Справа № 297/3225/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2017 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в особі: головуючого Гал Л. Л., при секретарі Адамчо К.С., з участю позивачки ОСОБА_1, представника позивачів ОСОБА_2 і ОСОБА_1 за довіреністю - адвоката ОСОБА_3, відповідачки ОСОБА_4, представника відповідачки за довіреністю ОСОБА_5, представника третя особа ОСОБА_6 державної нотаріальної контори ОСОБА_7, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачів ОСОБА_6 державна нотаріальна контора, про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину,

встановив:

ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися із позовом до ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачів ОСОБА_6 державна нотаріальна контора, про визнання недійсними: свідоцтва про право на спадщину, видане ОСОБА_6 державною нотаріальною конторою 23 березня 1998 року за реєстром № 2-1278 на імя ОСОБА_10 після смерті 28 лютого 1998 року ОСОБА_11, та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_6 державною нотаріальною конторою 25 серпня 2016 року за реєстром № 1-5158 на імя ОСОБА_4 після смерті 23 січня 2016 року ОСОБА_10.

Позов мотивований тим, що після смерті 28.02.1998 року ОСОБА_11, який заповіту не залишав, відкрилась спадщина, до складу якої входив житловий будинок в м. Берегове, вулиця Церковна (на час відкриття спадщини вул. Белінського), 12. Вказаний будинок належав спадкодавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 29.04.1987 року.

В звязку з цим, згідно до чинної на той час ст.529 ЦК УРСР 1963 року спадкоємцями за законом були пятеро дітей померлого: донька ОСОБА_8 (дівоче прізвище Король) та сини ОСОБА_9, ОСОБА_12, ОСОБА_10 та ОСОБА_13, які прийняли спадщину, оскільки вступили у фактичне управління та володіння спадковим майном, тому і не звертались до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

На даний час із пяти спадкоємців залишилось в живих тільки двоє: ОСОБА_8 та ОСОБА_9.

Так, за померлим 30.10.2007 року спадкоємцем - ОСОБА_12, який розпорядження відносно належного майна не залишав, є позивачі дружина померлого - ОСОБА_1, та син померлого ОСОБА_2, оскільки в силу приписів ст.ст.1268 і 1270 ЦК України проживали разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та не подавали заяв про відмову від спадщини. Відповідачка ОСОБА_4 та ОСОБА_14, які є дочками померлого ОСОБА_12, спадщину не прийняли, оскільки не проживали з спадкодавцем на час відкриття спадщини, із заявою про прийняття спадщини за батьком у шестимісячний строк до нотаріуса не звертались. Відповідачка ОСОБА_4 з вересня 2006 року постійно проживала в іншому місці зі своїм чоловіком, хоча досі зареєстрована у будинку спадкодавця.

В свою чергу сини ОСОБА_11 ОСОБА_10 та ОСОБА_13 залишили заповіт, яким все своє майно, в тому числі частки спадкових прав на майно їх померлого батька, заповідали ОСОБА_15 - відповідачці у справі.

Отже, спадкові права на майно покійного ОСОБА_11 в різних частках мають позивачі ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_1, ОСОБА_2 та відвідача ОСОБА_4.

Однак у вересні 2016 року відповідачка ОСОБА_4 повідомила позивачів, що вона є одноосібним власником будинку по вул.Церковна, 12, оскільки отримала його у спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_10, який, у свою чергу, начебто отримав його у спадщину як одноособовий власник та єдиний спадкоємець після смерті ОСОБА_11, та надала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на її імя від 25 серпня 2016 року на реєстровим № 1-5158, видане ОСОБА_6 держнотконторою.

13 вересня 2016 року позивачі отримали лист-відповідь від ОСОБА_6 держнотконтори на усне звернення щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на будинок, що видати свідоцтво є неможливим, у звязку з тим, що 23 березня 1998 року за реєстровим № 2-1278 ОСОБА_6 держнотконторою було видано видане свідоцтво про право на спадщину в цілому на ОСОБА_10.

Вказане свідоцтво про право на спадщину видано всупереч вимогам чинного на той час законодавства, а саме ст.ст. 548, 549, 553, 560-562 ЦК УРСР. Оскільки в самому спірному свідоцтві зазначені інші спадкоємці, відмов від прийняття спадщини від них немає, воно видане до спливу шести місяців з дня відкриття спадщини, тобто воно є незаконним. Даними свідоцтвами про право на спадщину позивачі позбавлені належних їм спадкових прав на будинок в м.Берегове, вул.Церковна, 12, як спадщини за померлим ОСОБА_11.

Позивачі ОСОБА_8 та ОСОБА_1, остання за довіреність представляє позивача ОСОБА_9, та представник позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні позов підтримали на наведених у ньому підставах. При цьому ствердили, що про свідоцтва про право на спадщину, видане ОСОБА_6 державною нотаріальною конторою 23 березня 1998 року за реєстром № 2-1278 на імя ОСОБА_10 після смерті 28 лютого 1998 року ОСОБА_11 їм, дітям померлого, нічого не було відомо до вересня 2016 року. Тоді, в 1998 році вони шляхом вступу у фактичне управлінням та володінням спадковим майном прийняли спадщину за померлим батьком.

Відповідачка ОСОБА_4 позов не визнала, зазначила, що якщо в 1998 році нотаріус видала свідоцтва про право на спадщину, значить воно законне. А її дядя ОСОБА_10 заповідав їй спірний будинок.

Представник відповідачки адвокат ОСОБА_5 просив застосувати строк позовної давності, оскільки з часу видачі свідоцтва про право на спадщину 1998 року пройшло майже 20 років, а позивачі про нього знали. Крім того, позивачами не доведено, що вони в 1998 році вступили у фактичне управлінням та володінням спадковим майном за померлим батьком, тобто прийняли спадщину.

Представник ОСОБА_6 державної нотаріальної контори ОСОБА_7 вважала позов необґрунтованим, оскільки спадщина в 2016 році була видана згідно чинного законодавства.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 сусіди, які мешкають по вулиці Церковна, ствердили, що дійсно в 1998 році після смерті ОСОБА_11 позивачі ОСОБА_8, ОСОБА_9 та померлі, на даний час, ОСОБА_12, ОСОБА_10 і ОСОБА_13 прийняли спадщину. Так, сини ОСОБА_12 та ОСОБА_13 на час смерті проживали із батьком спадкодавцем, зловживали спиртними напоями, інші двоє сини ОСОБА_9 і ОСОБА_10 та дочка ОСОБА_8 обробляли земельну ділянку, допомагали братам по господарству, ремонтували підвал, разом організували та несли витрати на поховання батька.

Заслухавши пояснення сторони, представників сторін, допитав свідків та вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Так, згідно свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 29.04.1987 року, виданого виконавчим комітетом ОСОБА_6 міської ради, домоволодіння, яке розташоване за адресою вул. Белінського, 12, в м. Берегове, в цілому належало ОСОБА_11, після смерті якого 23.03.1998 року ОСОБА_6 державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-1278 було видано свідоцтво про право на спадщину в цілому на ОСОБА_10 ( а.с. 82, 15,92).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.08.2016 року за реєстром № 1-5158, виданого ОСОБА_6 державною нотаріальною конторою, спадкоємцем майна ОСОБА_10, померлого 23.01.2016 року, яке знаходиться за адресою вул. Белінського, 12, в м. Берегове є ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 14, 80).

Із витребуваної від Закарпатського обласного архіву державної нотаріальної контори спадкової справи № 91/98, зареєстрованої в реєстрі за реєстровим № 2-1278, заведеної після смерті ОСОБА_11 вбачається, що свідоцтво про право на спадщину за законом було видано за заявою ОСОБА_10. При цьому, в самої заяви зазначено , що іншими спадкоємцями за законом у померлого є сини ОСОБА_12, ОСОБА_9 та ОСОБА_13. Само свідоцтво про право на спадщину за законом видане спадкоємцю ОСОБА_10 23.03.1998 року, до спливу шестимісячного строку після смерті 28.02.1998 року спадкодавця. (а.с. 124).

Згідно до ст. 561 ЦК УРСР 1963 року, яке діяло на той час, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає.

Отже спірне свідоцтво про право на спадщину за законом було видано ОСОБА_10 в порушення даної норми закону: по-перше було видане раніше шести місяців з дня відкриття спадщини, по-друге, крім ОСОБА_10, якій заявив про видачу свідоцтва було ще чотири спадкоємця трьох зазначено в самої заяви, а четверта, як встановлено судом, яка вступила у фактичне управління та володіння майном донька спадкодавця ОСОБА_8.

Відповідно до ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1)якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2)якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Наявність на час смерті ОСОБА_11 спадкоємців, які прийняли спадщину, підтверджено також поясненнями позивачів ОСОБА_8 і ОСОБА_1, показами вищезгаданих свідків ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18.

Щодо заперечення позовних вимог представником відповідачки у звязку з пропуском строку позовної давності (а.с. 87-88) суд приходить до наступного висновку.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків звільнення від доказування.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів

Так, позивачами в ході судового розгляду доведено, що спору про користування спірного будинку в м. Берегове вул. Церковна, 12, між ними та відповідачкою не існувало, позивачі, а також покійні ОСОБА_12, ОСОБА_10 та ОСОБА_13, як спадкоємці ОСОБА_11, спільно користувались майном покійного батька, вели сумісне господарство, допомагали один одному. Тому суд приходить до висновку, що позивачі не знали про спірне свідоцтво про право на спадщину за заповітом, виданого 23.03.1998 року за заявою ОСОБА_10, згідно до закону правомірно могли сподіватись, що такого свідоцтва немає.

Крім того, протилежного відповідачка ОСОБА_4 не довела.

Отже, перебіг позовної давності починається від дня, коли позивачі довідалися або могли довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, тобто, як це було встановлено в ході розгляду про це вони могли довідатись та довідались у вересня 2016 року.

Щодо вимоги про визнаннясвідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_6 державною нотаріальною конторою 25 серпня 2016 року за реєстром № 1-5158 на імя ОСОБА_4 після смерті 23 січня 2016 року ОСОБА_10 недійсним слід зазначити наступне.

Так, згідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно до ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Позивачі у вересні 2016 року звернулись до ОСОБА_6 державної нотаріальної контори щодо видачі їм свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок по вул. Белінського, 12, в м. Берегове, та отримали відмову від нотаріуса із пропозицією звернутись до суду (а.с. 15).

Відповідно до ч.1 ст.1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Згідно до частин 1 і 2 ст.1300 ЦК України за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини и не припинились внаслідок його смерті, та згідно ч.1 ст.534 ЦК УРСР 1963 року, який був чинний на час відкриття спадщини в 1998 року, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його одній або кільком особам.

У звязку з наведеним, оскільки ОСОБА_10 не був одноосібним власником спірного майна (житлового будинку в м. Берегове, вул. Церковна (колишня Белінського), 12) та не мав право заповідати його відповідачці, суд приходить до висновку, що свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_6 державною нотаріальною конторою 25 серпня 2016 року за реєстром № 1-5158 на імя ОСОБА_4 після смерті 23 січня 2016 року ОСОБА_10 слід визнати недійсним (спадкова справа а.с. 7, 151).

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 212, 214 ЦПК України, ст.ст. 534, 548, 549, 561 ЦК УРСР 1963 року, ст.ст. 15, 1218, 1297, 1298, 1300, 1301 ЦК України,

рішив:

Позов задовольнити.

Визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину, видане ОСОБА_6 державною нотаріальною конторою 23 березня 1998 року за реєстром № 2-1278 на імя ОСОБА_10 після смерті 28 лютого 1998 року ОСОБА_11, та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_6 державною нотаріальною конторою 25 серпня 2016 року за реєстром № 1-5158 на імя ОСОБА_4 після смерті 23 січня 2016 року ОСОБА_10.

Ухвалу про забезпечення позову від 17.01.2017 року щодо заборони ОСОБА_6 міській раді вчиняти будь-які дії стосовно приватизації та передачі у власність земельної ділянки в м.Берегове, вул. Церковна, 12, після набрання рішення законної сили скасувати.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1378 (одну тисячу сімдесят вісім) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя ОСОБА_19.