Справа № 344/7569/16-ц
Провадження № 22-ц/779/1383/2017
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Максюта
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Пнівчук О.В.,

секретаря Турів О.М.

з участю представника апелянта Мацюка М.С., відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про дострокове стягнення заборгованості та пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» на рішення Івано-Франківського міського суду від 10 липня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

В червні 2016 року ПАТ "Кредобанк" поданий позов до ОСОБА_2 (позичальника) та ОСОБА_4.(поручителя) про дострокове стягнення заборгованості та пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором від 04 травня 2012 року. Позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором № 18А/133/2012 від 04 травня 2012 року в розмірі 27 999,98 грн та судові витрати.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 10 липня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, представник ПАТ «Кредобанк» подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність, необгрунтованість рішення, неповноту з'ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду матеріалам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 жодного разу в судове засідання не з»явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча повідомлявся судом про день, місце та час розгляду справи за зареєстрованим місцем проживання.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, тому колегія суддів розглянула справу за їх відсутності.

Вислухавши представника апелянта, відповідача ОСОБА_2 та її представника, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає її обгрунтованою, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того, за змістом ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з положень ст. 1054 ЦК України, встановивши, що заборгованість за кредитним договором утворилася у зв»язку із несвоєчасною виплатою страхового відшкодування страховою компанією, яка за рішенням суду на користь кредитора оплатила суму страхового відшкодування, що дорівнювало розміру наявної заборгованості позичальника на час звернення до суду, тому дійшов висновку, що кредитору слід було спрямувати виплачене страхове відшкодування на суму заборгованості, визначеної за рівнозначністю, а не здійснювати почергове погашення донарахованої неустойки та процентів за новий період, кредитор необґрунтовано підвищив процентну ставку за кредитом до 17% річних, а вимога про доцільність щорічного страхування позичальника від нещасних випадків є несправедливою, абсурдною та безпідставною, і погашаючи заборгованість за рахунок страхового відшкодування, банк не врахував строки позовної давності щодо пені, тому позовні вимоги до боржника ОСОБА_2 є недоведеними та безпідставними і, як наслідок, такими є і вимоги до поручителя ОСОБА_4, як похідні від вимог до боржника.

З такими висновками суду першої інстанції не погоджується колегія суддів, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права.

Судом встановлено, що згідно з кредитним договором №18А/133/2012 від 04.05.2012 року ПАТ «Кредобанк» на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання грошових коштів надано кредит ОСОБА_2 у розмірі 99 200 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, на строк до 01.05.2019 року (а.с.8-11). Кредит був виданий на наступні цілі: часткова оплата купівлі-продажу автомобіля із використанням банківського кредиту від 14.04.2012 року в сумі 96 800 грн. та оплата страхового платежу в сумі 2 420 грн..

Відповідно до пункту 4.1.1. кредитного договору повернення суми кредиту здійснюється щомісячно разом із нарахованими процентами рівними сумами по 1760,00 грн (ануїтетний платіж) протягом усього строку кредитування (п.2.1.), не пізніше останнього робочого дня поточного місяця, якщо інше не передбачено цим договором та/або додатками до нього.

Також для забезпечення виконання кредитних зобов'язань між ПАТ «Кредобанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір поруки 18А/133/2012-SI від 04.05.2012 року, за яким ОСОБА_4 несе відповідальність за виконання зобов'язання ОСОБА_2 (а.с.7).

Транспортний засіб марки Chevrolet, модель Lacetti, № кузова НОМЕР_1, для часткової оплати за який і було взято кредит ОСОБА_2, викрадено 23.05.2013 року.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12.03.2014 року, яке набрало законної сили, стягнуто з ПАТ «СК ПЗУ Україна» на користь ПАТ «Кредобанк» страхове відшкодування в розмірі 85535,60 грн. у зв»язку з настанням страхового випадку (викраденням автомобіля) (а.с.88-91).

У процедурі касаційного перегляду зазначеного рішення суду ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2014 року зупинено виконання рішення апеляційного суду м.Києва від 12 березня 2014 року (а.с.133-134).

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.03.2015р. касаційну скаргу ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» відхилено, а рішення апеляційного суду м.Києва від 12 березня 2014 року залишено без змін (а.с.135-137).

Заборгованість за кредитним договором почала утворюватися з квітня 2014р, коли відповідач ОСОБА_2 припинила оплачувати кредит у зв»язку із ухваленням судом на користь кредитора рішення про стягнення страхового відшкодування. Ці обставини не заперечуються сторонами у судовому засіданні.

З наданого банком розрахунку вбачається, що протягом дії договору встановлена процентна ставка - 12%, яка передбачена умовами кредитного договору, підвищувалася до 17% з липня 2014 року.

У рамках виконавчого провадження по примусовому виконанню рішення суду щодо виплати страхового відшкодування на користь ПАТ «Кредобанк» 02.10.2015 року ПрАТ «Страхова компанія ПЗУ Україна» внесено 85535,60 грн., які були направлені на погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № 18А/133/2012 від 04.05.2012 року згідно платіжного доручення № 36091 від 02.10.2015 року (а.с.149).

Із розрахункових відомостей за кредитним договором, представлених позивачем, встановлено, що у зв»язку з оплатою страхового відшкодування у жовтні 2015 року тіло кредиту зменшено на 35 443,04 грн. (34 397,14 - заборгованість по тілу кредиту та 1045,90 - черговий платіж), всього на погашення тіла кредиту зараховано 53 489,33 грн, із яких на погашення прострочених платежів - 18046,29 грн., а також була нарахована пеня на 02.11.2015 року у розмірі 10 438,27 гривень (а.с.14-21, 130 )

До матеріалів справи позивачем долучені довідки ПАТ «Кредобанк», що станом на 12.03.2014 року (дата ухвалення рішення суду) заборгованість ОСОБА_2 по кредиту складала 80626,36 грн. - сума основного боргу, а також пеня за прострочення платежів по кредиту, сума якої визначається в день погашення, станом на 02.10.2015 року: 62 580,07 грн - сума основного боргу та 18 046,29 грн - прострочена заборгованість, 20 649,79 - сума прострочених відсотків за користування кредитом, а також пеня за прострочення платежів по кредиту, сума якої визначається в день погашення (а.с.131, 132).

Вимоги про дострокове виконання зобов»язань за кредитним договором від 04.05.2012 року, укладеним між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 направлені боржнику та поручителю 26 січня 2016 року, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями текстів вимог, списком згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів, копіями фіскальних чеків про оплату поштових відправлень та відомостями про відстеження пересилання поштових відправлень (а.с. 22-28), що відповідає пункту 4.9 кредитного договору, а згідно пункту 4.10 договору позичальник зобов»язаний протягом 30днів з моменту отримання такої вимоги достроково повернути кредит.

Згідно ст.ст. 525 та 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною 1 статі 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У ст. 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема - сплата неустойки.

Згідно ч. 1. ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом ч.ч.1 та 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

В силу положень частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Так, відповідно до ч.1 ст.509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, установлених ст.11 цього кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч.2 ст.509 ЦК).

Зобов'язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом і припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч.1 ст.598, 599 ЦК).

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про стягнення на користь кредитора як вигодонабувача суми страхового відшкодування, яке не виконано страхувальником чи виконано із простроченням, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, передбачених умовами договору та положеннями Цивільного Кодексу України.

За таких обставин суд дійшов неправильного висновку про те, що нарахування процентів за користування кредитом та пені не передбачено договором, зважаючи на те, що стався страховий випадок і викрадено автомобіль, на який отримувались кредитні кошти ОСОБА_2

Банк правомірно продовжив нарахування процентів за договором та штрафних санкцій, оскільки умови кредитного договору позичальник припинила виконувати з квітня 2014 року і строк договору був встановлений до 01 травня 2019 року. Відповідальність за виконання умов кредитного договору покладена лише на позичальника, а за договором поруки - на поручителя.

Страховик не несе відповідальності за невиконання умов кредитного договору, оскільки не є його стороною і у нього відсутнє зобов»язання щодо виконання цього договору.

Страховик відповідальний перед страхувальником за порушення умов договору страхування і несвоєчасну виплату страхового відшкодування, зокрема на нього може бути покладена відповідальність за збитки, спричинені страхувальнику.

Відповідач ОСОБА_2 вжила всіх заходів щодо стягнення страхового відшкодування на користь вигодонабувача (банку) з метою зменшення заборгованості за кредитом, але не довела, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання за кредитним договором. Оскільки вона, як позичальник, є відповідальною за виконання саме цього зобов»язання (кредитного), тому відсутні підстави вважати, що заборгованість за кредитним договором утворилася не з її вини.

Доводи про те, що банк своєчасно не звернувся за примусовим виконанням рішення суду з березня 2014 року не заслуговують на увагу, оскільки тривали судові процедури, якими встановлено порушення зобов»язання страховиком.

Виходячи із змісту пункт 9.1.4 кредитного договору позичальник (ОСОБА_2.) зобов'язалася здійснити у страховій компанії, фінансовий стан якої відповідає вимогам банку, до моменту видачі кредиту та протягом усього строку дії договору, щорічне страхування позичальника від нещасних випадків на користь банку на весь період дії кредитного договору (при необхідності). У випадках надходження платежу по договору страхування на користь банку, кошти направляються на погашення заборгованості по кредиту.

На виконання зазначеної умови договору між ОСОБА_2 та ПАТ «УСК»Гарант-Лайф» 04.05.2012 року укладався договір страхування життя, за яким визначався вигодонабувачем ПАТ «Кредобанк», строк дії якого закінчився 03.05.2013 року, а також 07.05.2013 року між ОСОБА_2 та ПрАТ СК «ПЗУ Україна» договір добровільного страхування від нещасних випадків, строк дії якого закінчився о 24.00 годині 07.05.2014р. (а.с.150, 151)

Відповідач не представила жодних доказів про погодження нею з банком позиції про відсутність необхідності подальшого щорічного страхування її як позичальника від нещасних випадків на користь банку у період дії кредитного договору, а також не представила договору страхування від нещасних випадків строком дії після 07.05.2014р.

За змістом пункту 3.2 кредитного договору, відповідно до якого у випадку незастрахування позичальника від нещасних випадків чи несвоєчасного його страхування протягом дії кредитного договору, в тому числі і по закінченню дії попереднього договору страхування (пункт 9.1.4. договору) процентна ставка за користування кредитними коштами збільшується на 5% вище діючої, починаючи з 1-го числа місяця, наступного за тим, в якому закінчився строк дії договорів страхування. В подальшому при виконанні позичальником/ поручителем вищезазначеної умови, процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється на попередньому рівні, починаючи з наступного дня, в якому дана умова була виконана. Така зміна розміру процентів додаткового погодження сторонами не потребує.

Відповідно до пунктів 3.7-3.9 кредитного договору у разі зміни законодавства України щодо здійснення кредитування, облікової ставки Національного банку України, інших економічних умов, що впливають на ціну кредитних коштів, банк має право ініціювати зміну розміру процентної ставки за кредитом, письмово повідомивши про це позичальника рекомендованим листом. Позичальник зобов»язаний протягом 14 днів від дати надіслання банком повідомлення з»явитись у банк для укладення додаткового договору. При незгоді позичальника з пропозицією банку на зміну розміру процентної ставки та/або нез»явленні позичальника у банк, останній зобов»язаний в 30-денний строк з часу надіслання банком повідомлення повністю повернути суму кредиту та сплатити проценти, комісії за користування кредитом на день повернення.

Отже, виходячи із аналізу зазначених умов договору, колегія суддів дійшла висновку, що сторони договору погодили підвищення процентної ставки на 5% річних, тобто до 17%, без додаткового погодження (повідомлення про підвищення) у разі порушення позичальником умов договору щодо страхування, зокрема від нещасних випадків. Таке повідомлення щодо зміни процентної ставки стосується лише випадків, зумовлених причинами, не залежними від волі сторін договору (об»єктивними економічними причинами) і не звільняє позичальника від обов»язку сплатити кредит достроково у разі незгоди з підвищенням процентної ставки.

Таким чином, право на підвищення процентної ставки у зв»язку із порушенням відповідачем ОСОБА_2 пункту 3.2 кредитного договору виникло у позивача з 01 червня 2014р.

Доводи представника відповідача про те, що підвищення процентної ставки є неправомірним, оскільки мало місце не з червня, а з липня 2014 року не заслуговують на увагу, оскільки ця обставина жодним чином не порушує право відповідача, так як процентна ставка підвищена банком у межах терміну, коли банк мав право на таке підвищення.

За змістом пункту 3.6 кредитного договору у випадку неповернення позичальником кредиту в термін, визначений пунктом 2.1. цього договору, на вимогу банку позичальник сплачує пеню, вказану в пункті 5.1 цього договору, відповідно до якого за несвоєчасне виконання грошових зобов»язань за цим договором позичальник, крім відшкодування збитків, сплачує пеню в розмірі подвійної процентної ставки, вказаної в пункті 3.2. цього договору, але не менше 10 гривень за кожний день прострочення. При тому сторони домовилися, що строк позовної давності для стягнення неустойки (штрафу, пені) за цим договором прирівнюється до строку позовної давності, встановленої законом до основної вимоги за цим договором (п.5.4 кредитного договору).

Позивачем з 02.04.2014 року по 02.11.2015року на суму простроченої заборгованості нарахована пеня у розмірі 10 438,27 грн., виходячи із подвійної процентної ставки за договором за кожний день прострочення (а.с.17)

Черговість погашення заборгованості за кредитним договором передбачена пунктом 4.7 договору, відповідно до якого зараховуються у наступному порядку платежі: прострочені платежі по сплаті процентів і комісій за користування кредитом, термін сплати яких наступив в момент надходження коштів; прострочені платежі по поверненню кредиту (основного боргу); строкові платежі по сплаті нарахованих процентів за користування кредитом за поточний місяць, термін сплати яких на момент надходження не наступив; строкові платежі по поверненню кредиту (основного боргу) за поточний місяць; пеня, штрафи та інші види неустойки; строкові платежі по поверненню кредиту (основного боргу) на наступний місяць/місяці.

Сторони не вправі самостійно змінювати встановлену черговість погашення заборгованості. У випадку надходження від позичальника коштів з призначенням платежу, яке порушує встановлений вище порядок погашення, банк проводить погашення заборгованості позичальника відповідно до положень цього пункту незалежно від вказаного позичальником призначення платежу.

Таким, чином позивачем в порядку черговості зарахування платежів зараховані на погашення заборгованості за кредитним договором кошти, які надійшли від страховика. Оскільки на час надходження таких коштів строк договору змінено не було, тому позивач вірно зарахував їх на виконання цього договору, зокрема і поза межами річного строку позовної давності.

Доводи відповідача про те, що позивач повинен був дотриматися річного строку позовної давності щодо нарахування пені не заслуговують на увагу, оскільки застосування позовної давності без згоди позивача може мати місце у межах судових процедур за заявою відповідача.

Суд не приймає як належний та допустимий доказ звіт про проведену роботу від 14 березня 2016 року, виконаний фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 щодо визначення заборгованості за даним кредитним договором (а.с.156-159), оскільки із свідоцтва платника єдиного податку (а.с.160) встановлено, що дана особа провадить господарську діяльність з оптової та роздрібної торгівлі парфумерними та косметичними товарами, інших видів оптової торгівлі, дослідження кон»юктури ринку та виявлення суспільної думки, консультування з питань комерційної діяльності та управління і не представлено жодних доказів, що ця особа володіє спеціальними знаннями у сфері бухгалтерії та економіки.

Види та загальні умови забезпечення виконання зобов'язання передбачені ст. ст. 546 та 548 ЦК України, до яких відноситься, зокрема, порука.

Відповідно до ч. 1 ст.553 ЦК України, за договором поруки, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Згідно ч. ч.1, 2 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З договору поруки від 04 травня 2012 року встановлено, що порука припиняється за спливом п»ятирічного строку від дня настання строку виконання основного зобов»язання (01 травня 2019 року). Строк виконання зобов»язання позивач змінив з 25 січня 2016 року і у межах шестимісячного строку (10 червня 2016 року) пред»явлений позов, тому порука не є припиненою.

Отже, з відповідачів на користь банку в солідарному порядку підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором станом на 13 січня 2016 року у розмірі 27 999,98 грн, з яких: 27 137,03 грн - неповернута сума кредиту; 780,95 грн - прострочені відсотки; 81,82 грн - нарахована пеня за період з 02.12.2015 року по 13.01.2016 року.

Не заслуговують на увагу доводи відповідача про прострочення кредитора (ст. 613 ЦК України), оскільки боржник з моменту утворення заборгованості за кредитом на користь кредитора не сплачував жодних коштів.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що судом неправильно застосовані норми матеріального права, тому апеляційну скаргу слід задовольнити, скасувавши судове рішення та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

З відповідачів слід стягнути на користь позивача також судові витрати, сплачені позивачем у вигляді судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 2893,80 грн у частці, яка припадає на кожного з них по 1446,90 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 10 липня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 задовольнити.

Стягнути солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором № 18А/133/20120 від 4 травня 2012 року, яка утворилася станом на 13 січня 2016 року у розмірі 27 999,98 (двадцять сім тисяч дев»ятсот дев»яносто дев»ять гривень дев»яносто вісім копійок), з яких: 27 137, 03 грн. - неповернута сума кредиту; 780,95 грн. - прострочені відсотки; 81,82 грн. - пеня за період з 02.12.2015р. по 13.01.2016 року.

Стягнути із ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» судові витрати у розмірі 2893,80 грн. по 1446,90 (одній тисячі чотириста сорок шість гривень дев»яносто копійок) з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

О.В. Пнівчук