У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Журавель В.І., Закропивного О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Отрок Наталія Володимирівна, про визнання заповіту недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, поданою їх представником - ОСОБА_9, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 4 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_10, який був дідом ОСОБА_4, ОСОБА_5 та тестем ОСОБА_6 Після смерті ОСОБА_10 відкрилась спадщина на частку квартири АДРЕСА_1 присадибну ділянку по вул. АДРЕСА_2 та ще кілька земельних ділянок.

При поданні заяви про прийняття спадщини вони дізналися про наявність заповіту ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7, яка є його дочкою, хоча вона до покійного навідувалась рідко і тільки після складання 15 травня 2012 року заповіту переїхала до свого батька у село, де проживає і зараз.

На час складання заповіту ОСОБА_10 виповнилось 85 років, в останні роки у нього розвився віковий склероз, почастішали випадки не сприйняття дійсних подій, кожен рік покійний перебував у санаторії ветеранів Великої Вітчизняної війни, тому він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними при складанні заповіту.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 просили суд визнати заповіт ОСОБА_10 від 15 травня 2012 року недійсним.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 21 червня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в особі представника - ОСОБА_9, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять оскаржувані судові рішення скасувати.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), вірно застосувавши положення ч. 1 ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України, дійшли до правильного висновку про те, що при складанні заповіту на користь ОСОБА_7 волевиявлення ОСОБА_10 було вільним і відповідало його внутрішній волі, оскільки наявні у справі докази не свідчать про те, що в момент складання заповіту він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

При цьому у мотивованому висновку посмертної судово-психіатричної експертизи від 5 лютого 2016 року лише стверджено, що існуючі в той час порушення психічної діяльності ОСОБА_10 істотно впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Отже, експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_10 в момент складання ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Таким чином, позивачі не довели своїх позовних вимог, що є їх процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Крім того, за змістом ч. 6 ст. 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим доказом і оцінюється судом за правилами, установленими ст. 212 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, подану їх представником - ОСОБА_9, відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 4 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:Д.Д. Луспеник
В.І. Журавель О.В. Закропивний