Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.09.2017 Справа №607/4399/16-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

у складі: головуючого судді - Братасюка В.М.,

за участю секретаря - Чичкевич О.І.

позивачки ОСОБА_1, представника позивачки ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про розірвання шлюбу, визнання правочинів недійсними та поділ майна,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебуває позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про розірвання шлюбу, визнання правочинів недійсними та поділ майна.

Позивачка просить:

-розірвати шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_3, зареєстрований 12 грудня 2003 року Петриківською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, актовий запис 23.

-визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0, 07 га , посвідчений нотаріально в реєстрі за №2470 від 23.06.2016 року, котра знаходиться в с. Гаї Шевченківські Тернопільського району Тернопільської області по вул. С.Крушельницької, укладений між ОСОБА_3Н та ОСОБА_5 з скасуванням державної реєстрації права власності ОСОБА_5 на дане майно;

-визнати недійсним договір дарування житлового будинку загальною площею 231, 4 кв.м, з надвірними будівлями та спорудами, посвідчений нотаріально в реєстрі за №2465 від 23.06.2016 року, котрий знаходиться в с. Гаї Шевченківські Тернопільського району Тернопільської області по вул. С.Крушельницької, укладений між ОСОБА_3Н та ОСОБА_5 з скасуванням державної реєстрації права власності ОСОБА_5 на дане майно;

-в порядку поділу майна подружжя визнати право позивачки на ідеальну 1/2 частку спірного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами і земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог посилається на ту обставину, що у 2003 році між сторонами спору було укладено шлюб, і під час перебування у цьому шлюбі ними було набуте спірне майно, котре є спільною сумісною власністю подружжя. Проте уже після фактичного припинення шлюбних відносин, скориставшись відсутністю в паспорті відмітки про шлюб, без згоди позивачки відповідач ОСОБА_3 відчужив за договорами дарування згадуване вище спірне майно власній доньці ОСОБА_5, тим самим позбавивши ОСОБА_1 1/2 ідеальної частки будинку та земельної ділянки.

Відтак, на думку позивачки, ці договори дарування слід визнати недійсними як такі, що були укладені не в інтересах сімї і за відсутності схвалення угод зі сторони позивачки.

Окремо позивачка зазначила, що сторони спору проживають окремо, не ведуть спільного господарства, втратили порозуміння, повагу один до одного, подальше їх життя суперечитиме інтересам сторін, а тому існуючий на папері шлюб слід розірвати.

ОСОБА_1 та її представник позовні вимоги, в редакції від 11.10.2016 року, підтримали та просять задовольнити з зазначених у позові підстав.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник позовні вимоги в частині розірвання шлюбу визнали, що ж до решти вимог заперечили за безпідставністю, зазначивши, що земельна ділянка та будинковолодіння в с. Гаї Шевченківські Тернопільського району Тернопільської області хоча й були набуті під час перебування в шлюбі сторін спору, однак набуті за власні кошти відповідача ОСОБА_3, а тому не можуть вважатися спільною сумісною власністю подружжя. На підтвердження викладеного надали суду ряд письмових доказів.

Відповідачка ОСОБА_5 позов заперечила, заявила клопотання про подальший розгляд справи за її відсутності.

З приводу вимоги про розірвання шлюбу.

Судом встановлено, що 12 грудня 2003 року Петриківською сільською радою Тернопільського району було зареєстровано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, актовий запис 23.

Згідно частини першої статті 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути предявлено до суду одним з подружжя.

Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. (ст.. 112 Сімейного кодексу України).

В засіданні сторони спору визнали ту обставину, що тривалий час вони не проживають сімєю, не ведуть спільного господарства, втратили порозуміння, повагу один до одного, подальше їх життя суперечитиме інтересам сторін, шлюбу фактично існує лише «на папері».

За наведених обставин, котрі визнані сторонами спору, суд вважає підставним позов в частині розірвання шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3, зареєстрованого 12 грудня 2003 року Петриківською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, актовий запис 23

Щодо позову про визнання правочинів недійсними та визнання права власності на ідеальну частку, в порядку поділу майна подружжя.

Отже, як вищезазначено, 12 грудня 2003 року Петриківською сільською радою Тернопільського району було зареєстровано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, актовий запис 23.

06 липня 2005 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі продажу земельної ділянки площею 0, 07 га в с. Гаї Шевченківські Тернопільського району по вул.. С.Крушельницької, 14, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Згідно змісту п. 8 Договору, продаж земельної ділянки вчинено на 10 738 гривень. Окрім цього в п. 18 Договору покупець (ОСОБА_3Н.) ствердив, що кошти, сплачені ним за земельну ділянку, є його особистими коштами, котрі не перебувають у спільній сумісній власності.

16 лютого 2006 року ОСОБА_3 отримав Державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку.

31 грудня 2015 року, управлінням ДАБІ у Тернопільській області зареєстровано Декларацію про готовність до експлуатації житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в с. Гаї Шевченківські Тернопільського району по вул.. С.Крушельницької, 14, загальною площею 231, 4 кв.м., гараж 24, 9 кв.м, літня кухня 20, 1 кв.м. В п. 2 Декларації зазначено, що початком будівництва є 2005 рік, завершення 2006.

08.04.2016 року право власності ОСОБА_3 на дане будинковолодіння було зареєстроване державним реєстратором в державному реєстрі прав на нерухоме майно.

Також судом встановлено, що 23 червня 2016 року між відповідачами було вчинено два правочини: договори дарування, посвідчені нотаріально в реєстрі за №2470 та 2465, за якими ОСОБА_3 обдаровано власну доньку ОСОБА_5 спірним домоволодінням та земельною ділянкою площе 0, 07 га в с. Гаї Шевченківські Тернопільського району по вул.. С.Крушельницької, 14.

В обох договорах, в п. 10 і 12, дарувальник зазначив та подав заяву, що майно є його особистою власністю, оскільки на момент набуття майна, ОСОБА_3 не перебуває в зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах.

Позивачка ОСОБА_1 просить визнати недійсними: договір дарування земельної ділянки площе 0, 07 га , посвідчений нотаріально в реєстрі за №2470 від 23.06.2016 року, котра знаходиться в с. Гаї Шевченківські Тернопільського району Тернопільської області по вул. С.Крушельницької, укладений між ОСОБА_3Н та ОСОБА_5 з скасуванням державної реєстрації права власності ОСОБА_5 на дане майно; договір дарування житлового будинку загальною площею 231, 4 кв.м, з надвірними будівлями та спорудами, посвідчений нотаріально в реєстрі за №2465 від 23.06.2016 року, котрий знаходиться в с. Гаї Шевченківські Тернопільського району Тернопільської області по вул. С.Крушельницької, укладений між ОСОБА_3Н та ОСОБА_5 з скасуванням державної реєстрації права власності ОСОБА_5 на дане майно; в порядку поділу майна подружжя визнати право позивачки на ідеальну 1/2 частку спірного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами і земельної ділянки.

Зазначає, що в силу ст.. 60 Сімейного кодексу України, спірне майно є спільною сумісною власністю її та відповідача ОСОБА_3, як таке, що було набуте в шлюбі. Проте уже після фактичного припинення шлюбних відносин, скориставшись відсутністю в паспорті відмітки про шлюб, без згоди позивачки відповідач ОСОБА_3 відчужив за договорами дарування згадуване вище спірне майно власній доньці ОСОБА_5, тим самим позбавивши ОСОБА_1 1/2 ідеальної частки будинку та земельної ділянки.

Відтак, на думку позивачки, ці договори дарування слід визнати недійсними як такі, що були укладені не в інтересах сімї і за відсутності схвалення угод зі сторони позивачки.

З приводу обраного стороною позивача способу захисту шляхом визнання недійсним правочину щодо відчуження майна одним з подружжя, за відсутності згоди іншого, суд зазначає наступне.

В постанові від 22.06.2017 року у справі №6-3058цс16, вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходила з такого.

«Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Однак відповідно до положень частин першої та другої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого майна без письмової згоди одного з подружжя, за наявності згоди другого з подружжя, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна.»

З урахуванням наведеного, і за умови недоведеності належними та допустимими доказами ознак недобросовісності при вчиненні правочинів контрагента ОСОБА_3 за оспорюваними договорами ОСОБА_5, суд наголошує, що сам по собі факт відсутності згоди ОСОБА_1 на вчинення ОСОБА_3 оспорюваних договорів дарування від 23.06.2017 року, не може бути підставою визнання правочинів недійсними, проте за загальним правилом надає ОСОБА_1 право вимагати відповідної компенсації вартості відчуженого не в інтересах сімї майна.

Водночас суд вважає за необхідне надати оцінку доводам відповідача ОСОБА_3.Н., що хоча спірне майно було відчужене в період перебування дарувальника в зареєстрованому шлюбі, однак майно було набуте за особисті кошти ОСОБА_8, а тому не може вважатися спільною сумісною власністю.

Отже статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Верховний Суд України в постанові від 07 вересня 2016 року у справі №6-801цс16 дійшов наступного правового висновку:

«Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.»

З метою доказування набуття спірного будинковолодіння та земельної ділянки за особисті приватні кошти, відповідач ОСОБА_3 надав суду наступні докази.

Отже рішенням Тернопільського міського суду від 27 квітня 1994 року у справі №2-724/1994 , визнано за ОСОБА_3 право користування квартирою №47 в м. Тернополі по вул.. Дівочій, 5.

В наступному відповідач ОСОБА_3 набув право власності на дану квартиру безоплатно в порядку приватизації, що стверджується свідоцтвом про право власності на житло, видане за розпорядженням органу приватизації керівником Тернопільського БТІ 29.11.1997 року за №977. Таким чином суд зазначає, що дана квартира була особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_3

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклади шлюб 12.12.2003 року, однак ще до цього, 12.06.2003 року ОСОБА_3 продав належну йому квартиру в будинку по вул.. Дівочій, 5 в м. Тернополі, по нотаріально посвідченому в реєстрі №3204, договору купівлі- продажу. В судовому засіданні ОСОБА_3 та його представник пояснили, що реально ціною продажу даної квартири було 9700 доларів США, й позивачка ОСОБА_1 визнала дану обставину, а тому в силу ст.. 61 ЦПК України, дійсність цієї суми презюмується і не потребує доказування.

Цього ж дня, 12.06.2003 року, суму в розмірі 9700 доларів США було покладено на рахунок ОСОБА_3, відкритий в АТ «РайффайзенБанкАваль», що стверджується наявною у справі довідкою банку від 01.06.2016 року та випискою по рахунку НОМЕР_1.

Також рішенням сесії Петриківської сільської ради від 27.05.1997 року за №46 , ОСОБА_3 було передано у власність земельну ділянку площею 0, 144 г а в с. Петриків Тернопільського району, з метою будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Сторонами спору визнана та не потребує доказування наступна обставина - на зазначеній земельній ділянці за кошти, отримані від реалізації квартири по вул.. Дівочій, відповідачем ОСОБА_3 було зведено в листопаді 2003 року обєкт незавершеного будівництва неоштукатурену «коробку» житлового будинку.

Й дану земельну ділянку в с. Петриків Тернопільського району Тернопільської області, належну ОСОБА_3 на підставі акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ТР №013383 від 7.07.1997 року, також було відчужено ОСОБА_3 за нотаріально посвідченим за №4325, договором купівлі продажу від 19 травня 2005 року, разом з незазначеним у договорі незавершеним будівництвом («коробкою» житлового будинку) за 53 000 доларів США, котрі наступного дня було внесено на згадуваний вище рахунок НОМЕР_1 ОСОБА_8 в АТ «РайффайзенБанкАваль». Сумнівів в отриманій за продане майно сумі коштів в суду не виникає, оскільки цю суму 53000 доларів США також підтверджено позивачкою ОСОБА_1

Знову ж таки приблизно через два тижні, 06.07.2005 року , з цих грошей. Розміщених на рахунку в банку, відповідач ОСОБА_3 зняв частину в розмірі 32 000 доларів США, та сплатив за земельну ділянку площею 0, 07 га , в с. Гаї Шевченківські Тернопільського району Тернопільської області по вул. С.Крушельницької, 14, придбану того ж дня 06.07.2005 року за нотаріально посвідченим договором купівлі продажу. На даній земельній ділянці знаходився незавершений будівництвом житловий будинок (коробка), літня кухня та гараж дані обставини також визнані в судовому засіданні 12.09.2017 року сторонами спору, а відтак сприймаються судом і не потребують доказуванню.

В даному судовому рішенні вищезазначено, що 31 грудня 2015 року, управлінням ДАБІ у Тернопільській області зареєстровано Декларацію про готовність до експлуатації житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в с. Гаї Шевченківські Тернопільського району по вул.. С.Крушельницької, 14, загальною площею 231, 4 кв.м., гараж 24, 9 кв.м, літня кухня 20, 1 кв.м. В п. 2 Декларації зазначено, що початком будівництва є 2005 рік, завершення 2006.

В судовому засіданні відповідач пояснив, що будівництво будинку було завершене за залишок коштів в розмірі 21 000 доларів США, що розміщувалися на його рахунку в АТ «РайффайзенБанкАваль» № НОМЕР_1, що окремо меже бути доведеним рухом коштів по рахунку, що є наявним у справі, залишок котрого станом на 05.04.2006 року становив 3, 89 долара США.

Таким чином системний аналіз наданих відповідачем ОСОБА_3 доказів, з урахуванням визнання відповідачкою ОСОБА_1 сум коштів отриманих ОСОБА_9 від реалізації квартири по вул. Дівочій, 5, земельної ділянки в с. Петриків з незавершеним будівництвом, та витрачених на придбання земельної ділянки в с. Гаї Шевченківські з незавершеним будівництвом житловим будинком, літньою кухнею та гаражем, та співставивши дати надходження та витрачання коштів з валютного рахунку ОСОБА_3 в АТ «РайффайзенБанкАваль» з сумами коштів отриманими останнім та ним же витраченими ОСОБА_3 від відчуження та на придбання нерухомого майна, суд приходить до переконання, що земельну ділянку в с. Гаї Шевченківські Тернопільського району по вул. Крушельницької, 14 та житловий будинок уже завершений будівництвом в 2006 році, було набуто відповідачем за його особисті кошти.

Водночас для суду є очевидним та доведеним позивачкою «поза розумним сумнівом», що в 2005, 2006 та подальші роки, ОСОБА_1 з ОСОБА_3 проживали сімєю та вели спільне господарство, про що окремо свідчили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та стверджується письмовими доказами актами ОСОБА_13 сільської ради за №24 від 26.05.2016 року, довідками сільради №158 від 03.03.2015 року, №341 від 26.05.2016 року, та численними фотографічними матеріалами, якими доводиться спільний побут сторін спору.

Покази ж свідка ОСОБА_14 котра показала, що будучи родиною ОСОБА_3, не знає ОСОБА_1В, й на запитання позивачки про участь ОСОБА_14 на весіллі сина позивачки, ОСОБА_12, відповіла, що свідку про це нічого невідомо, оцінюються судом критично, оскільки наданими стороною позивача фотографіями з весіння сина позивачки, на котрих зображена сама ОСОБА_14, спростовуються покази свідка. Інші свідки зі сторони відповідача не надали точних відповідей щодо наявності у них обізнаності про факти спільного проживання сторін спору.

Відтак хоча суд дійшов до переконання, що земельну ділянку в с. Гаї Шевченківські Тернопільського району по вул. Крушельницької, 14 та житловий будинок уже завершений будівництвом в 2006 році, було набуто відповідачем ОСОБА_3 за його особисті кошти, однак очевидним є й те, що з моменту придбання майна, мало місце його покращення в тому числі за кошти та силами позивачки остання купувала матеріали та інструменти, що стверджується товарним чеком №05-22 від 22.01.2007 року про купівлю матеріалів для ремонту, гарантійним чеком (код замовлення 190526) про купівлю меблів віз відміткою про доставку за адресою вул.. С.Крушельницької , 14 в с. Гаї Шевченківські Тернопільського району, видаткова накладна на купівлю газової плити та заява про отримання кредиту на її придбання, накладна №11370 від 25 лютого 2006 року про купівлю матеріалів для ремонту з відміткою про доставку за адресою вул.. С.Крушельницької , 14 в с. Гаї Шевченківські Тернопільського району а також накладна №11410 від 27 лютого 2006 року та кредитний договір на придбання цих товарів №73/2006 від 22.02.2006 року, кредитний договір від 01.12.2006 року №29759/1/к1 на суму 16000 гривень на споживчі потреби.

Окрім цього з наявної у справі довідки про ринкову вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудам за адресою с. Гаї Шевченківські, 14 вул. С. Крушельницької, 14 Тернопільського району, виготовленої Тернопільською ТПП, вбачається, що станом на 19 квітня 2016 року, тобто дату перебування ОСОБА_12 та ОСОБА_3 в шлюбі, вбачається, що ринкова вартість обєкта оцінювання становила 1 289 200 гривень.

А тому, з урахуванням визнаної сторонами спору суми придбання даного будинковолодіння в незавершеному стані вкупі з земельною ділянкою в липні 2005 року, з завершенням будівництва в 2006 році (без вказівки конкретної дати) 32 000 доларів США (придбання) й 21 000 доларів США (вартість робіт та матеріалів на добудову), що протягом цих років, згідно офіційного курсу НБУ, 1 долар США оцінювався стабільно 5, 05 гривень, що загалом в гривневому еквіваленті становить 267 650 гривень, за умови доведення різниці ціни спірного майна в 2005-06 роках та 2016 році, як вартості його (майна) покращення, позивачка вправі претендувати на половину суми, на яку було здійснено вищезазначене покращення будинковолодіння.

Керуючись ст.. 60, 65, 110- 112 Сімейного Кодексу України, ст. 203, 215 Цивільного Кодексу України, ст.. 3, 10, 60, 61, 212- 215 ЦПК України, суд , -

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити частково.

Розірвати шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_3, зареєстрований 12 грудня 2003 року Петриківською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, актовий запис 23.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 551, 20 гривень судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом 10 днів з дати проголошення.

У разі якщо рішення було проголошено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий суддяОСОБА_15