Справа № 734/3763/16-ц Провадження № 22-ц/795/525/2017 Головуючий у I інстанції Соловей В. В. Доповідач - Губар В. С.
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 березня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:
головуючого судді - Губар В.С.,

суддів - Кузюри Л.В., Онищенко О.І.

із секретарем судового засідання Шапко В.М.

за участю: позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 02 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Остерська квартирно-експлуатаційна частина району смт. Десна, Козелецького району, Чернігівської області про визнання особи такою, яка незаконно займає службове житло, виселення із службового житла та зняття із реєстраційного обліку,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 02 лютого 2017 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 такою, що незаконно займає службове житло, виселення із службового житла та зняття із реєстраційного обліку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що спірна квартира є службовим житлом, яке надано йому у зв`язку із проходженням військової служби. На даний час він одружений, тому спільне проживання позивача та його дружини в одному помешканні з колишньою дружиною - неможливе. Вказує, що як наймач службового жилого приміщення вправі проживати в ньому із членами своєї сім`ї, проте відповідач не є членом його сім`ї і не має права проживати у цій квартирі. Отримати інше службове житло позивач не може, оскільки за ним вже закріплене спірне житлове приміщення. Судом не було враховано, що до укладення шлюбу з позивачем відповідач була зареєстрована та проживала в квартирі свої матері, тобто була забезпечена житлом.

Представник Остерської КЕЧ в апеляційний суд не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений, що підтверджується наявним у справі документальним доказом. Згідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу без його участі, оскільки неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Розглядаючи справу та ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що колишній член сім`ї наймача не може бути виселений із службового житлового приміщення на тій підставі, що це приміщення необхідне для проживання колишньому чоловікові та членам його нової сім`ї.

Такий висновок суду відповідає матеріалам справи та ґрунтується на вимогах закону.

По справі встановлено, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі з 13 липня 2003 року по 06 січня 2015 року і ці обставини в апеляційному суді сторони не спростовували і не заперечували (а.с.4).

На підставі наказу командира військового частини НОМЕР_1 від 16.11.2009 року за №2089 ОСОБА_1 була надана однокімнатна службова квартира жилою площею 18 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 на склад сім`ї з двох чоловік - він та дружина ОСОБА_5 , яка була вписана в ордер на вселення у це житлове приміщення (а.с.25, 6).

Згідно довідки начальника Остерської КЕЧ від 06 січня 2017 року за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані позивач ОСОБА_1 та колишня дружина позивача відповідач ОСОБА_3 .

На даний1 час у спірній квартирі проживає та сплачує комунальні послуги відповідач ОСОБА_3

16 жовтня 2015 року ОСОБА_1 уклав шлюб і ОСОБА_6 (а.с.5).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив визнати колишню дружину ОСОБА_3 такою, що незаконно займає службове житло, виселити її із службового житла та зняти із реєстраційного обліку, посилаючись на те, що житло необхідне йому для проживання з новою дружиною.

Пунктом 19 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 р. № 1081, передбачено, що службове житлове приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним (у тому числі на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від військовослужбовця в даному або іншому населеному пункті)

Стаття 123 ЖК УРСР передбачає, що порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється цим Кодексом та іншими законодавчими актами України і що до користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених ст.ст. 73-76, 79-83, 85, 90, 101 ч. 6, 103-106 ЖК УРСР.

Отже, на спірні правовідносини поширюється положення статті 64 ЖК України.

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Матеріалами справи підтверджено і не спростовано позивачем, що відповідач ОСОБА_3 була зареєстрована та вселена в спірну квартиру як член сім`ї позивача ОСОБА_1 на підставі ст. 64 ЖК України, і після розлучення з останнім продовжує проживати в ній.

Сам по собі факт припинення сімейних відносин з наймачем квартири не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користування займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення.

Відповідач ОСОБА_3 вселилась до спірної квартири в установленому законом порядку, набули прав і обов`язків, передбачених ст. 64 ЖК України, а тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про позбавлення її права користування житловим приміщенням.

Крім того, судом встановлено, що на даний час ОСОБА_1 згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 24.12.2013 року №262 призначений на посаду заступника командира частини з виховної роботи військової частини НОМЕР_2 м. Києва, включений до списків особового складу частини згідно наказу №260 від 25.12.2013 року (а.с.28-29).

Тобто, позивач проходить службу в м. Києві і спірним житловим приміщенням в смт. Десна не користується. В той же час колишня дружина позивача ОСОБА_3 постійно проживає у спірній квартирі, здійснюючи оплату житлово-комунальних послуг.

Доводи позивача про те, що він позбавлений можливості користуватися наданим йому службовим приміщенням через проживання в ньому відповідача, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони ґрунтуються на невірному розумінні апелянтом приписів закону, що регулюють спірні правовідносини. Окрім того, позивач має ключі від спірної квартири та безперешкодний доступ до цього житла, що випливає з його особистих пояснень в апеляційному суді.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

При вирішенні цієї справи, апеляційний суд зважає, що, як убачається з огляду практики Європейського суду із прав людини, термін «житло» в тлумаченні Суду означає переважне місце, де особа мешкає на постійній основі, або де особа мала твердий намір мешкати - справи Новоселецький проти України, Кривіцька та Кривіцький проти України, Прокопович проти Росії, або місце, куди особа має намір повернутися - рішення у справі Гіллоу проти Сполученого Королівства.

Суд нагадує про практику Європейського Суду з прав людини, за якою концепція житла у розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не обмежується площами, які є законно заселеними або були законно оформлені. «Житло» - це автономна концепція, яка не залежить від її кваліфікації за національним законодавством. Відповідь на запитання є чи не є певне приміщення житлом, що підпадає під захист статті 8 Конвенції буде залежати від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх та безперервних зв`язків особи з конкретним місцем, яке вона визначає як своє житло.

Ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає і таке основне право особи, як недоторканість житла, яке охоплює насамперед право безперешкодного доступу та перебування в ньому, а також право не бути виселеним.

З урахуванням принципу верховенства права, беручи до уваги сукупність обставин цієї конкретної справи, втручання у житлові права відповідача не можна вважати виправданими та необхідними у демократичному суспільстві та у соціально орієнтованій правовій державі, зважаючи, що відповідач у спірному житлі проживає на законних підставах.

З огляду на викладене, Наказ Міністра оборони України № 737 від 30.11.2011 р. «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями» не є підставою для виселення ОСОБА_3 із спірної службової квартири у зв`язку із розірванням шлюбу з ОСОБА_1 .

Житлові права і позивача, і відповідача захищені положеннями Конституції України як нормами прямої дії, а правовідносини між сторонами врегульовані приписами Житлового кодексу України.

Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта про вагітність його дружини ОСОБА_6 , оскільки ці обставини не передбачені чинним житловим законодавством як підстава для виселення ОСОБА_3 із спірної квартири.

Апеляційний суд вважає безпідставними посилання апелянта на ст. 406 ЦК України, оскільки у цій конкретній справі на правовідносини між сторонами положення ст. 406 ЦК не розповсюджуються.

Аргументи скарги про порушення відповідачем ст. 118 ЖК України спростовуються наявними у справі документальними доказами, які достовірно підтверджують правомірність вселення ОСОБА_5 у спірну квартиру як члена сім`ї позивача і законність її проживання у цій квартирі як колишнього члена сім`ї наймача після розірвання шлюбу з позивачем (а.с.6,25,26,14).

Посилання ОСОБА_1 на те, що мати відповідача має житло, апеляційний суд вважає безпідставним, оскільки ОСОБА_7 проживає у Хмельницькій області і наявність у неї житлового приміщення у Хмельницькій області не є законною підставою для виселення її доньки ОСОБА_3 з житлового приміщення, розташованого у смт. Десна, Козелецького району, Чернігівської області.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що матеріали справи та досліджені записи фіксування судового процесу у суді першої інстанції технічними засобами не містять належних і допустимих доказів, які б підтвердили доводи апелянта про те, що суд першої інстанції при вирішенні цього спору на власний розсуд та усупереч закону визначив підстави заявленого позивачем позову.

Зважаючи на сукупність обставин справи, апеляційний суд відхиляє аргументи скарги про те, що: в службовій однокімнатній квартирі не може проживати дві сім`ї; дві сім`ї не ведуть і не можуть вести спільний побут; проживання відповідача та позивача з дружиною в одній кімнаті є аморальним; відповідач не підпадає під статус особи, яка може користуватися службовим житлом; інше службове житло позивач отримати не може, оскільки за ним закріплене спірне житло. Нормами права, які регулюють спірні правовідносини, ці визначені позивачем обставини не передбачені як підстава для виселення із службового житлового приміщення колишнього члена сім`ї наймача, у разі реєстрації останнім іншого шлюбу.

Передбачені чинним житловим законодавством підстави виселення із житлових приміщень державного житлового фонду є імперативними нормами права і довільному та розширеному тлумаченню не підлягають.

Сукупність обставин цієї конкретної справи приводить апеляційний суд до переконання, що суд першої інстанції повно, об`єктивно і всебічно дослідив обставини справи, докази, надані сторонами та надав їм відповідну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не містять передбачених процесуальним законом підстав для скасування законного і обґрунтованого та правильного по суті судового рішення.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 02 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.
Головуючий:Судді: