Справа №473/1324/17 12.12.2017 121217 12.12.2017
Провадження №22-ц/784/2249/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий у 1-й інстанції Ротар М.М.
Категорія 48 Доповідач апеляційного суду Яворська Ж.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 грудня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Лептузі С.С.,

за участю позивача - ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_3,

представників відповідача - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_6 - ОСОБА_4

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 вересня 2017 року

за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - орган опіки та піклування Вознесенської районної державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька, оформлення проїзних документів,

В С Т А Н О В И Л А :

03 травня 2017 року ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - орган опіки та піклування Вознесенської районної державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька, оформлення проїзних документів.

В обґрунтування позову зазначала, що з ОСОБА_6 перебувала в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 30 березня 2016 року. Від шлюбу мають неповнолітню дитину: доньку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з нею.

06 серпня 2016 року вона зареєструвала шлюб з громадянином Російської Федерації - ОСОБА_8.

Після розірвання шлюбу позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл для тимчасового виїзду за кордон разом з дитиною з метою відпочинку та оздоровлення останньої на нетривалий період часу, проте відповідач відмовляється від надання такого дозволу.

Посилаючись на викладене та уточнивши свої вимоги, позивач остаточно просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд з метою відпочинку за межі України до Російської Федерації ОСОБА_9, 2012 року народження у супроводі матері ОСОБА_2 без згоди та супроводу батька на період з 15 грудня 2017 року по 13 березня 2018 року та дозвіл на виготовлення проїзних документів дитині на виїзд за кордон без згоди батька.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 вересня 2017 року позов задоволено частково. Постановлено: надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України до Російської Федерації з метою відпочинку у період з 15 грудня 2017 року по 13 березня 2018 року дитини ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 у супроводі матері ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3. У задоволенні позовної вимоги про надання дозволу на оформлення документів (паспорту) для тимчасового виїзду малолітньої ОСОБА_9 за межі України без згоди батька відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення по справі, порушення вимог матеріального і процесуального права просив його скасувати, ухваливши нове про відмову в задоволенні позову.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2, не погоджуючись з доводами апеляційної скарги ОСОБА_6, просила її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та її представника, представників відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі з 16 жовтня 2012 року, який рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 березня 2016 року розірвано ( а.с. 29-30).

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - доньку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка на теперішній час проживає з матір'ю ( а.с.10,28).

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 лютого 2016 року та з врахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 17 березня 2016 року, визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір'ю ОСОБА_2 (а.с. 31-35).

06 серпня 2016 року позивач зареєструвала шлюб з громадянином Російської Федерації ОСОБА_8, в зв'язку з чим змінила прізвище з ОСОБА_2 та ОСОБА_2 ( а.с.9).

Звертаючись з позовом до суду позивач просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон без дозволу батька дитини, обґрунтовуючи такі вимоги необхідністю виїзду до Російської Федерації для відпочинку та оздоровлення дитини, а відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за кордон.

Відповідач заперечуючи проти задоволення позову посилався на те, що відсутні гарантії того, що позивачка разом з дитиною повернеться на Україну, оскільки її теперішній чоловік є громадянином Російської Федерації, а тому є ґрунтовні підстави вважати, що виїзд дитини до цієї країни порушить його права та права дитини на спілкування, він буде позбавлений можливості приймати участь у її вихованні.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив з того, що тимчасовий виїзд дитини за кордон не пов'язаний із виїздом на постійне місце проживання разом із матір'ю або довгострокове перебування за межами України з інших причин. Такий виїзд має на меті відпочинок та розширення кругозору ОСОБА_9 і таке не порушуватиме і не обмежуватиме право батька на піклування, спілкування чи виховання дитини.

Проте з таким висновком суду погодитися в повній мірі не можна.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Статтею 141 СК України визначено рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. За положеннями ч. 2 ст.150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке обмежено законом ( ст.153 СК України).

За правилами ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності,батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Частиною 3 статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила).

Відповідно до п. 3 вказаних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками.

Відповідно до п. 22 цих Правил виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон.

Дане положення направлене на реалізацію права другого з батьків знати про місце перебування дитини за кордоном та час такого перебування.

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку і закінчення.

При цьому, поза увагою суду першої інстанції залишилась та обставина, що позивач, у відповідності до положень ст.ст. 58-60 ЦПК України, не довела необхідність короткочасного виїзду дитини за кордон і що такий виїзд буде відповідати інтересам малолітньої дитини, мати зможе забезпечити належний догляд за дитиною у дорозі, її потреби по місцю прибуття.

Посилаючись у позовній заяві на необхідність оздоровлення та відпочинок дитини, в той же час позивач не надала доказів того, що в зв'язку з певним захворюванням дитина потребує оздоровлення саме у Російській Федерації, нею заплановано ряд заходів з відвідуванням закладів дитячого дозвілля ( вистави у дитячому театрі, цирку, екскурсії), що матиме значення для всебічного розвитку дитини.

Надаючи дозвіл на виїзд за межі України до Російської Федерації, позивач у позові не вказала, а суд не з'ясував та не зазначив у рішенні конкретне місце перебування позивачки з дитиною ( населений пункт) на території цієї держави де будуть вони перебувати, що грубо порушуватиме право апелянта на участь у вихованні дитини та фактично позбавить його можливості знати про місцезнаходження доньки, умови проживання та інші обставини стосовно неї, що є неприпустимим.

У суді апеляційної інстанції позивач вказала на те, що вона бажає поїхати до Російської Федерації з дитиною до свого теперішнього чоловіка, який ніби то проживає у Москві.

Надавши дозвіл на виїзд дитини за межі України до Російської Федерації в супроводі матері та без згоди і супроводу батька, суд першої інстанції, залишив поза увагою ті обставини, що рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 лютого 2016 року визначено місце проживання малолітньої дитини за місцем проживання матері без зазначення певної адреси проживання. В подальшому таке може призвести до маніпуляцій щодо проживання малолітньої дитини, а з врахуванням того, які стосунки склалися між сторонами після розірвання шлюбу, відсутні гарантії того, що у випадку транскордонного переміщення вона разом з донькою повернуться до України, внаслідок чого батько дитини - ОСОБА_6 буде позбавлений можливості приймати участь у вихованні дочки.

Окрім цього, суд першої інстанції, у порушення вищезазначених вимог закону, належним чином не перевірив доводів відповідача щодо неможливості надати дозвіл на виїзд дитини

безпосередньо до Російської Федерації, де існує реальна небезпека життю та здоров'ю дитини з врахуванням відносин, які склалися між країнами на теперішній час

За таких обставин, суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, та необґрунтовано прийшов до висновку про необхідність задоволення позову і ухвалив рішення без додержання зазначених норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 10, 11, 58-60, 212-215 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене та положення діючого в Україні законодавства, що регулює правовідносини, які виникли між сторонами, колегія суддів дійшла висновку про те, що ухвалене судом рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заявлених позивачкою вимог із наведених вище підстав.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про надання дозволу на оформлення документів (паспорту) для тимчасового виїзду малолітньої ОСОБА_9 за межі України без згоди батька сторонами не оскаржувалося, а тому не було предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

В силу ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 належить стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 704 грн.

Керуючись статтями 303, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 вересня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення .

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - орган опіки та піклування Вознесенської районної державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька, оформлення проїзних документів - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 судовий збір за подачу апеляційної скарги 704 грн.00 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова