АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1021/17
Справа № 645/1256/16-ц Головуючий І-ої інстанції: Шарко О.П.
Категорія: відшкодування шкоди Доповідач: Гуцал Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Гуцал Л.В.,

суддів Піддубного Р.М., Котелевець А.В.,

за участю секретаря Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2, на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 28 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист гідності, честі та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,-

встановила:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом. В уточнених позовних вимогах просила:

-визнати недостовірною інформацію стосовно неї, поширену ОСОБА_3 у заявах про порушення законодавства за фактом переведення останньої на інше місце роботи, про недоцільне використання та розкрадання бюджетних коштів, про зловживання службовим становищем, про невідповідність вимогам трудового законодавства умов праці на робочому місці ОСОБА_3, про фальсифікацію висновків комісій;

-зобов'язати ОСОБА_3 письмово спростувати листи та заяви, що були надіслані її представником ОСОБА_4 до відповідних державних установ;

-стягнути на користь позивача з ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 20000 гривень (а.с.89-94).

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що займає посаду начальника поліклініки сектору медичного забезпечення Головного управління МВС України в Харківській області. 03 квітня 2014 року у звязку зі службовою необхідністю нею було видано наказ №10 щодо переведення медичної сестри поліклініки ОСОБА_3 з кабінету функціональної діагностики до автогосподарства Головного управління для проведення перед та після рейсового огляду водіїв. Ще до підписання наказу про переведення ОСОБА_3 на іншу посаду, на імя начальника СМЗ ГУ МВС України в Харківській області надійшла заява від чоловіка ОСОБА_3 - ОСОБА_4 щодо неправомірності дій позивача. Також від ОСОБА_4 згодом надходили заяви та листи, в яких він звинувачував позивача та інших співробітників поліклініки в наклепі, адміністративному тиску на співробітників з метою отримання неправдивої інформації стосовно ОСОБА_3, та погрожував притягненням до відповідальності згідно діючого законодавства.

ОСОБА_1 зазначила, що такими заявами відповідач охарактеризувала її, як особу, яка легко порушує закон, не має високих моральних цінностей. Така характеристика ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача та завдає їй моральних страждань.

Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 28 листопада 2016 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалення нове рішення. Посилається на те, що суд дав невірну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, неправильно витлумачив закон, що регулює спірні правовідносини, та дійшов необґрунтованого висновку, що поширена відповідачем інформація не є такою, що ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача .

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник апеляційну скаргу підтримали, представник ОСОБА_3 проти задоволення скарги заперечувала, стверджуючи, що ОСОБА_3 не є особою, яка повинна відповідати за позовом, оскільки перелічені позивачем заяви та звернення були написані не відповідачем, а ОСОБА_4, який діяв від власного імені.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду відповідно до приписів ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла наступного висновку.

За приписами ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Разом з тим, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1, всупереч положенням ст.60 ЦПК України, не довела, що відповідачем було поширено відомості, які принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача; факти звернення відповідача із заявами відносно позивача про порушення законодавства за фактом переведення на інше місце роботи, про нецільове використання та розкрадання бюджетних коштів, про зловживання службовим становищем, про невідповідність вимогам трудового законодавства умов праці на робочому місці ОСОБА_3, про фальсифікацію висновків комісій не може розцінюватися як поширення відомостей, які порочать позивача. Суд також вважав за неможливе визнати звернення такими, що порочать гідність, честь та ділову репутацію позивача.

Отже, суд виходив з того, що факти звернення відповідача з заявами відносно протиправної поведінки позивача дійсно мали місце, але такі звернення не можуть бути розцінені як поширення відомостей, які порочать позивача.

Такого висновку суд дійшов з порушенням норм процесуального права та внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення - скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у позові з інших підстав.

Статтями 32, 34 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та право на свободу думки й слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі.

Відповідно до ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно з ч.3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Виходячи зі змісту ст.277 ЦК України, сторона позивача повинна довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що така інформація є недостовірною (негативною). Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

У п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснено, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

За змістом процесуального закону в основу цивільного позову закладається думка позивача про те, що безпосередньо відповідач є особою, яка порушила чи оспорює (не визнає) прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Відповідач - це особа, яка за заявою позивача залучається судом до участі у справі для визначення підстав покладення на неї обов'язку щодо поновлення суб'єктивного права позивача, яке зазнало посягання.

За змістом ст.33 ЦПК України суб'єктний склад сторін визначає саме позивач.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 зазначила, що її права були порушені поширенням ОСОБА_3 недостовірної інформації стосовно неї. На підтвердження фактів поширення відповідачем недостовірної, та такої що принижує честь та гідність позивача, остання надала суду наступні докази:

-заяву ОСОБА_4 на імя начальника СМЗ ГУМВС України в Харківській області ОСОБА_5 від 02 квітня 2014 року (а.с.9);

-заяву ОСОБА_4 на імя начальника СМЗ ГУМВС України в Харківській області ОСОБА_5 від 04 квітня 2014 року (а.с.10,11);

-звернення Харківської обласної спілки сімей воїнів загиблих (померлих) та ветеранів, інвалідів,учасників бойових дій в Афганістані та інших локальних війнах на імя міністра ВС України ОСОБА_6 з проханням надати правову оцінку та провести комплексну перевірку по заявах ОСОБА_4 щодо відновлення справедливості відносно дружини члена організації ОСОБА_4 (а.с.12-14);

-заяву ОСОБА_4 на адресу заступника Генерального прокурора України ОСОБА_7 (а.с.15,16);

-звернення ОСОБА_4 на гарячу лінію МВС України від 22 липня 2014 року від 05 грудня 2015 року (а.с.17,18);

-заяву ОСОБА_4 на імя начальника ГУ УМВС України в Харківській області ОСОБА_8 від 02 жовтня 2015 року (а.с.19);

-звернення Харківської обласної спілки сімей воїнів загиблих (померлих) та ветеранів, інвалідів,учасників бойових дій в Афганістані та інших локальних війнах до головного департаменту з питань діяльності правоохоронних органів та протидії корупції від 12 червня 2015 року (а.с.27,28);

Позивач зазначила, що за цими зверненнями компетентними органами були проведені перевірки, та викладені в них обставини не знайшли свого підтвердження, про що йдеться в висновках, складених за результатами перевірок (копії документів надані суду а.с.20-26,29-32,37-58).

Натомість твердження позивача, що перелічені нею заяви та звернення, які містять недостовірну (негативну) інформацію були складені та направлені до компетентних органів саме відповідачем, не знайшло свого підтвердження.

Як убачається з матеріалів справи, заяви та звернення на які посилається позивач, були підписані ОСОБА_4, а не ОСОБА_3. У справі немає жодних доказів, що свідчили б про авторство відповідача, її участь у складенні тексту звернень, попередню обізнаність із змістом цих звернень, її вказівки для ОСОБА_4 щодо відповідних формулювань, тощо. Тобто, немає доказів про поширення саме ОСОБА_3, як вважає позивач недостовірної інформації про неї. Відсутні докази і про наявність у відповідача умислу, спрямованого на порушення особистих немайнових прав позивача, заподіяння їй моральної шкоди (ст.ст.23, 269-271, 1167 ЦК України). Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

Той факт, що ОСОБА_3 23 квітня 2014 року надала ОСОБА_4 довіреність на представництво з питань, повязаних з оформленням та одержанням будь-яких документів (а.с.95), сам по собі не може свідчити, про те, що ОСОБА_4 при написанні зазначених вище заяв і звернень, діяв від імені відповідача. Враховуючи специфіку спірних правовідносин, довіритель, якщо не доведено його відповідних дій, не може нести відповідальність за слова, вирази, в яких повірений викладає складені ним звернення, хоча б такі і подавалися за наявності у повіреного повноважень. До того ж, хоча зі змісту звернень можна зробити висновок, що ОСОБА_4 намагався захистити, серед іншого, і інтереси дружини ОСОБА_3, він звертався від власного імені, а не від імені відповідача.

За таких обставин судова колегія вважає, що ОСОБА_3 не є особою, яка поширила інформацію щодо позивача та на яку можна покладати обовязок про спростування такої інформації відповідно до приписів ст. 277 ЦК України.

З огляду на наведене, судова колегія скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про відмову у позові з інших підстав, що не позбавляє ОСОБА_1 можливості звернення до суду з позовом за захистом свого права, яке на думку позивача є порушеним.

Керуючись ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, 313, ч.2 ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 28 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити з інших підстав.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді