Справа № 433/119/17
Провадження №2/433/170/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2017 року, Троїцький районний суд Луганської області в складі :

головуючого - судді Крівоклякіної Н.В.,

за участю секретаря - Рєзнікової Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Троїцьке Луганської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

19.01.2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі - продажу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: вул.Фєстівальная, б.56, м.Луганськ, який було укладено 01.12.2016 року між нею та відповідачем та про визнання за нею права власності на зазначений житловий будинок.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 01.12.2016 року між нею та відповідачем у простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який належить відповідачу на праві власності. Позивач повністю розрахувалась за придбане майно, а відповідач передала будинок у власність позивача, передала їй ключі та документи на будинок. При цьому сторони погодили, що протягом одного календарного місяця, але не пізніше 31.12.2016 року вони посвідчать укладений договір купівлі-продажу в нотаріальному порядку. У звязку з тим, що нотаріальна діяльність у м.Луганськ не здійснюється на підставі наказу Міністерства юстиції України від 25.11.2014 року №246/7 «Про переміщення органів та установ юстиції Луганської області» та наказу Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 25.11.2014 року №46-В «Про переміщення органів та установ юстиції Луганської області», вона запропонувала відповідачу виїхати для нотаріального посвідчення договору на підконтрольну українській владі територію Луганської області. Однак відповідач відмовилась виїжджати, мотивуючи свою відмову небезпекою перетинання лінії розмежування, а також відсутністю грошових коштів. Тому позивач змушена звернутись за до суду.

В судове засідання позивач не з'явилась, надала письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій позов підтримує, просить його задовольнити.

Від відповідача також надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, в якій вона визнала позовні вимоги в повному обсязі і не заперечує проти їх задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутністю.

Враховуючи, що сторони скористалися правом заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд розглядає цивільну справу за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши докази, які містяться у справі, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 10 ЦПК України встановлено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі , виникає спір.

Судом встановлено наступне.

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.04.2010 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої луганської державної нотаріальної контори ОСОБА_3, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №26049469 від 06.05.2010 року, житловий будинок №56, який знаходиться за адресою: вул.Фєстівальная, м.Луганськ, належить на праві приватної власності ОСОБА_2. Зазначене також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Рєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 26.10.2016 р. №71463985 (а.с.4-5, 9).

01.12.2016 р. між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 у простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, за умовами якого ОСОБА_2 продала за ціною 65 000,00 грн та передала позивачу ОСОБА_1 належний їй будинок №56 з господарськими будівлями та спорудами на вул..Фєстівальная у м.Луганську, ключі від будинку та правовстановлюючі документи, а позивач ОСОБА_1 прийняла будинок та сплатила за нього домовлену грошову суму (а.с.10).

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч.1 ст.. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч.1 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі.

Отже, договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами в силу ст.657 ЦК України підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 3 ст.640 ЦК України, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

За приписами ч.1ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно з ч. 2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ч.3 ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Як вбачається з п.10 Договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного між позивачем та відповідачем, відповідач ОСОБА_2 зобовязалась у місячний термін з моменту підписання цього договору знятись з реєстрації за адресою відчужуваного будинку та зявитись до нотаріуса за вибором позивача ОСОБА_1, у вказані нею дату та час, для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу.

Відповідно до ч.3 п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 при розгляді справ про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суди повинні зясувати, чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилась від його посвідчення та чи не втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Позивач у позовній заяві посилається на те, що відповідач відмовилась виїжджати на підконтрольну українській владі територію для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, мотивуючи свою відмову відсутністю грошових коштів для нотаріального посвідчення та небезпекою перетину лінії розмежування. Однак жодного доказу того, що вона дійсно зверталась до відповідача ОСОБА_2 із пропозицією нотаріально посвідчити укладений договір купівлі-продажу, а відповідач відмовилась від такого посвідчення, позивач не надала. Крім того. як вбачається з п.10 Договору купівлі-продажу житлового будинку, нотаріальне посвідчення мало відбутись у нотаріуса за вибором позивача ОСОБА_1, проте позивачем не було конкретизовано, у якого саме нотаріуса вона пропонувала посвідчити зазначений договір купівлі-продажу будинку із вказівкою на дату та час такого посвідчення.

За таких обставин враховуючи той факт, що позивачем не надано переконливих доказів щодо ухилення відповідача від обовязкового нотаріального посвідчення договору, а можливість нотаріального посвідчення договору на теперішній час не втрачена, так як сторони правочину наявні, майно не змінило своїх властивостей та наявні правовстановлюючі документи на майно, відсутні перешкоди, відповідно до вимог ст. 657 Цивільного кодексу України, нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу житлового будинку №56 з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, розташованого по вулиці Фєстівальная у м.Луганськ, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку задоволенню не підлягають. Підстави для задоволення позовної вимоги про визнання права власності на вказаний будинок також відсутні, оскільки така вимога випливає з попередньої, у задоволенні якої було відмовлено, та й на даний час є передчасною в силу вимог ст. 392 Цивільного кодексу України.

На підставі викладеного, ст..220, 319, 328, 334, 626, 627, 638-640, 655, 657 ЦК України, керуючись ст.ст. керуючись ст.ст. 10, 11, 88, ч.3 ст.209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом

Повний текст рішення виготовлено 04.05.2017 року.

Суддя: Н.В. Крівоклякіна

04.05.17

24.02.17