АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 213/2381/16-ц 22-ц/774/906/К/17
Справа № 213/2381/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/906/К/17 суддя Мазуренко В.В.
Категорія № 26 (III) Доповідач - Барильська А.П.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді: Барильської А. П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар: Борщ А.А.,

за участю: представника Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» - Маргієвої Євгенії Олександрівни,

представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», третя особа: Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок професійного захворювання, -

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «ІнГЗК») про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок професійного захворювання.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він працював у ПАТ ІнГЗК, та отримав профзахворювання.

Згідно з актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 19.02.2016 року (акт за формою П-4), встановлено причину отримання професійного захворювання позивачем: Працюючи з 01.04.2004 р. машиністом бульдозера в кар'єрі цеху технологічного автотранспорту ПАТ ІнГЗК при виконанні роботи підпадав під дію загальної вібрації та виробничого пилу показники котрих перевищували нормативні через недосконалість робочого місця. Працюючи з 23.03.1981р. по 08.04.1981р. машиністом бульдозера на руднику ІнГЗК та з 29.09.1999р. по 01.04.2004р. машиністом бульдозера в кар'єрі на руднику ВАТ ІнГЗК при виконанні роботи також підпадав під дію загальної вібрації та виробничого пилу показники котрих перевищували нормативні. Загальна вібрація 113-118 дБ при ГДР 107 дБ; 124 дБ при ГДР 116дБ; концентрація пилу з вмістом SiO2 від 10 до 70%: 4,6 - 12,6 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3 (а.с.10-14).

Згідно довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках від 12.04.2016 р. позивачу встановлено втрату працездатності 50 % з 28.03.2016 року до 01.04.2017р., група інвалідності третя до 01.04.2017 року.

Просив стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 50000,00 грн. без утримання з суми відшкодування податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 07 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ІнГЗК» на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди - 35000 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто на користь держави судовий збір у розмірі 1600 грн. У решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ІнГЗК» просить змінити рішення суду, зменшивши суму стягнутої на користь позивача моральної шкоди, посилаючись на добровільність тривалої праці позивача на підприємстві зі шкідливими умовами праці та користування певними пільгами, які надає такий трудовий стаж. Крім того, розмір моральної шкоди не обґрунтований та завищений, а втрата професійної працездатності жодним чином не може вплинути на можливість реалізації позивачем своїх повсякденних звичок та бажань. Також судом не враховано, що позивачу встановлено 50% втрати професійної працездатності з повторним переоглядом, що свідчить про можливе покращення стану його здоров'я та не враховано, що позивач працював і на інших підприємствах в шкідливих умовах праці.

Крім того, судом при визначені розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, не враховано практику розгляду аналогічних справ та позицій, викладених в аналізі практики у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої у зв'язку з ушкодженням здоров'я під час виконання трудових відносин.

Також судом при ухваленні рішення невірно визначено розмір стягнутого судового збору.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПрАТ «ІнГЗК» підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач працював, зокрема на підприємстві відповідача, з 23.03.1981р. по 08.04.1981р. машиністом бульдозера,з 29.09.1999 року по 31.12.2003 року - на руднику машиністом бульдозера в кар'єрі, повний робочий день; та з 01.04.2004 року по 25.04.2016 року у цеху технологічного автотранспорту машиністом бульдозера в кар,єрі 6-го розр. (а.с.7-9).

З Довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках від 12.04.2016 р. вбачається, що позивачу встановлено втрату працездатності 50 % з 28.03.2016 року до 01.04.2017 р., група інвалідності третя до 01.04.2017р. (а.с. 15,16).

Згідно з актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 19.02.2016 року (акт за формою П-4), встановлено причину отримання професійного захворювання позивачем: Працюючи з 01.04.2004р. по теперішній час (19.02.2016р.) машиністом бульдозера в кар,єрі цеху технологічного автотранспорту ПАТ ІнГЗК при виконанні роботи підпадав під дію загальної вібрації та виробничого пилу показники котрих перевищували нормативні через недосконалість робочого місця. Працюючи з 23.03.1981р. по 08.04.1981р. машиністом бульдозера на руднику ІнГЗК та з 29.09.1999р. по 01.04.2004р. машиністом бульдозера в кар,єрі на руднику ВАТ ІнГЗК при виконанні роботи також підпадав під дію загальної вібрації та виробничого пилу показники котрих перевищували нормативні. Загальна вібрація 113-118 дБ при ГДР 107 дБ; 124 дБ при ГДР 116дБ; концентрація пилу з вмістом SiO2 від 10 до 70%: 4,6 - 12,6 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3 (а.с.10-14).

Суд, частково задовольняючи позов, обґрунтовано виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_2 та вірно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов'язків і пов'язане з виробництвом, і наявності у зв'язку з цим підстав, передбачених ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Статтею 153 КЗпП України та статтею 13 Закону України «Про охорону праці» передбачений обов'язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Як вбачається з акту розслідування професійного захворювання від 19 лютого 2016 року (а.с.10-14), причиною професійного захворювання позивача вказано те що працюючи з 01.04.2004р. по теперішній час машиністом бульдозера в кар'єрі цеху технологічного автотранспорту ПАТ ІнГЗК, при виконанні роботи позивач підпадав під дію загальної вібрації та виробничого пилу показники котрих перевищували нормативні через недосконалість робочого місця. Працюючи з 23.03.1981р. по 08.04.1981р. машиністом бульдозера на руднику ІнГЗК та з 29.09.1999р. по 01.04.2004р. машиністом бульдозера в кар,єрі на руднику ВАТ ІнГЗК при виконанні роботи також підпадав під дію загальної вібрації та виробничого пилу показники котрих перевищували нормативні. Загальна вібрація 113-118 дБ при ГДР 107 дБ; 124 дБ при ГДР 116дБ; концентрація пилу з вмістом SiO2 від 10 до 70%: 4,6 - 12,6 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3.

При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов'язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини ПрАТ «ІнГЗК», яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.

Спростовуються доводи предстаника відповідача щодо недоведення позивачем позовних вимог, оскільки, факт заподіяння такої шкоди у зв'язку з отриманим ним професійним захворюванням встановлений в судовому засіданні.

Посилання представника ПрАТ «Інгулецький ГЗК» на неврахування судом першої інстанції того, що відповідач не приховував важкість та шкідливість технологічного процесу, технологію виробництва не порушував, тобто протиправних дій відносно позивача не вчиняв, не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки причини виникнення професійного захворювання позивача та обставини щодо незабезпечення відповідачем позивачу безпечних та нешкідливих умов праці встановлені Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 19.02.2016 року, складеного комісією з розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання, відповідачем не оспорюється та є дійсним.

Колегія суддів погоджується з розміром моральної шкоди, присудженої судом першої інстанції, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, судом враховано характер отриманого професійного захворювання, відсоток втрати позивачем професійної працездатності, стаж роботи позивача на інших підприємствах, стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Тому доводи апеляційної скарги про те, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, та є значно завищеним, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони спростовуються вказаними висновками суду.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги представника відповідача про неврахування судом того факту, що ОСОБА_2 працював в шкідливих умов праці і на інших підприємствах, а ПрА «ІнГЗК» не відповідає за шкоду, яка могла бути заподіяна іншими підприємствами, оскільки розмір відшкодування моральної шкоди позивачу був визначений судом з огляду на стаж робити ОСОБА_2 саме на підприємстві відповідача.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції судової практики щодо розгляду аналогічних справи є безпідставними та суперечать чинному законодавству, згідно якого суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України ( ч.1 ст. 8 ЦПК України).

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Разом з цим, колегією суддів встановлено, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не правильно застосовано норми ст. 4 Закону України «Про судовий збір», в редакції, чинній на момент подання позовної заяви, у зв'язку з чим, невірно визначено розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь держави, у зв'язку з чим, в цій частині доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу.

Згідно п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

Відповідно до частини третьої статті 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

При цьому, стягнення з відповідача розміру судового збору за позовами позивача, якого звільнено від сплати судового збору, свідчить, що розмір судового збору визначається за правилами, встановленими статтею 4 Закону України «Про судовий збір» на момент пред'явлення відповідного позову.

Згідно ставок розміру судового збору, визначених п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI від 08.07.2011 року, які діяли на час подання позовної заяви (20.10.2016 року), розмір судового за подання позову немайнового характеру становив 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, тобто 551,20 грн. (1378,00 х 0,4 = 551,20).

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду має бути змінено в частині вирішення питання про визначення розміру судового збору, стягнутого з ПрАТ «Інгулецький ГЗК» на користь держави, зі зменшенням цього розміру з 1600,00 грн. до 551,20 грн.

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права, тому в цій частині воно має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» - задовольнити частково.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 07 лютого 2017 року змінити в частині розподілу судових витрат та зменшити розмір судового збору, стягнутого з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави до 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 20 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: