Номер провадження: 22-ц/785/2671/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Станкевич В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Станкевича В.А.

суддів Цюри Т.В.

ОСОБА_2

при секретарі Лопотан В.І.

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про захист прав споживачів, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 23 грудня 2016 року, -

встановила:

Позивач звернувся до суду та просить визнати недійсним кредитний договір, укладений у формі Заяви Позичальника № АВН0RХ155720053 від 01.09.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 акціонерним товариством «Акцент-Банк». Свої вимоги мотивує тим, що 01 вересня 2015 року між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_5 був укладений договір № 29 про виготовлення і передачу у власність ПВХ конструкцій (вікон). Ціна договору була визначена як 5970 гривень.

Відповідно до п.3.2. виконавець зобовязується передати у власність замовника вікна протягом 30 днів з моменту укладення договору. Станом на 25.05.2016 року вікна так і не були передані. Під час укладення договору ФОП ОСОБА_5 запропонував ОСОБА_3 скористатися розстрочкою та надав на підпис два документа. Вказані документи надавалися від його імені на підтвердження розстрочки.

Не володіючи достатніми юридичними знаннями, ОСОБА_3 підписав їх.

Після укладення договору № 29 від 01 вересня 2016 року ОСОБА_5 запевнив, що передасть вікна через 3 тижні, але відповідно не передав до цього часу. І з жовтня 2015 року ОСОБА_5 звязок не виходив, телефон відключений. Як зясувалося пізніше, ці три тижня, які обіцяв ОСОБА_5 були обіцяні умисно, оскільки особа протягом 14 днів має право в односторонньому порядку розірвати договір. Згодом, ОСОБА_3 по пошті отримав вимогу про сплату боргу від 24 січня 2016 року. Як зясувалося пізніше, ОСОБА_3, разом із договором поставки, фактично «підсунили» кредитний договір, який він підписав. Вважає, що вказаний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки він суперечить нормам Закону України «Про захист прав споживачів» та вимогам ст.203-215 ЦК України виходячи із наступного. Вказаний договір укладений у формі Заяви Позичальника № АВН0RХ155720053 від 01 вересня 2015 року. Відповідно до п.1 сума кредиту складає 5970 гривень.

Відповідно до п.10 Договору кредит надається позичальнику на оплату товару шляхом безготівкового переказу грошових коштів на поточний рахунок ФОП ОСОБА_5 (виконавець за договором поставки ПВХ). Як зазначалося вище вікна так і не були передані та встановлені. По-перше, прошу звернути увагу на примірник договору. Так, він скріплений підписом і печаткою за допомогою факсимільного звязку, іншими словами - напечатаний на паперовому носієві за допомогою кольорового принтера. Крім того, в заяві - договору не зазначена яка уповноважена особа поставила підпис від імені банку.

Підписання кредитних договорів з використанням факсимільного відтворення підпису допускається лише за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Підписуючи кредитний договір Позивач не давав згоди на використання факсимільного відтворення підпису (підпис від імені невстановленої особи банку), тому використання такого підпису суперечить ч. 3 ст. 207 Цивільного кодексу України.

Під час підписання кредитного договору ПАТ „А-Банк було використано факсимільне відтворення печатки банку, що суперечить ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, оскільки правочин, який вчиняє юридична особа скріплюється печаткою.

Крім того, неможливо встановити чий підпис виконаний у Договорі. По-друге, фактично Банк наділив себе повноваженнями в односторонньому порядку, без згоди клієнта списувати його кошти, які є його приватною власністю в рахунок погашення заборгованості. Таке положення договору порушує принцип добросовісності, є несправедливим, оскільки покладає права виключно на Банк. Крім того, договір покладає права виключно на Банка, а обовязки виключно на Боржника. При цьому, договір кредиту є двостороннім договором (мається на увазі не двосторонній правочин, а саме двосторонній договір), тобто є таким, що наділяє правами обох сторін. Проте, оспорюваний договір не визначає жодних прав для ОСОБА_3 По-третє, умови договору, що обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними.

Так, з п.14 вбачається, що Банк надав повну інформацію про умови кредитування. Проте, це не відповідає дійсності. ОСОБА_3 навіть не повідомили, що він укладає саме кредитний договір. Тобто, ОСОБА_3 було позбавлено свідомого і компетентного вибору послуги, в даному випадку - кредитного договору. Крім того, в п.15 зазначено, що ОСОБА_3 ознайомлений із умовами та правилами, що розміщені на сайті банку, що суперечить приписам ст.21 Закону, оскільки повідомлення про умови кредитування повинно засвідчується підписом сторін у документі до укладення основного договору. Таким чином, у договорі не зазначено уповноважену особу банку; застосований підпис за допомогою факсимільного звязку без згоди позивача; умови договору є несправедливими; позивач не був належним чином повідомлений про умови та правила кредитування.

23 грудня 2016 року надійшло заперечення, в якому представник відповідача вказував, що ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» з позовними вимогами ОСОБА_3 не погоджується.

Вимоги, викладені в позовній заяві не визнає, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав: відповідно до укладеного договору № АВН0RХ155720053 від 01.09.2015 року ОСОБА_3 (далі - Позивач) 01.09.2015 року отримав кредит у розмірі 5970,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Позивач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з ОСОБА_6 надання кредиту фізичним особам «Розстрочка», Тарифами складає між ним і Банком кредитно - заставний договір (далі Договір) також був ознайомлений і згоден з ОСОБА_6 надання кредиту фізичним особам «Розстрочка», Банком надана повна інформація про умови кредитування, що підтверджується підписом Відповідача в заяві.

Згідно умов укладеного договору Договір складається з Заяви позичальника та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов.

Посилання Позивача на те, що в договорі факсимільна печатка та підпис невідомої особи представника банку, спростовується самою заявою позичальника № АВН0RХ155720053, в якій зазначено що від імені банку діяла уповноважена особа за довіреністю заступник керівника ОСОБА_7 Слід зазначити що доказів про те, що позивачу невідомо було який саме він укладав договір із ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК», а також доказів про те, що договір № 99 від 01.09.15 р. не був виконай з боку виконавця, не надаються, а відповідно ґрунтуються тільки на усних заявах позивача до суду. А так як суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 212 ЦПК України).

Позивачем не надано належних доказів на підтвердження вимог у позовній заяві. Щодо введення в оману на момент укладання генеральної угоди, Банк пояснює. Банком на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору, що законодавчо не встановлений обовязок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є положення ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією (отримання кредиту боржником).

Таким чином, кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та є чинним. Щодо недійсності кредитного договору, повідомляють. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. При укладанні договору були дотриманні всі умови встановленні в ст. 203 ЦК України, а тому підстав признати, що даний договір являється недійсним немає. Позивач не зверталась до відділень Банку для урегулювання всіх питань після укладання договору, заяв про розірвання даного договору також не подавалась. А тому кредитний договір не може бути припиненим чи визнаним недійсним.

Представник позивача у судове засідання не зявився, але надав заяву про розгляд справи без його участі та підтримав позовні вимоги в повному обсязі, та не заперечував проти постановлення заочного рішення по справі. (а.с. 42-43).

Відповідач в судове засідання не зявився, але надав заперечення з обґрунтуванням своєї позиції. (а.с. 38-41).

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 23 грудня 2016 року у позові ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах скарги і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_3 і відповідачем ОСОБА_4 акціонерним товариством «Акцент - Банк» укладено договір у формі заяви позичальника про надання споживчого кредиту № AВН0RX155720053 від 01 вересня 2016 року, по якому відповідач ОСОБА_4 акціонерне товариство «Акцент - Банк» відповідно до умов договору перерахував суму кредиту на користь ФОП ОСОБА_5 програми споживчого кредитування для виготовлення для позивача вікон. (а.с. 10).

Пунктом 14 заяви позичальника підтверджується, що своїм підписом позивач підтвердив факт надання йому повної інформації про умови кредитування. Також пунктом 16 заяви позичальника підтверджується, що позивач погодився, що заява позичальника разом із запропонованими відповідачем ОСОБА_6 та правилами, Тарифами складає між ним та відповідачем кредитно - заставний договір.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Як роз'яснено в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним.

В пункті 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" зазначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18-19 ЗУ "Про захист прав споживачів". Кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю.

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

В ст. 215 ЦК України такої підстави недійсності правочину, як недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог встановлених частиною четвертою статті 203 ЦК України, не передбачено.

Підписання договору та скріплення печаткою стосується форми правочину, а не його змісту згідно ст. 207 ЦК України.

Таким чином, наявними у справі доказами не доводиться порушення прав позивача при укладанні кредитного договору.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України: належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Ч. 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки позивач не надав суду переконливих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, то суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що законних підстав для задоволення позову не має.

Судом обґрунтовано не взято до уваги посилання позивача на те, що він не давав згоду на укладення договору, а при підписання договору не погоджувався на використання факсимільного підпису та печатки, оскільки при підписанні спірних договорів позивач погодився з його умовами, не заперечував проти надання кредиту, про що свідчить його підпис.

Статтею 627 ЦК України встановлено принцип свободи договору, згідно якому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначеності умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Крім цього, відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства, сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, відступити від положень цих актів і врегулювати свої відносини на власний розсуд, і не можуть відступити від положень цих актів, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень цих актів відносин між сторонами.

Таким чином, позивач на момент укладення договору не заперечував свого вільного волевиявлення та своєї вільної згоди щодо всіх умов даного Кредитного договору.

Відповідно до статей 526, 530 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов'язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін.

Згідно ч. 3 ст. 207 ЦК України використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема статтями 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК тощо.

Враховуючи все вищевикладене судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313, ч. 1 п. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 23 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 20 днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В.А. Станкевич

Судді : Т.В. Цюра

ОСОБА_2