Справа № 462/1179/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

10 травня 2017 року м.Львів

Залізничний районний суд м.Львова у складі:

судді Постигач О.Б.

секретаря Ящук К.В.

за участю представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики,

встановив:

Позивач звернулася в суд із позовною заявою про стягнення заборгованості з ОСОБА_4 за договором позики від 23.11.2016 року в сумі 100 000 грн., а також судові витрати в розмірі 1000грн. Свою вимогу мотивує тим, що відповідачем порушено договірні зобов'язання в частині своєчасного повернення коштів, свої зобовов'язання по поверненню суми позики досі не виконав, що є предметом позовних вимог.

Представники позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримали в повному обсязівикладені у позовній заяві позовні вимоги, зіславшись на обставини та факти, що вказані в позові, проти винесення заочного рішення не заперечували.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, шляхом направлення судових повісток про виклик до суду за адресою, вказаною у позовній заяві, яка підтверджується даними Адресного бюро, про причини неявки відповідач суд не повідомив, процесуальним правом надати письмові пояснення по суті предмету спору не скористався.

На підставі ч.1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності до вимог ст.1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору чи вимог цього Кодексу, а згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як встановлено судом, 23.11.2016 року між позивачем ОСОБА_3 і відповідачем ОСОБА_4 укладено договір позики, за умовами якого позичальник отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 100 000 гривень, які відповідач зобов'язувався повернути позивачу до 23.12.2016року. Наведені обставини підтверджуються договором позики від 23.11.2016року та письмовою розпискою відповідача, оригінал якої був наданий представником позивача для огляду у судовому засіданні.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено у судовому засіданні позивач ОСОБА_3 неодноразово звертався до відповідача із усними вимогами щодо повернення коштів, отриманих за договором позики в сумі 100 000 гривень, однак такі вимоги залишилася без належного реагування.

Встановлено, що у визначений договором строк відповідач свої зобов'язання не виконав і коштів не повернув.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з наведеного та враховуючи, що докази повернення позивачу грошей відповідачем за договором позики відсутні, як і відсутні докази неодержання відповідачами вказаних сум позики, а тому суд переконаний, що із ОСОБА_4 слід стягнути на користь ОСОБА_3 100 000 гривень заборгованості за договорами позики від 23.11.2016 року.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Як вбачається із квитанції № QS 01 від 09.03.2017 року /а.с.10/, позивачем при подачі позовної заяви було сплачено 1000,00 грн. судового збору.

Таким чином, з огляду на наведене, із відповідачів на користь позивача підлягає стягненню 1000,00 грн. судового збору.

Керуючись ст.10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, ст.509, 526, 527, 530, 610-612, 1046-1050 ЦК України, суд

вирішив:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ІН НОМЕР_2) грошові кошти у розмірі 100 000 (сто тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ІН НОМЕР_2) 1000 (одну тисячу) грн. судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про його перегляд, поданою протягом десяти днів з дня отримання копії вказаного рішення.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова суд шляхом подання в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Постигач О.Б.