Ухвала

іменем україни

06 листопада 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., Євграфової Є.П., Кафідової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Укрінком», треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Вугілляінвест», ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання недійсним договору іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_4, яка подана представником ОСОБА_7, на рішення апеляційного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 08 квітня 2013 року між публічним акціонерним товариством «Український інноваційний банк» (далі - ПАТ «Український інноваційний банк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Укрінком» (далі - ПАТ «Укрінком»), та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого забезпечені вимоги іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору про відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 18 лютого 2013 року, додаткової угоди № 1 до нього від 08 квітня 2013 року, додаткової угоди № 2 до нього від 13 червня 2013 року та додаткових угод, що будуть укладені до нього в майбутньому, укладеного між боржником (товариством з обмеженою відповідальністю «Вугілляінвест») та іпотекодержателем. Банк у порушення банківського законодавства не мав права укладати договір зі ОСОБА_4, який є батьком ОСОБА_5, який, в свою чергу, залучив кошти на умовах субординованого боргу на підставі укладеного з банком договору від 26 вересня 2012 року, тобто є інвестором банку.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просив визнати недійсним договір іпотеки, укладений 08 квітня 2013 року між ним та ПАТ «Український інноваційний банк».

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 08 листопада 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним договір іпотеки, укладений 08 квітня 2013 року між ПАТ «Український інноваційний банк», правонаступником якого є ПАТ «Укрінком», та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ЗаєцьІ.О. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, який діє через представника ОСОБА_7, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 26 вересня 2012 року між ПАТ «Український інноваційний банк», правонаступником якого є ПАТ «Укрінком», та ОСОБА_5 укладено договір про залучення коштів на умовах субординованого боргу, відповідно до якого останній є інвестором банку. Згідно пунктів 1.1, 1.2 вказаного договору, з урахуванням п. 1.2 в редакції додаткового договору від 12 вересня 2013 року, банк приймає від інвестора грошові кошти на умовах субординованого боргу на депозитному рахунку і зобов'язується повернути їх інвестору та виплатити проценти на умовах та в порядку, встановлених цим договором, розмір субординованого боргу становить 10 707 777,77 доларів США та розміщується на строк до 03 жовтня 2019 року включно.

Пунктом 3.8 договору про залучення коштів на умовах субординованого боргу від 26 вересня 2012 року передбачено, що банк може здійснювати розрахункові операції з інвестором (або пов'язаними з ним особами), якщо вони не призводять до кредитування або іншого розміщення коштів у інвестора (або пов'язаних з ним осіб) або до зустрічних вкладень між банком та інвестором (або пов'язаними з ним особами).

08 квітня 2013 року між ПАТ «Український інноваційний банк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого забезпечені вимоги іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору про відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 18 лютого 2013 року, додаткової угоди № 1 до нього від 08 квітня 2013 року, додаткової угоди № 2 до нього від 13 червня 2013 року та додаткових угод, що будуть укладені до нього в майбутньому, укладеного між боржником та іпотекодержателем, відповідно до якого іпотекодержатель надає боржнику кредит у розмірі 11 000 000 доларів США на термін до 16 лютого 2018 року включно зі сплатою відсотків у розмірі 14 % річних від суми фактичної заборгованості за кредитом.

Позивач є батьком ОСОБА_5 - кредитора відповідача за субординованим боргом.

За змістом укладеного між ПАТ «Укрінбанк» та ОСОБА_4 іпотечного договору банк не кредитує позивача, який є майновим поручителем, та не розміщує у нього будь-які грошові кошти, зустрічних вкладень зі ОСОБА_4 за умовами іпотечного договору банк теж не проводить.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

З вимогами про недійсність правочину може звернутися одна із сторін або інша заінтересована особа, яка заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За змістом п. 3.9 глави 3 розділу 2 Інструкції про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затвердженої Постановою Національного банку України від 28 серпня 2001 року № 368, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Інструкція) на період чинності укладеної угоди (до часу погашення облігації) банк-боржник не має права передавати інвестору (або пов'язаним з ним особам) кошти в будь-якій формі (майно, кредит, будь-які операції з векселями, факторингові послуги, не покриті безумовним забезпеченням гарантії, поруки за кредиторів банку-боржника тощо), крім тих випадків, якщо таке передавання банком-боржником майна або векселів є сплатою процентів за залученими на умовах субординованого боргу коштами та оформлене відповідною угодою. Також банки можуть здійснювати розрахункові операції з інвестором (або пов'язаними з ним особами), якщо вони не призводять до кредитування або іншого розміщення коштів у Інвестора (або пов'язаних з ним осіб) або до зустрічних вкладень між банком та інвестором (або пов'язаними з ним особами). Кошти, що залучені на умовах субординованого боргу, не можуть бути заставою за кредитами та іншими операціями банку-боржника.

Згідно з підпунктом «д» п. 1.8 глави 1 розділу VI Інструкції під час розрахунку нормативів кредитного ризику два або більше контрагенти уважаються одним контрагентом і такими, що несуть спільний економічний ризик, за наявності хоча б однієї з таких умов, зокрема, контрагенти, та/або учасники, та/або учасники учасників контрагентів є асоційованими компаніями/дочірніми компаніями/асоційованими особами стосовно один одного.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» асоційованими особами є чоловік або дружина, прямі родичі цієї особи (батько, мати, діти, рідні брати та сестри, дід, баба, онуки), прямі родичі чоловіка або дружини цієї особи, чоловік або дружина прямого родича.

Відповідно до статей 203, 204 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» визначено істотні умови договорів іпотеки, відсутність яких може бути підставою для визнання їх недійсними.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив з відсутності правових підстав вважати, що укладений між сторонами 08 квітня 2013 року іпотечний договір суперечить умовам укладеного між ПАТ «Укрінбанк» та ОСОБА_5 26 вересня 2012 року договору про залучення коштів на умовах субординованого боргу та порушує п. 3.9 вказаної вище Інструкції. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог про визнання недійсним іпотечного договору.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції, а при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків апеляційного суду не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, яка подана представником ОСОБА_7, відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

Є.П. Євграфова

О.В.Кафідова