Справа № 202/3500/17
Провадження № 2/202/1834/2017
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 серпня 2017 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючої судді Зосименко С.Г.

при секретарі Шишлянніков О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, яку уточнила 14.07.2017 року.

У позовній заяві позивач посилалася на те, що шлюб між нею та відповідачем було зареєстровано 24.11.1995 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська, про що в книзі реєстрації шлюбів 24.11.1995 року зроблено відповідний актовий запис за № 1416. Від шлюбу мають спільних дітей сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 Шлюб не розірвано. Проживають разом, діти проживають разом з ними. Відповідач матеріальну допомогу на утримання неповнолітніх дітей в добровільному порядку надає не регулярно та не повному обсязі, участі у вихованні дітей не приймає, діти перебувають на її утриманні. Відповідач інших неповнолітніх дітей та непрацездатних осіб на своєму утримані не має, стягненя по виконавчим листам з нього не проводяться. Просила суд стягувати з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 від усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, до досягнення дітьми повноліття.

Позивачка у судове засідання зявилася, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просили задовольнити, суду пояснила, що шлюб не розірвано, проживають разом, спільного бюджету не має. Відповідач дає кошти, купує продукти, з дітьми спілкується. Їдять разом.

Відповідач у судове засідання зявився, позовні вимоги не визнав, в задоволенні позову просив відмовити, також зазначив, що шлюб не розірвано, проживають разом, повністю утримує дітей. Крім того, відповідачем також було подано до суду письмові заперечення на позовну заяву, в яких він просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що він з позивачкою перебувають у шлюбі, проживають разом. Він належним чином виконує обовязки батька, повністю утримує своїх дітей, купує продукти харчування, предмети повсякденного побуту, одяг, сплачує за освіту, та приймає участь у їх вихованні.

Заслухавши думку сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги позивача є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано 24.11.1995 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська, про що в книзі реєстрації шлюбів 24.11.1995 року зроблено відповідний актовий запис за № 1416, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія І-КИ № 343308 від 24.11.1995 року.

Від шлюбу сторони мають спільних дітей - сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серія І-КИ № 065743 від 25.01.2000 року та доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження серія 1-КИ № 300965 від 31.08.2010 року.

Шлюб між сторонами не розірвано, проживають разом, діти проживають разом з ними, спільного бюджету не має.Відповідач повністю утримує неповнолітніх дітей в добровільному порядку та бере участь у їх вихованні, що підтверджується поясненнями сторін.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до частини 1 статті 8 Цивільно-процесуального кодексу України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 13 Сімейного кодексу України частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо в міжнародному договорі України, укладеному в установленому порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом сімейного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Згідно зі статтею 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен із подружжя має рівні цивільні права та обовязки у відносинах між собою і зі своїми дітьми, а також щодо одруження, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Відповідно до частини 2 статті 141 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до частин 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до частини 1 статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" сімя є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до принципу 7 Декларації прав дитини якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках.

Відповідно до статті 11 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на достатній життєвий рівень для нього і його сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг і житло, і на неухильне поліпшення умов життя. Держави-учасниці вживуть належних заходів щодо забезпечення здійснення цього права, визнаючи важливе значення в цьому відношенні міжнародного співробітництва, основаного на вільній згоді.

Відповідно до статті 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Відповідно до статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов'язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Відповідно до частини 1 статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини 3 статті 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до частини 1 статті 3 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільно-процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Беручи до уваги вище викладене, а також враховуючи не визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволені позовних вимог, оскільки сторони проживають разом, відповідач повністю утримує дітей та бере участь у їх вихованні.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: - позивачі у справах про стягнення аліментів.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, суд вважає за можливе компенсувати судовий збір за рахунок держави.

Керуючись статтею 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статтями 3, 18, 27 Конвенції про права дитини, принципами 6-7 Декларації прав дитини, статтями 11 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, статтями 9, 48, 51 Конституції України, статтями 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства», статтею 5 Закону України «Про судовий збір», пунктами 15-17 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», статтями 1-2, 7, 13, 15, 18, 141, 155, 157, 180-181 Сімейного Кодексу України та статтями 1, 3-4, 8, 10-11, 15, 30, 57-61, 64, 79, 88, 107, 110, 131, 179, 212-214, 215, 224-226, 294 Цивільно-процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С.Г. Зосименко