК УРСР 1963р.,за якою недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди.

За ст. 534 ЦК УРСР (1963р.) особа мала право на розпорядження власним майном шляхом його заповідання будь-якій особі.

В порядку ст. 10 ЦПК задля сприяння сторонам у реалізації їх прав, судом роз'яснювалося право позивачеві заявляти клопотання про призначення почеркознавчої та інших експертиз, для усунення сумнівів у дійсності заповіту, але сторони не виявили бажання щодо проведення експертизи.

Крім того, посилаючись на невідповідність волі волевиявленню, позивач фактично не заперечував проти того, що заповідач, шляхом складання заповіту, виявив власну волю.

Відтак, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 13 липня 2017 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: