Номер провадження: 22-ц/785/1651/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.03.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Таварткіладзе О.М.

суддів: Гірняк Л.А., Сєвєрової Є.С.

при секретарі: Поліхрановій Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 03 червня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ житлового будинку і земельної ділянки в натурі, усунення перешкод володіння та користування часткою обєкта права спільної часткової власності шляхом вселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Біляївського районного суду Одеської області з позовом, який вподальшому уточнив (а.с.237-240), до ОСОБА_3, та просив:

- виділити йому в натурі частку житлового будинку, який знаходиться у спільній частковій власності за адресою: с. Нерубайське, Біляївського району, Одеської області, вул. Ломоносова, 21, а саме житлову кімнату площею 15,2 кв. м;

- виділити йому в натурі 1/2 частку земельної ділянки за адресою: с. Нерубайське, Біляївського району, Одеської області, вул. Ломоносова, 21, згідно висновку експерта;

- виділити в натурі ОСОБА_3 частку житлового будинку, який знаходиться у спільній частковій власності, складається з житлової кімнати, площею 14,4 кв.м, коридору, площею 3,8 кв.м та кухні, площею 42 кв. м, розташованого за адресою: с. Нерубайське, Біляївського району, Одеської області, вул. Ломоносова, 21;

- виділити ОСОБА_3 1/2 частку земельної ділянки за адресою: с. Нерубайське, Біляївського району, Одеської області, вул. Ломоносова, 21, згідно висновку експерта;

- облаштування санвузлів та створення необхідних санітарно-технічних умов для проживання, після розподілу, покласти на сторони за даної справою;

- усунути перешкоди володіння та користування ним часткою обєкта права спільної часткової власності, а саме житлового будинку та земельної ділянки на якій він розміщений, за адресою: с. Нерубайське, Біляївського району, Одеської області, вул. Ломоносова, 21, шляхом постанови рішення про вселення ОСОБА_2 в кімнату площею 15,2 кв. м.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 04.06.2014 року було визнано зазначений житловий будинок без надвірних споруд та самовільно збудованих приміщень і земельну ділянку, на якій він розміщений, обєктами спільної сумісної власності подружжя, а також визнано за ним та відповідачкою право власності по 1/2 частині вказаного нерухомого майна. На даний момент відповідачка всупереч його волі, шляхом змінення замків та іншими способами перешкоджає йому користуватись та розпоряджатись його часткою житлового будинку і земельної ділянки на якій він розміщений. Неодноразові звернення до відповідачки з проханням урегулювати дане питання шляхом домовленості не дали жодних результатів, а тому він змушений звернутись до суду з даним позовом.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 03 червня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Біляївського районного суду Одеської області від 03 червня 2016 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити його вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам, у повній мірі, не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні вимог поділ житлового будинку і земельної ділянки в натурі, усунення перешкод володіння та користування часткою обєкта права спільної часткової власності шляхом вселення, суд першої інстанції виходив з того, що:

- запропонований позивачем варіант виділу в натурі йому житлової кімнати площею 15,2 кв.м технічно неможливий, у звязку з чим позовні вимоги ОСОБА_2 про виділ йому житлової кімнати площею 15,2 кв.м в будинку, який знаходиться у спільній частковій власності за адресою: с. Нерубайське, Біляївського району, Одеської області, вул. Ломоносова, 21, задоволенню не підлягають;

- позовні вимоги в частині виділу в натурі 1/2 частки земельної ділянки є похідними від позовних вимог про виділ в натурі частки житлового будинку, який на ній розташований, а тому в їх задоволенні також слід відмовити, оскільки вирішення питання про поділ земельної ділянки в натурі до поділу в натурі домоволодіння є передчасним;

- позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що відповідачка чинить будь-які перешкоди в здійсненні його права власності.

Проте погодитися з усіма такими висновками суду першої інстанції не можна.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 04.06.2014 року визнано житловий будинок без надвірних споруд та самовільно збудованих приміщень і земельну ділянку на якій він розміщений, які розташовані за адресою: с. Нерубайське, Біляївського району Одеської області, вул. Ломоносова, 21, обєктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2; визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частці житлового будинку без надвірних споруд та самовільно збудованих приміщень, розташованого за адресою: с. Нерубайське, Біляївського району Одеської області, вулиця Ломоносова, 21; визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині земельної ділянки, розташованої по вул. Ломоносова, 21, с. Нерубайське, Біляївський район, Одеська область, яка належала на праві власності ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 21.01.2005 року серії ЯА №260833, кадастровий номер земельної ділянки :02:004:0104 ( а. с. 13-15).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З висновку судової будівельно-технічної експертизи № 026/2015 від 18.01.2016 року вбачається, що дійсна (реальна) вартість житлового будинку (без врахування самовільно побудованих) становить 153015 грн.; дійсна (реальна) вартість житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами з врахуванням самовільно побудованих та з урахуванням його фізичного зношення на момент оцінки та ринкових цін становить 860568 грн.; дійсна (реальна) вартість земельної ділянки з урахуванням ринкових цін становить 269165 грн. і поділ їх в натурі між сторонами можливий.

Згідно вимог ст. 71 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Експертом запропоновано один, найбільш доцільний, варіант виділу земельної ділянки та житлового будинку (без врахування перебудови, а саме станом на 15.05.2002 р.) При запропонованому варіанті виділу (без урахування перебудови) житлового будинку першому співвласнику пропонується виділити житлову кімнату №1-1 площею 15,2 кв.м, а другому співвласнику житлову кімнату №1-4 площею 14,4 кв.м, у сумісне користування співвласників пропонується виділити всього 8,0 кв.м, в тому числі: коридор №1-3 площею 3,8 кв.м та кухню площею 4,2 кв.м. При запропонованому експертом варіанті виділу житлового будинку перший співвласник виплачує другому співвласнику компенсацію у розмірі 1530,15 грн.

При цьому при проведенні експертизи експерт визначив, що на момент обстеження одноповерховий житловий будинок з мансардою, який розташований на земельній ділянці в с. Нерубайське, Біляївського району, Одеської області, по вул. Ломоносова, 21, має порушення вимог діючої нормативно-технічної документації в галузі будівництва, а саме:

- порушено п. 2.7 ДБН В.2.2-15-2005, оскільки товщина зовнішніх стін не відповідає вимогам енергозбереження;

- порушено п. 2.8 ДБН В.2.2-15-2005;

- порушено п. 2.9 ДБН В.2.2-15-2005, оскільки висота приміщень менша, ніж 2,7 м;

- порушено п. 2.16 ДБН В.2.2-15-2005, оскільки позначка підлоги приміщень при вході до будинку нижче позначки тротуару перед входом;

- планування обстежуваного житлового будинку виконано з відхиленням від вимог п. 2.27 ДБН В.2.2-15-2005 згідно з яким: «…у дво-, трикімнатних квартирах…слід передбачати роздільні санвузли (ванна з умивальником і вбиральня з унітазом та умивальником)», а в самочинно реконструйованому житловому будинку суміщений санвузол (площа кого складає 3,4 кв.м, що нижче, ніж передбачено нормами для суміщеного санвузлу);

- порушено п. 7.10.12 ДБН В.1.1-12-2014, оскільки фронтони стін мансардного поверху не підсилені вертикальним армуванням або вертикальними залізобетонними включеннями, що впливає на надійність і сейсмостійкість мансарди;

- порушено п. 7.10.9 та п. 7.10.10 ДБН В.1.1-12-2014, оскільки монолітні залізобетонні антисейсмічні пояси виконанні з розривами;

- порушено п. 1.5 ДБН В.2.6-31: 2006, оскільки: не виконано захист внутрішніх поверхонь стін від впливу вологи, зовнішніх від атмосферних опадів з використанням опоряджувально-захисних шарів покриття; не виконано мостіння вздовж стіни по оси 1; не виконано гідроізоляцію окремих огороджуючи конструкцій, що контактують з ґрунтом; не виконано утеплення фундаментів;

- порушено п. 5.3.2.7.6. ДБН В. 1.2-9-2008, оскільки є вихід на балкон в рівні мансардного поверху, при цьому наявний лише каркас балкону;

- порушено п. 13.1.4.1.1 ДБН В.2.6-16: 2010, так як шви камяної кладки не заповнені повністю будівельним розчином, що не забезпечує належного зчеплення каменів кладки між собою;

- порушено п. 6.40, 6.41 ДБН В.2.5-20-2001, оскільки приміщення з розташованим опалювальним обладнанням не має природного освітлення та не забезпечено приливом повітря.

Експертом ОСОБА_4 було розяснено, що при наявності вище перелічених порушеннях вимог діючої нормативно-технічної документації в галузі будівництва виділ позивачу в натурі житлової кімнати площею 15,2 кв.м з подальшим переплануванням є неможливим.

Судова колегія колегія звертає увагу на таке.

Частинами третьою, четвертою статті 357 ЦК України передбачено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна; співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Згідно із частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Відповідно до ст. ст. 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог ст. 183 ЦК України.

Під час вирішення спорів про поділ в натурі часток у спільній частковій власності суди повинні виходити з положень статей 183, 367 ЦК України,відповідно до яких виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири.

Так, відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Ураховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий обєкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України та пункту 10 Порядку присвоєння обєкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію обєктів нерухомого майна для реєстрації прав на них».

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією № 55.

Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ обєкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні обєкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному обєкту поштової адреси.

Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції № 55 передбачено, що не підлягають поділу обєкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) обєкти нерухомого майна. Питання щодо поділу обєктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України.

Так, ураховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є обєктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

Саме такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України у справі № 6-130 цс 13 від 04 грудня 2013 року.

Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 6 постанови № 6 від 30 березня 2012 року«Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів.

Крім того, для можливості поділу жилого будинку в натурі крім відповідних висновків - технічного висновку про відповідність перепланування будівельним нормам і правилам, висновку про відповідність перепланування санітарно-епідеміологічним вимогам, до будинків і приміщень, та правилам пожежної безпеки, які повинні бути надані до ухвалення рішення, залежно від обставин справи, підлягають також вивченню висновки й інших служб, зокрема погодження для встановлення відокремленого газо-, водо- та енергопостачання (ст. 152 ЖУ УРСР України).

Саме ці висновки повинні давати можливість суду поділити житловий будинок у натурі.

Встановивши факт здійснення самовільної перебудови будинку, самовільної забудови земельної ділянки надвірними спорудами, взявши до уваги, що таке будівництво здійснено з численними порушеннями правил та умов ДБН, що такий поділ технічно неможливий, суд першої інстанції, виходячи, що позивачем не заявлені вимоги про встановлення порядку користування жилим будинком або про отримання компенсації від іншого співвласника, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог про поділ домоволодіння з виділом позивачу в натурі житлової кімнати площею 15,2 кв. м. згідно з запропонованим позивачем варіантом поділу.

Тому рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про виділ частки із домоволодіння відповідає встановленим у справі обставинам, засновано на законодавстві і підстави для його зміни або скасування відсутні.

Як вже зазначалося, рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 04.06.2014 року визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині земельної ділянки, розташованої по вул. Ломоносова, 21, с. Нерубайське, Біляївський район, Одеська область, яка належала на праві власності ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 21.01.2005 року серії ЯА №260833.

Можливість визначення порядку користування земельною ділянкою «апріорі» не залежить від задоволення вимог про виділення в натурі частки домоволодіння, тобто неможливість виділу частки із домоволодіння в натурі не обовязково має наслідком безумовну відмову у вимогах про визначення порядку користування земельною ділянкою.

В даному конкретному випадку, сторони не встановлювали ані порядок користування жилим будинком, ані порядок користування земельною ділянкою.

Згідно з висновком експертизи, який міститься в матеріалах справи, експерт запропонував варіант виділення земельної ділянки включаючи ту її частину, яка зайнята частиною будинку, яка запропонована до виділу позивачу. Тобто запропонований варіант виділу земельної ділянки в натурі в даному випадку повязаний з наявністю технічної можливості виділу в натурі частини будинку в контексті запропонованого варіанту або принаймні з визначенням судом порядку користування жилим будинком.

Приймаючи до уваги, що поділ жилого будинку в натурі технічно неможливий, сторони не встановлювали порядок користування жилим будинком та вимог про це позивачем не заявлялося, судова колегія погоджується з висновком районного суду про передчасність поділу земельної ділянки згідно з запропонованим позивачем варіантом до вирішення питання про встановлення порядку користування жилим будинком (добровільно чи в судовому порядку) або до створення технічної можливості виділу позивачу в натурі частини будинку, яка входить до частини земельної ділянки, яка запропонована експертом до виділу позивачеві.

Тому рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про виділ частини земельної ділянки згідно з запропонованим позивачем варіантом, відповідає встановленим у справі обставинам, засновано на законодавстві і підстави для його зміни або скасування відсутні

Проте, судова колегія не погоджується з висновком районного суду про відмову у задоволенні вимог про усунення перешкод володіння та користування позивачем часткою обєкта права спільної часткової власності, а саме житлового будинку та земельної ділянки на якій він розміщений, за адресою: с. Нерубайське, Біляївського району, Одеської області, вул. Ломоносова, 21, шляхом постанови рішення про його вселення в будинок з посиланням на ненадання позивачем доказів на підтвердження того, що відповідачка чинить будь-які перешкоди в здійсненні його права власності.

Судом встановлено, що позивач є співвласником спірного будинку, який розташований на земельній ділянці площею 0,015 га. по вул. Ломоносова 21 в с. Нерубайському Біляївського району Одеської області.

В засіданні судової колегії відповідач не заперечувала, що дійсно протягом останніх 4-х років позивач не проживає у спірному будинку та утруднилася з чіткою відповіддю чи є у позивача безперешкодний доступ до будинку (ключі від хвіртки та від вхідних дверей).

Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

При таких обставинах, позивач, як власник майна, має право на усунення йому перешкод у володінні та користуванні та вселення у спірний будинок, розташований на зазначеній земельній ділянці.

Тому в цій частині рішення районного суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задовлення даних вимог.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про усунення перешкод володіння та користування часткою обєкта права спільної часткової власності шляхом вселення скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про усунення перешкод у володінні та користуванні та вселення ОСОБА_2 в домоволодіння № 21 по вул. Ломоносова в с. Нерубайське Біляївського району Одеської області, розташованого на земельній ділянці площею 0,015 га. В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК України, судова колегія

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 03 червня 2016 року в частині відмови у задоволенні вимог про усунення перешкод володіння та користування часткою обєкта права спільної часткової власності шляхом вселення скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Усунути перешкоди у володінні та користуванні та вселити ОСОБА_2 в домоволодіння № 21 по вул. Ломоносова в с. Нерубайське Біляївського району Одеської області, розташованого на земельній ділянці площею 0,015 га.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили рішенням суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Л.А. Гірняк

ОСОБА_5