Справа № 457/993/16-ц Головуючий у 1 інстанції: ВІасилюк Т.В.
Провадження № 22-ц/783/4316/17 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 17 травня 2017 року по справі за позовомПублічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості ,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 17 травня 2017 року частково задовлено позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 5 001,66 доларів США, що станом на 1 серпня 2016 року відповідно до службового розпорядження Національного Банку України становить 124 041,14 грн., за кредитним договором № 235048-cred від 23 червня 2008 року.

Вирішено питання судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зазначає, що відповідно до умов договору № 235048-cred кредит у сумі 4000 доларів США надано зі строком повернення до 23 жовтня 2009 року включно зі сплатою за користування кредитом у розмірі 24,00 % річних. Вказує, що згідно рішення Трускавецького міського суду від 30 березня 2010 року з нього стягнуто заборгованість за цим кредитним договором. Стверджує, що позивач пропустив строк позовної давності. Крім того, безпідставною є позиція банку щодо нарахування відсотків на тіло кредиту, яке фактично було повернуте на підставі рішення суду, однак позивач повторно вказує у позовній заяві на наявність заборгованості за тілом кредиту станом на 1 серпня 2016 року.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб.

Згідно з ч.1 та ч.3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. На підставі ст.ст.10, 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 23 червня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 235048-cred, відповідно до умов якого банк за наявності вільних коштів зобов'язався надати позичальнику строковий кредит у розмірі 4000 доларів США. Термін повного погашення кредиту - 23 жовтня 2009 року в порядку і термін, встановлений графіком погашення кредиту та відсотків. Позичальника ОСОБА_2 було повідомлено про умови споживчого кредитування 23 червня 2008 року, про що стверджується його підписом. У п. 5.7 вказаного договору сторони обумовили терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагород, неустойки (пені, штрафів) тривалістю 5 років. Відповідно до умов договору поруки № 1 від 23 червня 2008 року, укладеного між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4, предметом цього договору є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ОСОБА_2 своїх обов'язків за кредитним договором № 235048-cred від 23 червня 2008 року.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 30 березня 2010 року встановлено, що через несвоєчасну сплату відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 коштів за кредитом станом на серпень місяць 2009 року заборгованість становила 3337,16 доларів США, а тому позов ЗАТ КБ «Приватбанк» задоволено та ухвалено стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь ЗАТ КБ «Приватбанк» 3337,16 доларів США заборгованості. Рішення суду звернуто до виконання, яке тривало з 12 жовтня 2010 року по 26 січня 2012 року. На час звернення з позовом до суду утворилася заборгованість у розмірі 5001,66 доларів США, яка складається з заборгованості за відсотками у розмірі 4831,62 доларів США та штрафів відповідно до договору: 10,08 доларів США штрафу (фіксованої частини) та 159,96 доларів США штрафу (процентної складової).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до правил ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Положення ст.549 ЦК України зазначають, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен кредиторові у разі порушення боржником зобов'язань.

Відповідно до положень ст.624 ЦК України якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Згідно з ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтями 549, 611 ЦК України визначено, що однією із форм відповідальності за порушення зобов'язання є сплата неустойки.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 30 березня 2012 року «Про застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» передбачено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Рішення Трускавецьким міським судом 30 березня 2010 року не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє позивача права на отримання сум, передбачених умовами договору та не тягне за собою припинення дії договору.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що вимога позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за відсотками за кредитним договором № 235048-cred від 23 червня 2008 року у розмірі 5001,66 доларів США є підставною та підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 23 червня 2008 року уклали кредитнй договір 235048-cred.

Згідно договору ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 4000,00 доларів США на термін до 23 жовтня 2009 року.

В забезпечення виконання зобов'язання за Договором між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_4 укладено договір поруки.

Встановлено, що в порушення умов кредитного Договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, ОСОБА_2 свої зобов'язання не виконавав, а тому позивач, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив стягнуто солідарно з відповідачів на його користь заборгованість у розмірі 5001,66 доларів США за кредитним договором № CGR0G100000529 від 23 жовтня 2009 року.

Обов'язок по доведенню таких обставин покладається на сторони, як це передбачено ст.60 ЦПК України. Банк надав докази наявність заборгованості (розрахунок заборгованості та виписка по рахунку), а відповідач має спростувати доводи банку та довести протилежне. Неможливість спростування/доведення останнім цих обставин не звільняє його від відповідальності за неналежне виконання зобов'язань за договором.

Доказів погашення заборгованості по кредитному договору, а також розрахунку заборгованості, який би спростовував розрахунок наданий банком апелянтом не подано.

Твердження ОСОБА_2, що виписка по рахунку не є належним доказом спростовується нормами чинного законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст.6 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» порядок ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в банках встановлюється Національним банком України відповідно до цього Закону та міжнародних стандартів фінансової звітності.

Згідно зі ст.41 Закону України «Про Національний банк України» та ч.ч.1,2 ст.68 Закону України «Про банки та банківську діяльність» Національний банк встановлює обов'язкові для банківської системи стандарти та правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов'язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Відповідно до п.п. 1.10., 4.1. - 4.3. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 254 від 18 червня 2003 року, операційна діяльність банку - це сукупність технологічних процесів, пов'язаних з документуванням інформації за операціями банку, проведенням їх реєстрації у відповідних регістрах, перевірянням, вивірянням та здійсненням контролю за операційними ризиками.

Операції, які здійснюють банки, мають бути належним чином задокументовані. Підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи, які мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі. Первинний документ - документ, який містить відомості про операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до п.п. 5.1. - 5.5. Положення інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку, які ведуться на паперових носіях або в електронній формі.

Банки обов'язково мають складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри: особові рахунки та виписки з них; аналітичні рахунки з обліку внутрішньобанківських операцій; книги реєстрації відкритих рахунків; оборотно-сальдовий баланс; інші регістри відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку.

Так, зокрема, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня; їх форма затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов'язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; суму вхідного залишку за рахунком; код банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку.

Згідно з п.п. 5.6, 5.8. Положення виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Інформація про стан особових рахунків клієнтів може надаватись їх власникам, уповноваженим власниками рахунків особам та державним органам, які мають право на отримання такої інформації згідно із законодавством України.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що виписка по рахунку на підтвердження заборгованості, подана позивачем, є належним і допустимим доказом в розумінні ст.ст.58 та 59 ЦПК України і її відомості ОСОБА_2 не спростував.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 30 березня 2010 року стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 3337,16 доларів США, з яких: 2642,53 доларів США - заборгованість за кредитом; 505,06 доларів США - заборгованість по процентах за користування кредитом та штрафи (фіксована частина і процентна складова).

Кредитним договором передбачено сплату процентів та неустойки на суму залишку заборгованості за кредитним договором (п.5.4. та 5.10 Договору).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга ст.1054 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 631 цього Кодексу строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Враховуючи положення ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України та зміст кредитного договору, колегія суддів прийшла до висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, твердження відповідача про те, що з ухваленням Трускавецьким міським судом Львівської області рішення від 30 березня 2010 року припинились договірні відносини між сторонами суперечать вимогам чинного законодавства та умовам договору.

Безпідставним є твердження скаржника про зміну строку повернення кредиту.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що скаржником неодноразово порушувався графік погашення заборгованості за кредитним договором, а тому у силу частини другої статті 1054 ЦК України до кредитних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 1050 зазначеного Кодексу, якою встановлено санкцію за прострочення повернення чергової частини позики, а саме: позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, що належать йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Отже, в даному випадку дострокове повернення кредиту не має ознак одностороннього припинення договірних зобов' язань та є належним способом захисту порушеного права.

У пункті п.2.3.1 Договору передбачено, що Банк має право змінити умови даної Угоди - вимагати від Позичальника дострокового повернення кредиту шляхом направлення повідомлення. При цьому, згідно ст.212, 651Цивільного кодексу України, по зобов"язаннях терміни виконання яких не наступили, терміни вважаються, що наступили згідно вказаної в повідомленні дати.

Встановлено, що з вимогою про розірвання договору та встановленням терміну повернення суми заборгованості Банк до скаржника не звертався, а скористався правом передбаченим ч.2 ст. 1050 ЦК України, оскільки право кредитодавця вимагати від позичальника дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, є самостійним. Реалізація такого права жодним чином не залежить від пред'явлення кредитодавцем вимог про розірвання кредитного договору відповідно до положення статті 651 ЦК України.

З огляду на вказані норми права та порушення скаржником зобов"язань по погашенню кредиту, Банк реалізував своє право на повернення частини кредиту, що залишилась.

Доказів надіслання Банком вимоги з встановленим терміном повернення суми заборгованості, ОСОБА_2 не надано. Тому встановлений термін повернення кредиту змінений не був.

Твердження скаржника щодо пропущення строку позовної давності спростовується умовами кредитного договору та нормами чинного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмові формі.

У кредитному договорі підписаного між сторонами передбачено, що термін позовної давності до вимог про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється тривалістю 5 років (п.5.7. договору). У цій частині договір не оскаржений та не визнаний недійсним.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 30 березня 2012 року «Про застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» передбачено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. Таким чином, ухвалення рішення Трускавецьким міським судом 30 березня 2010 року не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов"язання та не позбавляє Банк права на отримання сум, передбачених умовами договору та не тягне за собою припинення дії договору.

Встановлено, що сторонами при укладення договору врегульовано, що строк позовної давності становить 5 років. Оскільки рішення суду від 30 березня 2010 року перебувало на примусовому виконанні у виконавчій службі та виконувалося з 12 жовтня 2010 року по 26 січня 2012 року, то саме з дати закінчення його виконання належить обчислювати строки позовної давності.

Як вбачається з розрахунку заборгованості останнє погашення по відсотках відбулось 26 січня 2012 року.

Відповідно до ч.3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Останній платіж по кредитному договору проведений у 28 квітня 2015 року.

Таким чином, новий строк позовної давності почав свій відлік з 27 січня 2012 року та з урахуванням умов договору банк звернувся до суду 13 вересня 2016 року, тобто в межах строку позовної давності.

В решті рішення не оскаржене і не переглядається.

З висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 17 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді