н/п 2/490/3632/2017 Справа № 490/3425/15-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2017 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Гуденко О.А.

при секретарі Кваші С.О.,

за участі представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

14.04.2015 року позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва до відповідачів, із наданням в подальшому заяву про зміну розміру позовних вимог, в якій просив суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку борг в сумі 98977,34 доларів США, що складає еквівалент за курсом НБУ 2757359,63 грн.

Ухвалою суду від 10 січня 2017 року скасовано заочне рішення від 27.09.2016 року про задовлення позовних вимог.

Представник позивача просив суд задовольнити позов в повному обсязі з викладених в ньому підстав.

Представник відповідача надав запереченя проти позову, посилаючись на те, що заборгованість вже стягнуто рішенням суду, а цей позов має на меті подвійне стягнення заборгованості за одним і тим самим кредитним договором. Зазначив, що позивачем неправомірно нараховано пеню у доларах США. Зазначив про передчасність позовних вимог, оскільки в порушення ч.10.ст.11 ЗУ Про захист прав споживачів позивач не звертався з попереднім повідомленням щодо необхідності дострокового повернення всієї суми кредиту. Звернув увагу суду на необгрунтованість долученого до матеріалів справи розрахунку заборгованості за кредитним договором. Позивачем також неправомірно взагалі нараховані проценти за цим кредитним договором, адже строк договору закінчився достроковим стягненням усієї суми за тілом кредиту, отже між сторонами існують лише не виконані зобов'язальні правовідносини .

Також заявив про строк давності щодо стягнення процентів, як періодичних платежів, а також встановлений ЦК України річний строк щодо стягненя неустойки.

Вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Як вбачається із матеріалів справи, 05.04.2007 року між банком та ОСОБА_1 (далі-Позичальник) був укладений кредитний договір №33МФ/2007, відповідно до якого Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 200 000,00 доларів США на термін до 04.04.2017 р., а останній зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених цим договором.

Відповідно до п.2.2.2 умов Договору, позичальник зобовязався сплачувати проценти за користування кредитними коштами у відповідності до п.п.2.3.1, 2.3.2, 4.1, 4.2, 4.3, 4.4 даного договору, а також п.п.4.1, 4.2, 4.3, 4.4, договорів про видачу траншів, які є невідємною частиною даного договору.

Згідно п.3 даного Договору, виконання зобовязань позичальника за даним договором та договорами про видачу траншів забезпечується договором іпотеки, договором застави товару в обороті та договором поруки з ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Відповідальність сторін передбачена Розділом 6 умов Договору.

Пунктакми п.6.3,6.4 вказаного договору передбачена спалата неустойки за кожен випадок порушення зобовязання , передбачених п.п. 6.1,6.2 ( в тому числі строки повернення кредиту) , сплата неустойки здійснюється протягом 3 (трьох) троків з дня, коли відповідне зобовязання повинно бути виконане позичальником. Сплата штрафу здійснюється в гривні, а коли кредит видається в іноземній валюті, то в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату сплати. Пунктом 6.7 передбачено, що строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків, неустойки за даною угодою встановлені сторонами протягом 5 років.

05.04.2016 року між банком та ОСОБА_2 був укладений Договір поруки, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ОСОБА_1 ним своїх обовязків за вищевказаним кредитним договором. У випадку невиконання боржником обовязків за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

06.04.2007 року між банком та Позичальником був укладений Договір про видачу траншу №1-33МФ/2007, відповідно до якого сума траншу складає 200000,00 доларів США.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.06.2016 року, задоволено частково апеляційну скаргу ПАТ КБ "ПриватБанк". Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 16 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором ЗЗМФ/2007 від 05 квітня 2007 року у розмірі 325480,86 доларів США, що еквівалентно сумі 2600592,08 грн. за курсом 7,99 відповідно до повідомлення НБУ від 18 липня 2013 року, та яка складається з наступного:- 166608,31 доларів США, що еквівалентно сумі 1331200,40 грн. заборгованість за кредитом;- 111498,39 доларів США, що еквівалентно сумі 890872,14 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом;- 378519,54 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати у розмірі 3441,00 грн. за подання позовної заяви та судові витрати у розмірі 3785,10 грн. за подання апеляційної скарги. В частині позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості відмовлено. Провадження по справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості -закрито.

Як встановлено вказаним рішенням суду, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність спільної поруки, так як договори поруки були укладені з кожним відповідачем окремо та з пропуском строку терміном в 6 місяців для предявлення вимоги до поручителя від дня настання строку виконання основного зобовязання. Із матеріалів справи вбачається, що зобовязання позичальника за кредитним договором № 33МФ/2007 від 05 квітня 2007 року були забезпечені шляхом укладання між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договорів поруки від 05 квітня 2007 року, з кожним окремо, а тому вимога щодо стягнення з поручителів у солідарному порядку суми заборгованості за кредитним договором не підлягає задоволенню, оскільки в даному випадку ч. 3 ст. 554 ЦК України застосована не може бути і поручителі не несуть солідарної відповідальності, так як відсутня їх спільна порука, оскільки укладено окремі договори поруки з усіма співвідповідачами.

Крім того, судом звернуто увагу, що у ПАТ КБ «ПриватБанк» виникло право предявити вимогу до поручителів про виконання порушеного зобовязання боржника щодо повернення кредиту починаючи з моменту виникнення заборгованості ОСОБА_2 перед позивачем, а саме з 17 березня 2009 року, протягом наступних шести місяців. В разі предявлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Однак, таку вимогу до поручителів ПАТ КБ «ПриватБанк» предявив лише 30 липня 2013 року, тобто після спливу встановленого ч.4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку.

Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Таким чином, у задоволенні вимог в частині стягнення в солідарному порядку боргу з ОСОБА_2, ОСОБА_3 слід відмовити, оскільки порука останніх є припиненою.

Також з огляду на зазначені обставини немає правовогозначення для правильного вирішення даного спору заперечення представника відповідача щодо недотримання Банком вимог ч.10.ст.11 ЗУ Про захист прав споживачів щодо попереднього звернення про необхідності дострокового повернення всієї суми кредиту.

Так, дотепер відповідач ОСОБА_1 свої зобовязання за договором не виконав, заборгованість за процентами 59 760,22 доларів США, що еквівалентно 1664829,73 грн, та заборгованість з пені 39217,12 доларів США-станом на 20.02.2015 р, що еквівалентно 1 092 529,90 грн .

На адресу відповідачів надсилалося повідомлення від 12.03.2015 р., згідно якого банк просив у термін не пізніше 5 календарних днів з дати отримання цього повідомлення, погасити прострочену заборгованість.

Відповідно до правової позиції ВСУ, викладеній у Постанові по справі № 6-79 цс14 в ід 02.07.2014 року, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

За змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч. 1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон ст. ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу.

За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобовязання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобовязання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності.

Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобовязання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і його виконання є національна валюта України гривня.

Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобовязання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України.

За такого, заперечення представника відповідача щодо неправомірності стягнення пені у доларах США відповідають положенням діючого законодавства.

Відповідно до правової позиції ВСУ, викладеній у Постанові по справі № 6-1824цс15, якщо сторони кредитного договору досягли згоди про збільшення позовної давності за всіма або окремими вимогами і така домовленість відповідає вимогам ст. 6 і ч.1 ст. 259 ЦК України, то розрахунок розміру пені та штрафу слід провести за кожною вимогою в межах збільшеної позовної давності, враховуючи періодичність платежів, визначених договором.

Так, згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (стаття 258 цього Кодексу).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У справі, яка переглядається суди встановили, що згідно з умовами кредитного договору (пункт 2.3) погашення кредиту повинне здійснюватись частинами з 1 до 10 числа кожного місяця (останній платіж у квітні 2017 року ).

Оскільки умовами договору установлені окремі самостійні зобовязання щодо повернення кредиту, то відповідальність за невиконання кожного з них настає окремо.

За відсутності платежу з наступного за строком платежу числа кожного місяця виникає прострочення боржника за зобовязаннями, а в кредитора виникає право на позов. Початок позовної давності для стягнення періодичних платежів необхідно обчислювати з дня невиконання позичальником кожного із зобовязань.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Сторони мають право врегулювати в договорі, передбаченому актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами (частина друга статті 6 ЦК України).

За змістом частини третьої цієї статті сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, однак не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обовязковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм можна зробити висновок про те, що якщо сторони кредитного договору досягли згоди про збільшення позовної давності за всіма або окремими вимогами і така домовленість за змістом і формою відповідає вимогам статті 6 і частини першої статті 259 ЦК України, то розрахунок розміру пені та штрафу слід провести за кожною вимогою в межах збільшеної позовної давності, установленої сторонами в договорі, ураховуючи періодичність платежів, визначених договором.

Судом встановлено, що пунктом 6.7 кредитного договору строк позовної давності визначається сторонами в пять років, в тому числі на вимоги з повернення: процентів за користування кредитом та суми заборгованості за кредитом з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, пені за несвоєчасну сплату процентів та кредиту, штрафів та всіх видатків, понесених банком під час виконання умов цього договору.

За таких обставин , суд не може погодитися з твердженням представника позивача, що пеня нарахована позивачем за період з березня 2013 року по червень 2015 року поза межами строку позовної давності.

Відповідно до Правового висновку , висловленого у Постанові ВСУ у справі № 6-2631цс15 від 21.09.2016 року, виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611, 1046, 1048, 1050 ЦК України можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора про передбачене договором дострокове стягнення тіла кредиту та нарахованих процентів, яке ухвалене до спливу строку договору і не виконане боржником, не позбавляє кредитора права на отримання нарахувань та штрафних санкцій, передбачених умовами договору та цього кодексу.

Отже, усі нарахування за користування коштами та інші виплати, передбачені договором, підлягають стягненню до дати повернення позики, але в межах строку позовної давності.

Згідно пунктів 1.3, 2.2.3. Договору позичальниця взяла на себе зобовязання сплачувати проценти за користування кредитом до моменту повернення кредитних ресурсів відповідно до графіку повернення який є невідємною частиною договору.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається.

Поряд із цим, за змістом частини другої статті 1050 ЦК України у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611, 1046, 1048, 1050 ЦК України, змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора про передбачене договором дострокове стягнення тіла кредиту та нарахованих процентів, яке ухвалене до спливу строку договору і не виконане боржником, не позбавляє кредитора права на отримання нарахувань та штрафних санкцій, передбачених умовами договору та цього кодексу.

На підставі викладеного, у відповідності зі ст. ст. 509, 525, 526, 527, 611, 612, 615, 625, 1049, 1050, 1054 ЦК України, суд дійшов висновку, що позичальник не виконав зобов'язань, узятих на себе за кредитним договором, у зв'язку з чим з ОСОБА_1 необхідно стягнути на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 98977,34 доларів США.

Таким чином, позовні вимоги обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3654 грн. 00 коп..

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за процентами за договором в сумі 59 760,22 доларів США, що еквівалентно 1664829,73 грн, та заборгованість з пені 39217,12 доларів США, що еквівалентно 1 092 529,90 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судовий збір у розмірі 3654 грн. 00 коп.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом 10 днів після проголошення рішення.

СУДДЯ О. А. ГУДЕНКО