У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі :

головуючого судді Боймиструка С.В.,

суддів: ОСОБА_1, ОСОБА_2

секретар судового засідання Пиляй І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 листопада 2016 року в справі за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про захист прав споживача та про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту № 0 від 29.02.2008 року та додаткової угоди № 1 від 23.03.2009 року до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 29.04.2008 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 30 листопада 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про захист прав споживача та про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту № 0 від 29.02.2008 року та додаткової угоди № 1 від 23.03.2009 року до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 29.04.2008 року відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 покликається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що відповідачем не було надано суду першої інстанції жодних доказів на спростування її доводів про укладення договору про надання споживчого кредиту № 0 від 29.04.2008 року та додаткової угоди № 1 від 23.03.2009 року до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 29.04.2008 року внаслідок помилки.

Зазначає, що основним об'єктом доказування у цій справі є наявність помилки та в чому вона полягала, що було повністю доведено нею та не спростовано відповідачем, проте судом це не враховано при прийнятті рішення.

В дослідженій судом першої інстанції кредитній справі відсутні будь-які інші двосторонні письмові документи, укладені між ОСОБА_3 та ПАТ "УкрСиббанк", які встановлювали інші або додаткові умови щодо суми і строку кредиту, умов і порядку його погашення, розміру і порядку нарахування та сплати процентів.

Судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні жодним чином не враховано та не наведено мотивів неврахування письмової відповіді банку про те, що розрахунки, відображені у Графіку при оформленні кредиту є невірними (лист № 14-11/24521 від 11.08.2014 року).

Таким чином, судом абсолютно не враховано, що відповідачем було визнано помилку як на момент укладення основного Договору, так і на момент укладення додаткової угоди до такого договору.

Відповідач лише у травні 2014 року повідомив позивачці про те, що ним було допущено помилку під час укладення з нею договору, додатків до нього та додаткової угоди та визнав помилку і свою вину у її допущенні.

Судом першої інстанції не враховано, що в судових засіданнях представник відповідача двічі підтвердила помилку, оскільки: по-перше, стверджувала, що розрахунки у додатку 1 до договору та додаткової угоди є неправильними у зв'язку з технічним збоєм в програмі; по-друге, стверджувала, що в колонці 2 додатку № 1 "Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту" до договору про надання споживчого кредиту №0 від 29 квітня 2008 року замість сум, вказаних у ній повинні були зазначатися суми платежів, а щоб дізнатися яка сума тіла кредиту залишилася до погашення станом на певну дату, то позивачка повинна була сама розраховувати шляхом певних математичних дій.

Такі твердження представника відповідача прямо суперечать вимогам п. 2.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року, яким встановлено обов'язок банку надавати споживачу повну, необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про сукупну вартість споживчого кредиту.

Таким чином, кредитний договір у тому вигляді, у якому його підготував банк та надав для підписання позивачці, зокрема додаток № 1 "Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту" не містив у момент підписання і не містить до теперішнього часу доступної та достовірної для позивачки як споживача інформації про можливості та умови дострокового повернення кредиту.

Окрім того, не підписаний ні позивачкою, ні відповідачем орієнтовний графік погашення, що підшитий у кредитну справу, враховуючи правову позицію, висловлену Верховним Судом України у справі №6-16цс15 від 11.03.2015 року не може взагалі розглядатися та оцінюватися як належний та допустимий доказ у даній справі.

Судом не надано ніякої оцінки факту наявності трьох різних розрахунків, з різними сумами основного боргу та процентів.

Як на момент укладення основного договору, так і на момент укладення додаткової угоди до договору мала місце помилка.

Місцевим судом не враховано пояснень позивачки, наданих в судовому засіданні в якості свідка про те, що про помилку як їй, так і відповідачу стало відомо лише у травні 2014 року, коли вона, оцінивши свої фінансові можливості та з огляду на суму тіла кредиту, що залишилася до погашення, яка згідно графіка платежів, визначення сукупної вартості кредиту становила 8 237,66 доларів США, вирішила достроково погасити кредит.

Позивачка не могла в момент укладення кредитного договору оцінити правильність та достовірність здійснених банком розрахунків у додатку 1 "Графік", адже у неї об'єктивно бракувало знань, якими володіє Банк.

Згідно умов кредитного Договору на момент його укладення розмір зобов'язань позивачки перед банком становив: 32000,00 доларів США як основну суму кредиту та 26 072,68 доларів США - проценти, які в свою чергу на думку банку з врахуванням помилки мали б становити на 10 049,67 доларів США більше, тобто не 26 072,68, а 36 122,35 доларів США, що значно більше самого тіла кредиту та суперечить вищезазначеним Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН "Керівним принципам для захисту інтересів споживачів" та правовій позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленій в ухвалах від 26.10.2016 року по справі № 449/1318/13ц та по справі № 2-779/11.

Враховуючи, що відповідачем визнано факт помилки на момент вчинення правочину та зважаючи, що така помилка має істотне значення для позивачки, оскільки, станом на травень 2014 року вона виражена в еквіваленті 10 049,67 дол. США, яку на момент укладення договору позивачка не могла сама прорахувати в силу відсутності спеціальних знань, то відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України у суду першої інстанції були відсутні достатні правові підстави для відмови в задоволенні позову про визнання кредитного договору недійсним.

Просить суд скасувати оскаржуване рішення та задовольнити позов у повному обсязі.

Представники позивачки ОСОБА_3 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подану апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представник ПАТ "УкрСиббанк" ОСОБА_6 подала заперечення на апеляційну скаргу та просить її відхилити, а розгляд справи провести за її відсутності.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 29 квітня 2008 року між сторонами укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 та додаток 1 "Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту" до договору, за яким ОСОБА_3 згідно платіжного доручення №12659 від 29.04.2008 року отримала кредит в 32000 доларів США (а.с.6-15,56).

23 березня 2009 року укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту №0, якою додаток 1 до договору викладено в новій редакції (а.с.16-21).

29 жовтня 2015 року ОСОБА_3 звернувшись з позовом до місцевого суду до ПАТ "УкрСиббанк" просила визнати недійсними зазначені вище правочини.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вони укладені нею внаслідок помилки, яку визнав банк в травні 2014 року та про яку їй стало тоді відомо.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності помилки у ОСОБА_3 при укладені кредитного договору, оскільки він укладений в письмовій формі з зазначенням виду, суми та строку кредиту, типу відсоткової ставки, сукупної вартості кредиту, умов його забезпечення та повернення. Крім того, виконання протягом шести років взятих на себе зобовязань за договором є свідченням відсутності у споживача спотвореного уявлення про обставини, що дійсно мали місце і виникли в результаті укладення кредитного договору.

Такий висновок місцевого суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України, істотними умовами кредитного договору, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 не помилялась щодо природи правочину, оскільки підписавши умови договору досягла з банком згоди про всі його істотні умови. Її волевиявлення було направлене на отримання кредиту і вона досягла поставленої мети, його отримала та протягом шести років виконувала умови кредитного договору.

Згідно розяснень даних в п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року за № 9, відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень позивачки, вона ототожнює помилку, яку вважає допущено банком в розрахунках«Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», з помилкою її волевиявлення щодо укладення кредитного договору та додаткової угоди.

З поданих заперечень по справі та пояснень представника банку вбачається, що сума заборгованості за кредитним договором ОСОБА_3, яка виставлена банком в сумі 18287,33 доларів США при спробі дострокового погашення нею кредиту, перевищує суму, яку вважала підлягаючою до сплати позивачка на 10049,67 доларів США та виникла в зв'язку з передбаченим умовами договору обовязку сплатити всі відсотки за користування кредитом до квітня 2018 року, а також в зв'язку з нарахування підвищеної відсоткової ставки за прострочення та несвоєчасну сплату щомісячних платежів за кредитним договором.

З часу укладення кредитного договору в квітні 2008 року, маючи реальну можливість, ОСОБА_3 до часу звернення в травні 2014 року до банку з вимогою про дострокове погашення кредиту та до суду в жовтні 2015 року, за послугами аудитора щодо перевірки розміру платежів, сукупної вартості кредиту, не зверталась.

Під час розгляду даної справи судово-економічна експертиза в ній не проводилась.

Отже, незалежно від того, чи була допущена банком помилка (лист № 14-11/24521 від 11.08.2014 року) в графіку розрахунків за її кредитним договором, суд першої інстанції на підставі аналізу норм права та отриманих в справі доказів, дійшов вірного висновку, що дана обставина не може бути підставою для визнання недійсним кредитного договору. Невірність розрахунків не є істотною обставиною.

Така обставина може бути підставою для перерахунку здійснених платежів за кредитним договором.

За таких обставин рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, судом в повній мірі з'ясовано обставини, що мають значення для справи, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, а тому колегія суддів не знаходить підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313-315, 317, 324,325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргуОСОБА_3 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

ОСОБА_2