Справа № 461/1985/17 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/783/5100/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Шандри М.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Жукровської Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Фермерського господарства «Бурка В.В.»на рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 червня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Фермерське господарство «Бурка В.В.» звернулось з позовом до Прокуратури Львівської області та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення з Держави Україна, в особі Державної казначейської служби України, на користь Фермерського господарства «Бурка В.В.» коштів в сумі 1 055 000 грн. на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої в результаті незаконних дій посадових осіб Прокуратури Львівської області при розгляді запиту на інформацію Фермерського господарства «Бурка В.В.» від 19.05.2011 року № 207.

Оскаржуваним рішенням відмовлено у задоволені позовних вимог Фермерського господарства «Бурка В.В.» до Прокуратури Львівської області та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Рішення в апеляційному порядку оскаржило Фермерське господарство «Бурка В.В.», вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції порушено його права, передбачені ст.ст. 8, 22, 40, 55, 56, 124, 150 Конституції України, ч. 2 ст. 59, ст. ст. 60, 61, 213, 214, 215 ЦПК України, ст. ст. 22, 23, 1166 ЦК України. Також вважає, що ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суддя Галицького районного суду м. Львова зобов»язаний був зазначити рішенні докази того, що шкоду фермерському господарству завдано не з вини відповідача, про відсутність доказів приниження ділової репутації позивача внаслідок дій посадових осіб прокуратури Львівської області та відсутності порушення прав позивача. Також зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову, оскільки постановою Львівського окружного адміністративного суду від 29.11.2016 року по справі № 2а-7058/11/1370 позов ФГ «Бурка В.В.» задоволено, визнано протиправними дії Прокуратури Львівської області по розгляду запиту на інформацію ФГ «Бурка В.В.» від 19.05.2011 року № 207 відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації»; зобов'язано Прокуратуру Львівської області надати ФГ «Бурка В.В.» відповідь на запит від 19.05.2011 року № 207 відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації» та стягнуто з Прокуратури Львівської області за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ФГ «Бурка В.В.» судовий збір в розмірі 03,40 грн. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу, яка передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Крім цього, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини (ч.3 ст.61 ЦПК України)

Як вбачається із матеріалів справи, ФГ «Бурка В.В.» звернулося з позовом до Прокуратури Львівської області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення 1000000.00 грн. моральної шкоди та 55000.00 грн. майнової шкоди.

Позовні вимоги ФГ «Бурка В.В.» обґрунтовувало тим, що у зв»язку з порушенням органом державної влади - Прокуратурою Львівської області прав, гарантованих ст. 40 Конституції України, а також вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації», при розгляді запиту ФГ «Бурка В.В» від 19.05.2011 року №207, порушено конституційні права, гарантовані ст. 40 Конституції України та завдано 1000000.00 грн. моральної та 55000.00 грн. майнової шкоди, яку просив стягнути з відповідачів.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог фермерського господарства «Бурка В.В.», суд першої інстанції виходив з того, що позивач на підтвердження протиправних дій прокуратури Львівської області, надав суду копію постанови Львівського окружного адміністративного суду від 29.11.2016 року по справі №2а-7058/11/1370, якою визнано протиправними дії Прокуратури Львівської області по розгляду запиту на інформацію фермерського господарства «Бурка В.В.» від 19.05.2011 №207 відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації», проте не надав суду належних доказів на підтвердження наявності шкоди, спричиненої у зв'язку з приниженням ділової репутації ФГ «Бурка В.В.». Крім цього позивачем не доведено наявність будь-якого причинно-наслідкового зв'язку між шкодою та діями (бездіяльністю) відповідача прокуратури Львівської області, позивачем належним чином не обґрунтовано вимоги немайнового характеру, з урахуванням чого суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч.2 цієї статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1)незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2)незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3)незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законодавством України.

Відповідно до ч.1 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду.

Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України, шкода завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені ч.1 ст.1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необгрунтованість твердження про завдання позивачу майнової шкоди у розмірі 55000.00 грн., яка, як зазначає позивач у позовній заяві, полягає у тому, що ним могли бути отримані прибутки в разі поміщення коштів на депозитний рахунок в банк, однак вони недоотримані в результаті незаконних дій Прокуратури Львівської області, оскільки позивач, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що діями Прокуратури Львівської області було завдано майнову шкоду позивачу, порушено права позивача, передбачені Конституцією України.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення на користь ФГ «Бурка В.В.» моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не обґрунтовано належним чином вимоги немайнового характеру.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ч. 1 ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

В пункті 5 вказаної постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Обгрунтовуючи позовні вимоги про стягнення на користь ФГ «Бурка В.В.» моральної шкоди, позивач посилається на те, що протягом п»яти років в судових органах захищає права фермерського господарства, в результаті чого ФГ завдано моральну шкоду, що полягає у приниженні ділової репутації у зв»язку з порушенням прав, порушенням зв»язків через неможливість продовження активної підприємницької діяльності для забезпечення діяльності фермерського господарства, порушення нормальних життєвих зв»язків Бурки В.В., через неможливість продовження активного громадського життя, порушенням стосунків з оточуючими людьми та родичами, які з нього глузують через те, що він не може довести в суді свою правоту.

На підтвердження протиправних дій Прокуратури Львівської області позивач надав суду копію постанови Львівського окружного адміністративного суду від 29.11.2016 року по справі №2а-7058/11/1370, якою визнано протиправними дії Прокуратури Львівської області по розгляду запиту на інформацію фермерського господарства «Бурка В.В.» від 19.05.2011 №207 відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, виходив з того, що ФГ «Бурка В.В.», всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦРПК України, не надало суду належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення Фермерському господарству «Бурка В.В.» моральної шкоди, яка, як зазначає позивач, завдана у зв'язку з приниженням ділової репутації ФГ «Бурка В.В.», і окрім цього, позивачем не доведено наявність причинно-наслідкового зв'язку між шкодою та діями (бездіяльністю) відповідача прокуратури Львівської області.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог ФГ «Бурка В.В.», висновок суду про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами під ставність та обгрунтованість позовних вимог про стягнення на його користь 55000.00 грн. на відшкодування майнової та 1000000.00 грн. моральної шкоди.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції помилково в оскаржуваному рішенні вважав, що обов»язок доведення вини у завданні шкоди покладається на позивача, і безпідставно не врахував те, що спростування вини покладено на відповідача, є безпідставними та необґрунтованими, спростовуються висновками суду про недоведеність завдання позивачу майнової та моральної шкоди.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних та обгрунтованих висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу Фермерського господарства «Бурка В.В.» - відхилити

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 червня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Шандра М.М.

Цяцяк Р.П.