Ухвала

іменем україни

01 листопада 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, приватного нотаріуса Дніпропетровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_7, третя особа - Дніпропетровська районна державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності, визнання права власності на частину нерухомого майна у порядку спадкування, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_8 - на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2016 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнили та остаточно просили визнати недійсним в Ѕ частині видане ОСОБА_6 свідоцтво про право власності за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 та визнати за кожною з них право власності на Ѕ частини вказаного будинку зі спорудами у порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_9

Свої вимоги позивачі обґрунтовували тим, що їхня мати ОСОБА_10 із 1964 року проживала, вела спільне господарство та будівництво вказаного житлового будинку із ОСОБА_11; 23 квітня 1977 року вони зареєстрували шлюб, а 29 серпня 2008 року зареєстрували на ім'я ОСОБА_11 указаний будинок із господарськими будівлями та спорудами. Також позивачі зазначили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року їхня мати ОСОБА_9 померла, залишивши на їхню користь заповіт на все належне їй майно. Позивачі прийняли спадщину шляхом подання відповідних заяв до нотаріальної контори. ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_11 і за його заповітом на ім'я ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно, що, як зазначили позивачі, порушує їхні права.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2016 року у задоволенні уточнених позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2017 року скасовано рішення суду першої інстанції, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_8 - просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

На підставі наявних у справі доказів апеляційний суд установив, що житловий будинок АДРЕСА_1 побудовано ОСОБА_11 у 1964 році до реєстрації шлюбу із ОСОБА_10 у 1977 році.

При цьому апеляційний суд вважав, що та обставина, що свідоцтво про право власності на вказаний будинок видане ОСОБА_11 у 2010 році під час шлюбу із ОСОБА_9 не спростовує факту належності його лише ОСОБА_11 як забудовнику та не свідчить ні про автоматичне виникнення спільної сумісної власності на нього відповідно до вимог ст. 22 КпШС України, ні про виникнення спільної власності відповідно до вимог ст. 112 ЦК УРСР.

Разом із тим апеляційний суд виходив із того, що позивачами не надано будь-яких інших доказів на підтвердження наведених у позові обставин щодо спільного будівництва спірного будинку ОСОБА_11 із ОСОБА_10, чи відповідної участі у цьому будівництві останньої.

За таких обставин та виходячи з положень ст. ст. 3, 11 ЦПК України, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову у зв'язку з його недоведеністю та безпідставністю.

Розглядаючи указаний позов, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212, 303, 304 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213-215, 316 ЦПК України.

Статтею 212 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Зі змісту оскаржуваного рішення апеляційного суду вбачається, що суд надав належну оцінку зібраним у справі доказам, достатньо повно встановив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Посилання у касаційній скарзі на порушення судом норм процесуального права, а саме: ст. ст. 1, 3, 4, 10, 27 ЦПК України, є помилковим, спростовується матеріалами справи та змістом оскаржуваного рішення апеляційного суду.

Наведені в касаційній скарзі доводи про те, що апеляційний суд не взяв до уваги того, що суд першої інстанції відмовився викликати в судове засідання державного нотаріуса Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_12 для допиту як свідка; висновки апеляційного суду не відповідають матеріалам справи і невідомо звідки взяті докази, на яких ґрунтується рішення апеляційного суду; невідомо, з яких причин апеляційний суд не надав правової оцінки доказам, наданим стороною позивача, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи не передбачено.

Доводи касаційної скарги щодо відсутності у справі жодного доказу про повідомлення Дніпропетровської державної нотаріальної контори як третьої особи у справі про час та місце слухання справи є безпідставними, зважаючи на роз'яснення, які містяться у п. 19 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2012 року № 10 «Про судову практику розгляду цивільних справ у касаційному порядку», про те, що суд касаційної інстанції не має права перевіряти законність судового рішення щодо осіб, які касаційну скаргу на таке судове рішення не подавали, за винятком випадків, коли це стосується осіб, які не були залучені до участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов'язки.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів не знаходить підстав для висновків про порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Отже, рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України воно підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Оскільки апеляційним судом обґрунтовано скасоване оскаржуване рішення суду першої інстанції, то відсутні підстави залишати останнє без змін згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК України.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_8 - відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

Ю.Г.Іваненко

А.О.Леванчук