Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Єдиний унікальний номер №440/994/15-ц

Провадження № 2/440/33/2017

06 грудня 2017 року

Буський районний суд Львівської області

в складі:головуючого-судді ОСОБА_1 Б. М.

при секретарі Гута О.С.

за участю представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5 міської ради ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Буську цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3, Буської міської ради, ОСОБА_8 Держгеокадастру у Буському районі про визнання недійсним рішення ХІІ сесії п»ятого скликання Буської міської ради від 21.11.2007 року та державного акта на право власності на земельну ділянку,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_7 звернувся в суд з означеним позовом, мотивуючи тим, що користується земельною ділянкою площею 0,0551 га в м. Буську по вул Паркова, 17, з 2000 року по даний час. До 2000 року даною земельною ділянкою користувалась його мати ОСОБА_9. У червні 2015 року звернувся з усною заявою до Буської міської ради з метою приватизації даної земельної ділянки, однак йому відмовлено, оскільки ще 27.10.2009 року таку приватизувала відповідач ОСОБА_3. Останній, за рішенням 12 сесії п»ятого скликання Буської міської ради від 21.07.2007 р., передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0445 га. в м. Буськ по вул. Паркова, 17. Відповідач, знаючи що позивач фактично користується даною земельною ділянкою, без його згоди та погодження будь яких актів, як суміжних користувачів земельних ділянок, виготовила державний акт Серії ЯЖ № 648243 від 27.10.2009 р.. Просить суд визнати недійсним рішення ХІІ сесії п»ятого скликання Буської міської ради від 21.11.2007 року про передачу земельної ділянки, визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ЯЖ № 648243 від 27.10.2009 р., стягнути з відповідачки в його користь витрати за надання правової допомоги в розмірі 1000 грн., судові витрати в сумі 253 грн. та моральну шкоду в сумі 1000 грн.

Представник позивача, ОСОБА_2 в судовому засіданні частково змінив позовні вимоги, відмовився в частині позовних вимог щодо визнання недійсним рішення Буської міської ради про передачу земельної ділянки відповідачці, в решті позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просить позов задовольнити.

Позивач змінені позовні вимоги підтримав, просить задоволити.

ОСОБА_3, її представник ОСОБА_4 проти позову заперечили, просять відмовити в задоволенні такого за безпідставністю, застосувавши строк позовної давності до даних позовних вимог, про що представник подала письмове доповнення до заперечення.

Представник відповідача ОСОБА_5 міської ради ОСОБА_6 щодо вирішення позову, покладається на рішення суду, додавши що дані земельні ділянки колись належали колгоспу, по шнурових книгах, які колгоспи передали в міську раду, не зазначені списки громадян, яким передано в користування земельні ділянки та їх площу. Зі слів сусідів та працівників поліції, спірною земельною ділянкою, до дня смерті, користувалася мати позивача ОСОБА_9, однак при прийнятті рішення, дану обставину до уваги не прийняв. Визнав, що при винесенні спірного рішення, на підставі документів, наданих земельним відділом, помилився щодо розмірів та меж земельних ділянок, вважає, що хто користувався земельною ділянкою, має право на її приватизацію.

Представник відповідача ОСОБА_8 Держгеокадастру у Буському районі до початку судового засідання подала лист з проханням справу слухати у її відсутності.

Вислухавши сторін, вивчивши матеріали даної справи, технічну документацію на земельну ділянку, перевіривши інші докази, зібрані в справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.

На підставі ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальними положеннями ЦПК України обовязок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням майном.

Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною, вимог які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним.

Згідно ч.2 ст.152 ЗК України землекористувач може вимагати усунення будь яких порушень його прав на землю.

Відповідно до положень ч.1 ст.155 цього кодексу у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту яким порушуються права особи щодо володіння, користування та розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Встановлено, що на підставі рішення ХІІ сесії п»ятого скликання Буської міської ради № б/н від 21.11.2007 року, ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку площею 0,10 га. Для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та земельну ділянку площею 0,0455 га. Для ведення особистого селянського господарства в м. Буськ по вул. Паркова, 17.

05.10.2007 року комісією в складі голови міської ради ОСОБА_10, землевпорядника ОСОБА_11, представника Буського РВ ЛРФ ЦДЗК ОСОБА_12, в присутності землекористувача ОСОБА_3, суміжного користувача ОСОБА_13, складено акт встановлення і узгодження меж земельної ділянки.

На підставі вказаного рішення міської ради відповідач виготовила державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯЖ № 648243 від 27.10.2009 р., реєстровий № 05, на земельну ділянку площею 0,0445 га. для ведення особистого селянського господарства, розташовану в м. Буськ вул. Паркова; та державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯЖ № 648242 від 27.10.2009 р., реєстровий № 04, на земельну ділянку площею 0,1000 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану

в м. Буськ вул. Паркова,17.

Як ствердив позивач, спірною земельною ділянкою користувався з 2000 року, раніше, за життя, таку обробляла його мати ОСОБА_9. Садила городину, овочі, також росли багаторічні фруктові кущі та дерева. Сусідньою земельною ділянкою користувалися родичі відповідачки. Коли в 2015 році звернувся до Буської міської ради для приватизації спірної земельної ділянки, йому відмовлено, оскільки така вже приватизована відповідачкою ще у 2009 році. Про даний факт він не знав, жодні межі земельних ділянок, як суміжних землекористувачів, з ним не узгоджувались.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 показали, що мати позивача ОСОБА_9, за їх пам»яті, ще з шістдесятих років минулого століття, обробляла спірну земельну ділянку, садила городину, город завжди був доглянутий. ОСОБА_10 ще дітьми заходили на город, поласувати фруктами, там росли багаторічні насадження кущів та дерев. У 2000 році мати позивача померла, після її смерті, даною земельною ділянкою користувався її син, позивач по справі, разом з дружиною.

З показів свідка ОСОБА_16 вбачається, що остання приблизно у 1975-1976 роках приходила в гості до ОСОБА_17 (родичі відповідачки), і дід говорив, що з його дозволу мати позивача користується спірною земельною ділянкою. Там було три земельні ділянки, одну вживав дід ОСОБА_17, далі проживала його дочка, а між ними знаходилась земельна ділянка, якою користувалась ОСОБА_9.

Відповідач показала, що дана спірна земля належала дідові її чоловіка ОСОБА_17, і з дозволу останнього мати позивача вживала земельну ділянку. В подальшому, вже чоловік відповідачки дав згоду на користування позивачем даною земельною ділянкою до того часу, коли вони почнуть будувати будинок на такій.

Як вбачається з акту встановлення і узгодження меж земельної ділянки ОСОБА_17 ОСОБА_13»яновича від 28.09.1998 року в м. Буськ вул. Паркова, 21, як суміжний користувач зазначена ОСОБА_18.

Даний факт не спростований в судовому засіданні ні показами сторонами, ні свідків. Більше того, відповідач сама ствердила що мати позивача користувалася спірною земельною ділянкою, а потім і позивач.

Суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Кодексом та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт, зокрема рішення уповноваженого органу державної влади чи місцевого самоврядування, або цивільно-правова угода.

Відповідно до п. "а" ч.3 ст.116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Згідно із ч.6 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність.

Відповідно до ч.2 ст.122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно ч.1 ст. 119 ЗК України, громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради

міністрів Автономної Республіки ОСОБА_16 або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ст. ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Як встановлено судом, позивач звернувся до Буської міської ради у 2015 році з метою приватизації спірної земельної ділянки в прядку ст. 118 ЗК України. Йому відмовлено, оскільки дану ділянку приватизувала ОСОБА_3, про що складно акт обстеження земельної ділянки від 16.06.2015 р.. (а.с. 5)

Однак, як вбачається з довідки № 288 від 08.06.2015 року, виданої виконавчим комітетом Буської міської ради, земельною ділянкою орієнтовною площею 0,06 га. по вул. Паркова в м. Буську, до 2000 року користувалася ОСОБА_9, з 2000 року користується ОСОБА_7.

Згідно ч.2 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно абз. 2 ч.2 ст. 373 Цивільного кодексу України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

У той же час, як установлено в суді, при виготовленні технічної документації для приватизації спірної земельної ділянки, були допущені порушення вимог земельного законодавства щодо визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Відповідно до ст.198 ЗК України, кадастрова зйомка це комплекс робіт, виконуваних для віднолення меж земельних ділянок.

Кадастрова зйомка включає:

а) геодезичне встановлення меж земельної ділянки;

б)погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами;

в)відновлення меж земельної ділянки на місцевості;

г) встановлення меж частини земельної ділянки, які містяь обтяження та обмеження щодо використання землі;

г) виготовлення кадастрового плану.

У матеріалах технічної документації щодо даної земельної ділянки наявний акт встановлення та узгодження меж земельної ділянки від 05.10.2007 року із суміжними землекористувачами (ОСОБА_13М.), без відому та погодження позивача.

У постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року (справа № 6-33цс13) міститься висновок про те, що судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, повязаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим

способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 8790, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143146, 149, 151, 153158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Отже, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, повязаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. (постанова ВСУ № 6-319цс15 від 01.07.2015 р.)

Враховуючи вище наведене, Державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯЖ № 648243 від 27.10.2009 року, на земельну ділянку площею 0,0445 га. для вденя особистого селянського господарства, що розташована в м. Буськ вул. Паркова Буського району Львівської області, виданий на ім»я ОСОБА_3, підлягає скасуванню на підставі 378 ЦК України.

Щодо клопотання представника відповідачки про застосування строків позовної давності до даного позову, слід зазначити наступне.

Згідно ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивач дізнався про порушення свого права, коли звернувся до Буської міської ради з метою приватизації земельної ділянки у 2015 році (точної дати не встановлено), 14.07.2015 звернувся в суд з означеним позовом, у строк, визначений ст. 257 ЦК України.

Позивач ставить вимогу про стягнення з відповідачки в його користь понесених витрат на правову допомогу в розмірі 1000 гривень, однак жодних доказів на підтвердження таких, не подав, тому суд відмовляє в даній частині позову.

Часткове задоволення позовних вимог суд розцінює як сатисфакцію відшкодування моральної шкоди, тому приходить до переконання, що у стягненні моральної шкоди в грошовому еквіваленті слід відмовити.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Враховуючи вище наведене, з відповідачки слід стягнути в користь держави різницю судового збору, який на день винесення рішення, становить 640 гривень, позивачем при поданні позову сплачено 243,60 грн., (640,00 243,60 = 396,40 грн), така і підлягає стягненню.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 14, 58-60, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст. ст. 78, 116,118,119,152 ЗК України, суд

в и р і ш и в :

Позов задоволити частково.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 648243, виданий 27.10.2009 року на підставі рішення Буської міської ради ХІІ сесії V скликання від 21.11.2007 року, ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,0445 га. (кадастровий номер земельної ділянки :13:025:0306) для ведення особистого селянського господарства, розташовану в м. Буськ вул. Паркова Львівської області.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, жительки м. Буськ вул. Львівська, 1/1, в користь держави судовий збір в розмірі 396,40 гривень.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення через Буський районний суд Львівської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Б. М. Журибіда