Справа № 263/6819/17
Провадження № 4-с/263/67/2017
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2017 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Мельник І.О.,

при секретарі Твердохліб Д.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. МаріуполяДонецької області цивільну справу за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Жилье-22», зацікавлена особа: державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_1, на дії державного виконавця,-

ВСТАНОВИВ:

06.06.2017 року представник ТОВ «Жилье-22» звернувся до судузі скаргою на бездіяльність державного виконавця, посилаючись на те, що на виконанні у державного виконавця центрального відділу ДВС міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_1 знаходиться виконавчий документ, виданий 02.02.2015 року Жовтневим районним судом м. Маріуполя у справі № 2-н/263/1460/2014 від 12.12.2014 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Жилье-22» заборгованості по оплаті послуг з утримання будинку та прибудинкової території за період з 01.05.2008 року по 31.10.2014 року в розмірі 4075,26 грн., інфляційних витрат 700,97 грн., трьох відсотків річних 283,01 грн., судового збору в сумі 121,80 грн. 15.05.2017 року державним виконавцем в рамках виконавчого провадження № 50913142 було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Вважає вищевказану постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві незаконною та передчасною, оскільки державним виконавцем не були використані всі надані йому права та повноваження, необхідні для забезпечення своєчасного і повного виконання рішення, не були вжиті всі необхідні заходи примусового виконання рішення та не були вчинені всі необхідні виконавчі дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження». Просив суд визнати бездіяльність державного виконавця незаконною, скасувати постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві у ВП № 50913142 від 15.05.2017 рокута зобовязати державного виконавця центрального відділу ДВС міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_1 виконати виконавчий документ № 2-н/263/1460/2014 від 12.12.2014 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Жилье-22» заборгованості по оплаті послуг з утримання будинку та прибудинкової території за період з 01.05.2008 року по 31.10.2014 року в розмірі 4075,26 грн., інфляційних витрат 700,97 грн., трьох відсотків річних 283,01 грн., судового збору в сумі 121,80 грн.

У судове засідання представник ТОВ «Жилье-22» не зявився, до суду надав письмову заяву про розгляд скарги за його відсутністю, вимоги скарги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у скарзі.

Представник зацікавленої особи державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_1 у судове засідання не зявився, заперечував проти задоволення вимог скарги з підстав, викладених у письмових запереченнях.

Виконуючи вимоги ст. ст. 10, 213, 214 ЦПК України, суд встановив наступні обставини та відповідно до них правовідносини.

02 лютого 2015 року Жовтневим районним судом м. Маріуполя було видано виконавчий документ № 2-н/263/1460/2014 від 12 грудня 2014 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Жилье-22» заборгованості по оплаті послуг з утримання будинку та прибудинкової території за період з 01.05.2008 року по 31.10.2014 року в розмірі 4075,26 грн., інфляційних витрат 700,97 грн., трьох відсотків річних 283,01 грн., судового збору в сумі 121,80 грн.

Постановою від 25.04.2016 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження № 50913142 та боржнику було надано строк на самостійне виконання. У наданий строк рішення боржником не було виконано.

10 жовтня 2016 року державним виконавцем, в порядку ст. 57 ЗУ «Про виконавче провадження», було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно боржника у відповідних реєстрах.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06 липня 2017 року № 91269716, за боржником ОСОБА_2 зареєстровано нерухоме майно квартира АДРЕСА_1 (ОСОБА_3) в місті Маріуполі.

Згідно відповіді з Територіального сервісного центру 1441, отриманої 23 грудня 2016 року за № 31/5-1441-9858, транспортні засоби за боржником не зареєстровано.

Відповідно до відповіді Державної фіскальної служби України від 12 січня 2017 року № НОМЕР_1 про номери рахунків, відкритих юридичними особами та/або фізичними особами-підприємцями, інформація щодо боржника ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_2, відсутня.

Відповідно до відповіді Державної фіскальної служби України від 12 січня 2017 року № НОМЕР_3 про джерела отримання доходів боржників - фізичних осіб, інформація щодо боржника ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_2, відсутня.

Відповідно до відповіді Пенсійного фонду України від 11 січня 2017 року № НОМЕР_4 про осіб-боржників, що отримують пенсії, інформація щодо боржника ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_2, відсутня.

Відповідно до відповіді Пенсійного фонду України від 11 січня 2017 року № НОМЕР_5 про осіб-боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи, інформація щодо боржника ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_2, відсутня.

05 травня 2017 року державним виконавцем Жовтневого ВДВС складено акт про те, що за місцем мешкання боржника ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2, нікого не було, двері ніхто не відчинив.

Постановою старшого державного виконавця Центрального ВДВС м. Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області від 15 травня 2017 року судови наказ № 263/13080/14-ц від 15 січня 2015 року у межах виконавчого провадження ВП № 50913142 повернуто стягувачу. Підставою для повернення вказаного виконавчого листа є те, що у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення.

05 жовтня 2016 року набрав чинності новий Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VIII).

Згідно з п. п. 6, 7 розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 1404-VIII рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження. Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

З огляду на викладене, враховуючи, що виконавчі дії розпочато до набрання чинності указаним Законом та продовжувалися виконуватися після набрання ним чинності, державним виконавцем виконавчі дії здійснено відповідно до цього Закону, тому до спірних правовідносин застосуванню підлягають як положень Закон № 1404-VIII, так і Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (далі Закон № 606-ХІV).

Відповідно до ст. 124 Конституції України судове рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.

Стаття 14 ЦПК України передбачає, що судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно зі ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Частинами 1 та 2 статті 6 Закону № 606-ХІV передбачено, що державний виконавець зобовязаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних та юридичних осіб. Державний виконавець розяснює особам, які беруть участь у виконавчому провадженні або залучаються до проведення виконавчих дій, їхні права згідно з вимогами цього Закону.

Державний виконавець зобовязаний вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч. 1 ст. 11 Закону № 606-ХІV).

Згідно з приписами ст. 19 Закону № 606-ХІV державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, зокрема за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону № 1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобовязаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Частиною 3 статті 18 Закону № 1404-VIII визначені права, якими може користуватися державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження, перелік яких не є вичерпним.

Відповідно до п. 3.12 розділу 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України від 02 квітня 2012 року за № 489/20802 (далі Інструкція), в редакції на момент відкриття виконавчого провадження, організацію розшуку боржника - юридичної особи та майна боржника чи інформації про місце отримання боржником доходів державний виконавець здійснює шляхом направлення запитів до органів державної податкової служби, Державної реєстраційної служби України, банків, Державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України, Державного агентства земельних ресурсів, бюро технічної інвентаризації, нотаріату, органів статистики тощо або перевірки інформації за даними електронних баз даних та реєстрів, що містять інформацію про майно чи доходи боржника, а також за даними інших джерел інформації як офіційних, так і неофіційних (засобів масової інформації, мережі Інтернет тощо). Крім того, державний виконавець здійснює вихід за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника.

Розділом VIII Інструкції передбачено порядок звернення стягнення на майно боржника, де у пунктах 1, 2 передбачено, що виявлення майна та звернення стягнення на майно боржника здійснюються у порядку, встановленому розділом VII Закону. У разі виконання рішень про стягнення коштів з юридичних осіб виконавець перевіряє також наявність майна боржника за даними балансу. Копію балансу виконавець може отримати безпосередньо у боржника або у відповідних державних органах.

Із матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем, з метою виявлення майна боржника, направлено запит до Державної фіскальної служби України, до Пенсійного фонду України, Територіального сервісного центру 1441, при цьому складено акт від 05 травня 2017 року про відсутність боржника за адресою мешкання.

Разом з цим, відповідно до вимог п. 3.12 Інструкції до інших органів, які б могли надати відомості про боржника та його майно, запитів державним виконавцем не направлено, що вказує на неналежну організацію розшуку боржника та його майна.

Посилання державного виконавця на акт про відсутність за адресою мешкання боржника судом не приймаються, оскільки сама по собі відсутність 05 травня 2017 року за адресою мешкання боржника не може безпосередньо вказувати на те, що остання там взагалі не мешкає та неможливість її знайти за цією адресою.

Отже указані обставини свідчить про не вчинення державним виконавцем всіх можливих заходів, направлених на виявлення майна боржника.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону № 1404-VІІІ, виконавчий документ повертається стягувачу у разі якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені протягом року виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Частиною 2 статті 37 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що про наявність обставин, зазначених у п. п. 2-6 ч. 1 цієї статті, державний виконавець складає акт.

В той же час, державним виконавцем не надано документів, які б свідчили про виконання ним зазначених вище вимог законодавства.

Крім того, п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що виконавчий документ може бути повернутий стягувачеві лише після виявлення безрезультатності заходів з розшуку майна боржника здійснених державним виконавцем протягом року.

Державним виконавцем не обґрунтовано та не доведено неможливість та неефективність вчинення інших заходів ніж ті, які були ним здійснені з метою виконання рішення суду у справі, а також не доведено безрезультатність здійснення заходів з розшуку майна боржника протягом строку встановленого законом.

За таких обставин, державним виконавцем не проведено усіх можливих та необхідних дій щодо виконання судового наказу № 263/13080/14-ц, не подано усіх можливих запитів для встановлення наявності майна боржника та його розшуку, не отримано відповіді на всі запити щодо виявлення майна боржника, вихід за місцезнаходженням боржника здійснений формально, у звязку із чим оскаржувана постанова державного виконавця Центрального ВДВС м. Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_1 про повернення вказаного виконавчого документу стягувачеві від 15 травня 2017 року (ВП № 50913142) підлягає скасуванню, а дії державного виконавця щодо примусового виконання судового наказу № 263/13080/14-ц є неправомірними.

До того слід зазначити, що частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» закріплено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України.

Конституційний Суд України у п. 2 мотивувальної частини рішення від 13 грудня 2012 року у справі № 18-рп/2012 зазначив, що виконання судового рішення є невідємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

У п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 11-рп/2012 зазначено, що невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Отже, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обовязкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.

Згідно приписів ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і ст. 8 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з вимогами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У звязку з ратифікацією Конвенції, протоколів до неї та прийняттям Верховною Радою України Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» судам у здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, слід застосовувати судові рішення та ухвали Суду з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 червня 2004 року у справі «Півень проти України» суд вказав, що право на судовий розгляд, гарантований ст. 6 Концепції, захищає також виконання остаточних та обовязкових судових рішень, які в країні, що поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи при цьому шкоди одній зі сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невідємна частина «судового розгляду». У рішенні від 17 травня 2005 року у справі «Чіжов проти України» (заява № 6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обовязком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії параграфу 1 статті 6 Конвенції. Затримка у виконанні рішення може бути виправдана за виняткових обставин. Але затримка не повинна бути такою, що позбавляє сутності право, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції («Особа проти Італії», заява № 22774/93, § 74, ЄСПЛ 1999-V).

Згідно Рішення Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», Європейський суд наголосив, що відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обовязків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обовязкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобовязалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». Європейський суд також зазначив, що адміністративні органи є складовою держави, яка керується принципом верховенства права, а відтак інтереси цих органів збігаються з необхідністю належного здійснення правосуддя. Якщо адміністративні органи відмовляються або неспроможні виконати рішення суду, чи навіть зволікають з його виконанням, то гарантії, надані статтею 6 стороні на судовому етапі, втрачають свою мету.

Питання, які передбачені ст. 388 ЦПК України судом не вирішуються, оскільки у справі відсутні судові витрати. Керуючись ст. ст. 383, 386, 387 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Жилье-22», зацікавлена особа: державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_1, на дії державного виконавця задовольнити.

Визнати дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_1 щодо винесення постанови про повернення стягувачу виконавчого документа, виданого 15 січня 2017 року ВП № 50913142 щодо примусового виконання судового наказу № 263/13080/14-ц від 09 серпня 2016 року Жовтневого районного суду м. Маріуполя про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості по оплаті послуг з утримання будинку та прибудинкової території за період з 01.05.2008 року по 31.10.2014 року в розмірі 4075,26 грн., інфляційних витрат 700,97 грн., трьох відсотків річних 283,01 грн., судового збору в сумі 121,80 грн., неправомірними.

Постанову державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_1 про повернення стягувачу виконавчого документа виданого 15 січня 2017 року ВП № 50913142 щодо примусового виконання судового наказу № 263/13080/14-ц від 09 серпня 2016 року Жовтневого районного суду м. Маріуполя про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості по оплаті послуг з утримання будинку та прибудинкової території за період з 01.05.2008 року по 31.10.2014 року в розмірі 4075,26 грн., інфляційних витрат 700,97 грн., трьох відсотків річних 283,01 грн., судового збору в сумі 121,80 грн., скасувати.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом пяти днів з дня її проголошення до апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м. Маріуполя.

Суддя І.О. Мельник