Справа № ЕУН 371/612/17 Головуючий у І інстанції Поліщук А.С.
Провадження № 22-ц/780/5327/17 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 9 07.12.2017

УХВАЛА
Іменем України
07 грудня 2017 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Сліпченка О.І.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної гвардії України на рішення Миронівського районного суду Київської області від 19 вересня 2017 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Національної гвардії України про встановлення факту, що має юридичне значення, -

в с т а н о в и л а:
У травні 2017 року заявник ОСОБА_1 звернувсядо суду із вказаною заявою,яку мотивував тим, що він є громадянином Республіки Білорусь, приїхав до України на захист братського народу, задля високої цілі збереження української цілісності та суверенітету. Вказував, що із 04 червня 2015 року по 09 лютого 2017 року він приймав участь в бойових діях у зоні проведення антитерористичної операції у складі ОЗСП «АЗОВ» в/ч НОМЕР_1 Національної Гвардії України, зокрема у якості солдата виконував бойові завдання у населених пунктах: селищі Широкино, селах Лебединське і Талакінка сектору «Маріуполь» Донецької області.
Зазначав, що після повернення додому він подав письмове звернення до Головного управління НГУ про надання статусу учасника бойових дій, однак йому було відмовлено у зв`язку з тим, що він не входив до складу добровольчого формування та не відноситься до категорій осіб, визначених п.2 Порядку надання статусу учасника бойових дій, затвердженого постановою КМ України № 413 від 20 серпня 2014 року.
Посилаючись на те, що встановлення даного факту потрібне йому для отримання статусу учасника бойових дій та отримання гарантій щодо захисту соціальних, майнових та інших прав, просив встановити юридичний факт його безпосередньої участі в бойових діях в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення із 04 червня 2015 року по 09 лютого 2017 року в населених пунктах: селище Широке, селі Лебединське, селі Талаківка Донецької області в секторі «Маріуполь» (раніше сектор «М»).
Рішенням Миронівського суду Київської області від 19 вересня 2017 року заяву задоволено в повному обсязі та встановлено факт того, що ОСОБА_1 у період з 04 червня 2015 року по 09 лютого 2017 року брав безпосередньо участь у бойових діях під час проведення антитерористичної операції у населених пунктах: АДРЕСА_1 (сектор «Маріуполь», раніше сектор «М»), захищав незалежність та територіальну цілісність і суверенітет України.
Не погоджуючись із таким рішенням, Головне управління Національної Гвардії Україниподало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення і неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права.
Скаргу мотивує тим, що судом залишено поза увагою, що згідно Порядку надання статусу учасника бойових дій, затвердженого постановою КМ України № 413 від 20 серпня 2014 року, та Положення про комісію Головного управління Національної гвардії України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, затверджене наказом МВС України № 590 від 22 травня 2015 року, надання статусу учасника бойових дійвідбувається у позасудовому порядку, а саме на підставі рішення комісії Головного управління НГУ, рішення якої може бути оскаржене в судовому порядку.

Крім того, суд не врахував, що Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і Порядок надання статусу учасника бойових дій не відносить заявника до учасників бойових дій, оскільки він не проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 НГУ, у списках цієї частини не перебував, до виконання бойових завдань у районах проведення АТО у складі ОЗСП «Азов» не залучався. Суд не звернув уваги, що ОЗСП «Азов», реорганізований із полка патрульної служби міліції особливого призначення «Азов» у 2014 році, а отже був та є штатним підрозділом в/ч НОМЕР_1 , а не добровольчим формуванням.

В суді апеляційної інстанції представник Головного управління Національної Гвардії Україниподану апеляційну скаргу підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Миронівського районного суду Київської області як незаконне.

ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 є громадянином республіки Білорусь, який з 01 квітня 2015 року на законних підставах перебуває на території України. З 15 вересня 2015 року по 25 липня 2016 року він був зареєстрований в місті Маріуполь Донецької області, а з 25 липня 2016 року зареєстрований в селі Козин Миронівського району Київської області.
Із копії довідки військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України від 27 жовтня 2015 року № 1028 вбачається, що заявник в період часу з 04 червня 2015 року по 27 жовтня 2015 року знаходився в зоні проведення антитерористичної операції та брав участь у формуванні та підготовці особового складу ОЗСП « ІНФОРМАЦІЯ_1 » військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України в якості інструктора-волонтера з стрілецької та тактико-спеціальної підготовки.
23 лютого 2017 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про надання статусу учасника бойових дій до ГУ Національної Гвардії України. До заяви додав копії нотаріально засвідчених свідчень ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , які є учасниками бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_2 та НОМЕР_3 ) і які підтвердили, що ОСОБА_1 разом із ними безпосередньо знаходився в секторі «Маріуполь» зони АТО з 04 червня 2015 року по 09 лютого 2017 року в складі ОЗСП «АЗОВ» (в/ч НОМЕР_4 ) в якості солдата і в цей період виконував бойові завдання в умовах безпосереднього зіткнення і вогневого контакту з противником, в тому числі в АДРЕСА_1 .
Комісія провела перевірку заяви, в тому числі витребувала відомості щодо участі заявника у бойових діях. Згідно службової телеграми начальника Східного територіального управління Національної Гвардії України від 01 березня 2017 року № 40/21/3-1159 ОСОБА_1 військову службу у в/ч НОМЕР_1 не проходив, до виконання бойових завдань не залучався.
Рішенням комісії ГУ Національної гвардії України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій від 10 березня 2017 року ОСОБА_1 відмовлено у наданні статусу учасника бойових дій, оскільки він не входив до складу добровольчого формування та не відноситься до категорій осіб, визначених п.2 Порядку надання статусу учасника бойових дій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 413 від 20 серпня 2014 року.
Задовольняючи заяву, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт того, що заявник у період часу з 04 червня 2015 року по 09 лютого 2017 року брав безпосередньо участь у бойових діях, під час проведення антитерористичної операції у населених пунктах: АДРЕСА_1 (сектор «Маріуполь», раніше сектор «М»), захищав незалежність та територіальну цілісність і суверенітет держави Україна.
При цьому суд виходив з того, що такий юридичний факт підлягає встановленню в судовому порядку.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, оскільки суд у порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Відповідно до приписів ст.256 ЦПК України судам підвідомчі справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Аналіз змісту даної норми дає підстави для виснову, що до повноважень судів належить розгляд справ про встановлення юридичних фактів виключно у випадку, якщо закон не визначає іншого, в тому числі позасудового порядку їх встановлення.

Аналогічні роз`яснення містить п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», де роз`яснено, що суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Як вбачається зі змісту вимог, заявник просить встановити факт його безпосередньої участі в бойових діях в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення із 04 червня 2015 року по 09 лютого 2017 року.
Проте, в даному випадку законодавством визначено інший, а саме позасудовий порядок підтвердження факту участі в бойових діях в антитерористичній операціїдля отримання відповідного статусу.

Спірні правовідносини щодо надання особі статусу учасника бойових дій в антитерористичній операції врегульовано Порядком надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, затвердженим постановою КМ України № 413 від 20 серпня 2014 року, а також Положенням про комісію Головного управління Національної гвардії України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, затвердженим наказом МВС України № 590 від 22 травня 2015 року та зареєстрованим в МЮ України 04 червня 2015 року № 652/27097.
Відповідно до п.п.5-6 Порядку надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення рішення про надання статусу учасника бойових дій приймається комісіями з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, утвореними в Міноборони, МВС, Національній поліції, Національній гвардії, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецтрансслужби, Генеральній прокуратурі України, Управлінні державної охорони, Адміністрації Держспецзв`язку, ДСНС, ДПтС, ДФС (далі - комісія).
Функції, завдання, повноваження та склад комісії Головного управління Національної гвардії України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, а також організація її роботи, визначені Положенням про комісію Головного управління Національної гвардії України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій.
Отже, законом визначено інший позасудовий порядок, який дає змогу особі підтвердити факт участі у бойових діях в антитерористичній операціїв певний період чи час.

У разі незгоди з рішенням вказаної комісії, громадянин має право оскаржити його в судовому порядку (п.7 Положення про комісію ГУ НГУ)

Такі ж роз`яснення містить п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», згідно якого не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів проходження військової служби. Відмова відповідно органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду у встановленом порядку.

Крім того, відповідно до Порядку надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення підставою для надання особам статусу учасника бойових дій є документи про безпосереднє залучення до виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення, визначені у п.4.
Такої підстави для надання статусу учасника бойових дій як рішення суду про встановлення факту участі в бойових діях в антитерористичній операціїні вищевказаними Порядком, ні Положенням про комісію ГУ НГУ з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дійне передбачено.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення заяви.

Відповідно до ч.1 ст. 310 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі з підстав, визначених ст.205 ЦПК України.

За положеннями п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, яке є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Поскільки судом встановлено, що законом визначено інший позасудовий порядок, який дає змогу особі підтвердити факт своєї участі у бойових діях під час проведення антитерористичної операції, то дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права і підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 310, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -
у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу Головного управління Національної гвардії України задоволити частково.

Рішення Миронівського районного суду Київської області від 19 вересня 2017 скасувати і провадження у справі закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що він має право в установленому законом порядку оскаржити до суду рішення комісії Головного управління Національної гвардії України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій щодо відмови у наданні статусу учасника бойових дій.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: