Справа № 483/2095/16-ц
Провадження № 2/483/146/2017
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29 березня 2017 року м. Очаків

Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Куцарова В.І.,

за участю секретаря Басової Н.Г.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м.Очакові Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

У С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та свої вимоги мотивує тим, що 02 червня 2015 року він уклав з відповідачем договір позики, згідно з яким передав останньому грошові кошти в сумі 20000 доларів США з умовою їх повернення до жовтня 2015 року, разом із сумою 8% фрачних від цієї суми. Договір укладено у письмовій формі у виді розписки. Після закінчення зазначеного строку, відповідач борг не повернув. і взагалі почав відмовлятись. На неодноразові прохання повернути боргу в добровільному порядку, відповідач відмовився. Просив стягнути з відповідача борг разом з 8% річних в сумі 22000 доларів США, що в еквіваленті складає 579260 грн., 100 грн. за отримання довідки банку про курс валют, 3% річних в сумі 318768 грн., витрати на правову допомогу та судові витрати.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив про задоволення позову.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений через засоби масової інформації.

Суд, на підставі п. 1 ст. 224 ЦПК України, враховуючи згоду представника позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення.

Вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного.

02 червня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2А, було укладено договір позики, що підтверджується розпискою, відповідно до якої ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 20000 доларів США під відсотки 8% та зобовязався повернути в жовтні всю суму відсотків.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України,- за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо сума позики не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Так, Верховний Суд України у своїй постанові по справі № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року зазначив, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Надана позивачем, як доказ укладеного договору, письмова розписка свідчить про те, що в даному випадку договір позики укладений у письмовій формі. Даний договір відповідає вимогам, установленим для правочинів, які укладаються в письмовій формі, і приймається судом, як доказ, який вказує на факт наявності боргу відповідача перед позивачем.

Згідно з нормою ч.1 ст. 1049 ЦК України, - позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, в судовому засіданні доведені вимоги, щодо стягнення з відповідача на користь позивача боргу в сумі 20000 доларів США що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на час звернення позивача з позовом тобто на 29 грудня 2016 року, складає 595882,40 грн., з яких: основна сума боргу 537800,00 грн., 8% річних 58082,40 грн.(інформація про курси валют НБУ з сайту http://index.minfin.com.ua/arch).

Проте, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних по заборгованості за процентами не підлягають задоволенню, оскільки вказані витрати не були предметом домовленості сторін при укладанні договору позики, при цьому, суд враховує специфіку правовідносин, які несуть договірний характер та можливість під час укладання договору передбачити всі істотні умови щодо відповідальності у разі невиконання однією із сторін будь-якого зобов'язання.

Що стосується вимог позивача про стягнення сплаченого судового збору в сумі 551,20 грн. та витрат на правову допомогу в сумі 1000 грн., суд дійшов наступного.

Позивачем сплачено за звернення до суду судовий збір в сумі 551,20 грн., що підтверджується відповідною квитанцією (а.с.№ 1).

Крім цього, позивачем укладено договір від 19 грудня 2016 року з адвокатом ОСОБА_3 про надання правової допомоги (а.с. №13).

Згідно квитанції від 19 грудня 2016 року, позивачем сплачено за складення позову 1000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

У ч. 1 ст. 88 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У пп. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, ст. ст. 84, 88, 89 ЦПК України.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Виходячи з вищевикладеного та того, що суду не доведено та не надано розрахунку таких витрат, вказане є підставою для відмови в відшкодуванні витрат на правову допомогу.

Таким чином, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 551,20 грн.

Також, не підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення з відповідача 100 гривень в рахунок сплати ним послуг банку за надання довідки про курс валют.

Так, позивач документально не підтвердив оплату ним вказаної суми банкові. Крім цього, в матеріалах справи міститься аркуш на якому без реквізитів та печатки банку зазначено курс долара на міжбанку, що не може розцінюватися як належний та допустимий доказ.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Таким чином враховуючи досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності та співставленні, суд вважає, що позовні вимоги в судовому засіданні знайшли часткове обґрунтування та підтвердження, а тому підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.10, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в сумі 595882 (п'ятсот дев'яносто п'ять тисяч вісімсот вісімдесят дві) гривні 40 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одну) гривню 20 копійок.

У задоволенні інших вимог відмовити.

Рішення є заочним та може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання ним копії цього рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, воно може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задовол9ення.

Згідно загального порядку оскарження, рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області шляхом подання протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя