Провадження № 2/161/1073/17
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 травня 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Кирилюк В.Ф.

при секретарі Турук І.Р.

з участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсними договорів про прощення боргу від 30.09.2014 року за договорами про надання споживчого кредиту від 27.03.2008 року №0 та №0, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсними договорів про прощення боргу від 30.09.2014 року за договорами про надання споживчого кредиту від 27.03.2008 року №0 та №0

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 27.03.2008 року між нею та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого вона отримала кредит в іноземній валюті в сумі 200000 доларів США, що на день укладення договору за курсом НБУ було еквівалентно 1 010 000 грн.

27.03.2008 року між нею та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого вона отримала кредит в іноземній валюті в сумі 12 428,89 доларів США, що на день укладення договору за курсом НБУ було еквівалентно 62 765,89 грн. з терміном погашення до 27.03.2029 року.

12.06.2009 року між ОСОБА_3 та банком було укладено додаткову угоду №3 до кредитного договору №0 про трансформацію моновалютної лінії в мультивалютну кредитну лінію.

Згідно п.1 Додаткової угоди № 3 до кредитного договору №0 сторони домовились, що для ідентифікації договору можуть застосовуватися номер договору, зазначений при його укладенні №0 та реєстраційний номер договору в системі обліку банку №0.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами між банком та ОСОБА_3 27.03.2008 року було укладено іпотечний договір згідно умов якого, вона передала в іпотеку банку нерухоме майно - житловий будинок, що знаходиться за адресою: с. Липини, вул. Лисенка, 18 Луцького району.

Позивач вказує, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.09.2010 року по справі № 2-5444/2010 за позовом банку до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитними договорами з неї на користь Банку стягнуто кошти: - за кредитним договором №0 від 27.03.2008 року в розмірі 1 657 416, 90 грн., за кредитним договором №0 від 12.06.2009 року заборгованість в розмірі 57 912,50 грн.

Листом від 29.09.2014 року банком їй було запропоновано анулювати залишок заборгованості за кредитними договорами та зняти обтяження з предмета іпотеки у разі здійснення одноразового платежу з погашення заборгованості в розмірі 65 844,00 доларів США за кредитним договором №0 та 15 670,00 грн. за кредитним договором - №0, погашення судових витрат в розмірі 1 820,00 грн. до 30.09.2014 року.

30.09.2014 року ОСОБА_3 виконала умови банку викладені у зазначеному листі, перерахувавши на користь Банку зазначені суми коштів, що підтверджується квитанціями № 13, 14 від 30.09.2014 року.

На підтвердження припинених зобовязань за кредитними договорами, 30.09.2014 року вона отримала повідомлення про анулювання заборгованості та її повідомлено також, що анульовані суми заборгованості за кредитними договорами є її доходом у формі додаткового блага яке вона отримала внаслідок прощення боргу відповідачем та з якого вона зобов'язана сплатити податок, на доходи фізичних осіб.

Однак, трактування банком таких дій як прощення боргу є безпідставним без її погодження на те, якого вона банку не надавала.

В забезпечення виконання кредитних зобов'язань, ОСОБА_4 було передано в іпотеку банку нерухоме майно, за рахунок якого банк міг би частково задовольнити власні майнові вимоги. Однак, банк добровільно відмовся від цього, що виключає прощення банком зобовязань в частині їх забезпечення іпотекою.

Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобовязання є недійсними.

Як вбачається з обставин справи, сторони іпотечного договору вирішили долю предмета в позасудовому порядку, тобто без рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, що спричиняє недійсність подальших вимог банку про повернення непогашеної суми основного зобов'язання, а отже виключає їх прощення банком.

Таким чином, зобов'язання ОСОБА_4 за кредитними договорами припинилися внаслідок передання нею відступного, а не прощенням банком її зобов'язання.

Покликаючись на викладені обставини, з врахуванням заяви про зміну позовних вимог, позивач просить визнати недійсним договір про прощення боргу за кредитним договором від 27.03.2008 року №0, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк» 30.09.2014 року на суму прощення 3 399 730,61 грн. основного боргу та відсотків та 4412,87 грн. штрафних санкцій; визнати недійсним договір про прощення боргу за кредитним договором від 27.03.2008 року №0, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк» 30.09.2014 року на суму прощення 62 680,13 грн. основного боргу та відсотків та 116,28 грн. штрафних санкцій.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 заявлені вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. В судовому засіданні пояснив також, що підставами позову про визнання недійсними договорів про прощення боргу за кредитними договорами є невірна сума прощення, яка станом на 07.04.2010 року становила 1 657 416,90 грн. за договором №0 та 57 912,50 грн. за договором №0. Достроково стягнувши зазначені суми заборгованості за рішенням суду, банк змінив строк виконання зобовязання за кредитними договорами, тому сума прощення є невірною, зокрема в частині нарахування відсотків. Крім того представник позивача зазначив, що оспорювані договори порушують права третіх осіб клієнтів банку, кошти яких зосереджує в собі банк. Прощаючи певні суми за кредитними договорами банк отримує збитки, чим ставить під ризик виконання перед клієнтами банку по своїх зобовязаннях перед ними, зокрема, по сплаті відсотків, девідентів. Просить позов задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив. Суду пояснив, що при укладенні оспорюваних договорів з позичальником ОСОБА_3 були погоджені всі умови договорів, в тому числі суми заборгованості за кредитними договорами та суми прощення. ОСОБА_3 сплатила запропоновані суми, надала необхідні документи та була попереджена, що часткове анулювання боргу за кредитними договорами призведе до виникнення у неї доходу та необхідності сплатити податок на доходи фізичних осіб з такого доходу. Вказав також, що укладення оспорюваних договорів жодним чином не порушує права клієнтів банку, оскільки прощення боргу відбувалося за рахунок прибутку банку. В задоволенні позову просить відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

За приписами ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З пояснень представників сторін, матеріалів справи судом встановлено, що 27.03.2008 року між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого вона отримала кредит в іноземній валюті в сумі 200000 доларів США, що на день укладення договору за курсом НБУ було еквівалентно 1 010 000 грн.

27.03.2008 року між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого вона отримала кредит в іноземній валюті в сумі 12 428,89 доларів США, що на день укладення договору за курсом НБУ було еквівалентно 62 765,89 грн. з терміном погашення до 27.03.2029 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами між банком та ОСОБА_3 27.03.2008 року було укладено іпотечний договір згідно умов якого, вона передала в іпотеку банку нерухоме майно в с. Липини, вул. Лисенка, 18 Луцького району.

Згідно рішення Луцького міськрайонного суду від 16.09.2010 року по справі №2-5444/10 за позовом банку до ОСОБА_3 та поручителя ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитними договорами з відповідачів солідарно в користь банку стягнуто 1 657 416,90 грн. заборгованості за кредитним договором від 27.03.2008 року №0 та 57 912,50 грн. заборгованості за кредитним договором від 27.03.2008 року №0( (від 12.06.2009 року №0) станом на 07.04.2010 року.

Зазначене рішення Луцького міськрайонного суду виконане не було.

29 вересня 2014 року АТ «УкрСиббанк» письмово було запропоновано ОСОБА_3 у випадку сплати нею заборгованості в сумі 65844,62 доларів США за договором про надання споживчого кредиту №0 та 15670,03 грн., та 1820, грн. судових витрат за договором про надання споживчого кредиту №0(в системі обліку банку №0), банк анулює залишок заборгованості за вказаними договорами та зніме обтяження на предмет іпотеки (а.с.10).

30.09.2014 року через свого представника ОСОБА_3 звернулася до банку із заявою про участь в акції, що спрямована на погашення довгострокової простроченої заборгованості клієнтів роздрібного бізнесу, де зазначила, що сума її боргу станом на 30.09.2014 року за договором №0 становить по основному боргу 195046,41 доларів США, по нарахованих процентах 134176,67 доларів США; за договором №0(в системі обліку банку №0) по основному боргу 33 795,88 грн., по нарахованих процентах 44 554,28 грн. (а.с. 92).

Крім того, через представника ОСОБА_3 банку була подана заява про те, що вона погоджується з умовами акції та наслідками анулювання боргу у виді виникнення у неї доходу у вигляді додаткового блага та необхідності відповідно до вимог Податкового кодексу України відобразити такий дохід у річній податковій декларації з податку на доходи фізичних осіб та самостійно сплатити податок з такого доходу (а.с. 93).

В цей же день ОСОБА_3 сплатила банку запропоновані суми (а.с.11,12).

30 вересня 2014 року ОСОБА_3 отримала повідомлення АТ «УкрСиббанк» про анулювання кредитної заборгованості станом на 30.09.2014 року в сумі 263 378,08 доларів США, що становить 3 399 730,61 грн. по курсу НБУ та штрафні санкції в сумі 4412,87 грн. за договором про надання споживчого кредиту №0 та 62680,13 грн. та штрафні санкції в сумі 116,28 грн. за договором про надання споживчого кредиту №0.

При цьому на позичальника відповідно до Податкового кодексу України покладається обовязок сплати податку на доходи фізичних осіб з суми анульованих боргових зобовязань та відображення суми отриманого доходу у вигляді анульованих боргових зобовязань у річній податковій декларації.

Сплата податків, повязаних із виконанням цього договору, здійснюється відповідно до податкового законодавства і не впливає на цивільно-правові відносини сторін за цим договором.

Таким чином, судом встановлено, що договір про прощення боргу за кредитним договором від 27.03.2008 року №0 та договір про прощення боргу за кредитним договором від 27.03.2008 року №0, укладені між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк» 30.09.2014 року на умовах, передбачених за їх згодою, в тому числі між сторонами були погоджені суми заборгованості станом на 30.09.2014 року та суми прощення за договорами, умови договорів сторонами виконані, до укладення оспорюваних договорів ОСОБА_3 була попереджена банком про те, що анульовані суми заборгованості за кредитними договорами є її доходом у формі додаткового блага яке вона отримала внаслідок прощення боргу відповідачем та з якого вона зобов'язана сплатити податок, на доходи фізичних осіб.

Порушень прав клієнтів банку(невизначеного кола осіб), як зазначив у судовому засіданні представник позивача, суд, у даному випадку, не вбачає. Крім того, такі особи, у випадку порушення їх прав, мають право звернутися до суду із відповідним позовом.

Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 203 ЦПК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Підстав недійсності правочину, передбачених ч.1 ст.215 ЦПК України суд не вбачає.

З огляду на викладене, позов, з яким позивач звернувся до суду, суд вважає таким, що направлений лише на ухилення позивача від виконання податкових зобовязань.

На основі викладеного суд приходить до висновку, що в позові ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсними договорів про прощення боргу від 30.09.2014 року за договорами про надання споживчого кредиту від 27.03.2008 року №0 та №0, слід відмовити за безпідставністю.

На підставі ст.ст. 203 210, 215 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 88, 212- 215, 218 ЦПК України,суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсними договорів про прощення боргу від 30.09.2014 року за договорами про надання споживчого кредиту від 27.03.2008 року №0 та №0 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Cуддя Луцького міськрайонного суду В.Ф.Кирилюк