Справа № 215/3602/17
2-о/215/94/17

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2017 року Тернівський районний суд м.Кривого Рогу
у складі: головуючого, судді - Демиденка Ю.Ю.
при секретарі - Зоріній А.В.
за участю представника
заявника, адвоката - Окунєва І.С.
розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі №1 цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту що має юридичне значення,-

ВСТАНОВИВ:
21.08.2017 р. ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме ? загибелі її сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язку військової служби 14 червня 2014 року в м. Луганськ Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Заявник мотивує свої вимоги тим, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Зелений Под Горностаївського району Херсонської області. Зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 .
17 липня 1992 року ОСОБА_1 одружилася з ОСОБА_3 , від шлюбу з яким ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_2 .
Зазначає, що з 12 квітня 2012 року по 05 квітня 2013 року її син ОСОБА_2 проходив строкову військову службу у Внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ України (військова частина НОМЕР_2 , с. Краснокам`янка, Феодосійської міської ради Автономної Республіки Крим). 24 березня 2014 року відповідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року №303 ОСОБА_2 призвали на військову службу до лав Збройних Сил України, яку останній проходив у складі 25-ї окремої Дніпропетровської повітряно-десантної бригади Високомобільних десантних військ Збройних Сил України, військова частина НОМЕР_3 ( АДРЕСА_2 ). При цьому, в період з 08 травня 2014 року по 28 травня 2014 року та з 13 червня 2014 року по 14 червня 2014 року він безпосередньо брав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Луганської та Донецької областей, у складі військової частини НОМЕР_3 .
Починаючи з кінця лютого 2014 року, війська Російської Федерації у військовій формі без розпізнавальних знаків почали окупацію Кримського півострова, в результаті чого 21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя». Після незаконної анексії Кримського півострова, в квітні 2014 року Російська Федерація почала другу фазу збройної агресії проти України, під час якої контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (07 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року). 11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся незаконний референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки», однак сам референдум так і не був визнаний як Україною, так і міжнародною спільнотою. Як підсумок, за наслідками військової агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей.
Під час збройної агресії проти України регулярним військам Російської Федерації, що дислокувались в районі аеропорту міста Луганськ, протистояли військові Збройних Сил України, що відносились до складу 25-ї окремої Дніпропетровської повітрянодесантної бригади військової частини НОМЕР_3 , де зокрема і проходив військову службу ОСОБА_2
14 червня 2014 року в 00 год. 50 хв. при заході на посадку на аеродром міста Луганськ літак Іл 76МД, на борту якого перебував солдат ОСОБА_2 , був уражений проросійськими бойовиками, які знаходились поблизу аеродрому, шляхом пострілу керованою ракетою 9М39 переносного зенітного ракетного комплексу 9К38. Це призвело до пошкодження літака, втрати ним керованості та зіткнення з землею. В результаті цієї авіаційної катастрофи ОСОБА_2 отримав несумісні з життям травми, що стали причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Згідно з лікарським свідоцтвом про смерть від 24 липня 2014 року №377/ЛЕ8, виданим Ленінським відділенням Дніпропетровського обласного бюро судово-медичної експертизи, свідоцтвом про смерть від 24 липня 2014 року серії НОМЕР_4 , виданим Тернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби актів Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, витягом із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця від 01 серпня 2014 року №2182, отримана під час виконання службових обов`язків травма
ОСОБА_2 послужила причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Луганської області було порушено невід`ємне право на життя її сина, передбачене ст. 27 Конституції України та ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.
Звернення до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення юридичного факту травмування та загибелі ОСОБА_2 , 14 червня 2014 року у складі військової частини НОМЕР_3 в м. Луганськ Луганської області України, яка сталося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, обумовлено тим, що заявниця має на меті визначити статус свого сина, як жертви міжнародного збройного конфлікту, тобто як особи, що перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року, і, як результат, у останнього виникнуть права та обов`язки, передбаченій цією Конвенцією, іншими нормами міжнародного права.
В судовому засіданні представник заявника ОСОБА_4 заяву підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в заяві.
Заінтересована особа - Міністерство соціальної політики України в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду 17.11.2017 р. надійшло клопотання представника Міністерства соціальної політики України про розгляд заяви без участі їх представника.
Заінтересована особа - Російська Федерація повідомлена про час та місце розгляду справи належним чином за адресою розташування посольства Російської Федерації в Україні по Повітрофлотському проспекті, 27 в м.Києві завчасно 13.11.2017 р. згідно поштового повідомлення про вручення судової повістки. Представник в судове засідання на вказану дату та час не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, заперечення на заяву не подав.
Заслухавши пояснення представника заявника, повно, всебічно дослідивши та оцінивши у сукупності надані докази, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 . Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 , від шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 народився ОСОБА_2 .
З 12 квітня 2012 року по 05 квітня 2013 року ОСОБА_2 перебував на строковій військовій службі у Внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ України. З 24 березня 2014 року відповідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року №303 ОСОБА_2 проходив військову службу у лавах Збройних Сил України. В період з 08 травня 2014 року по 28 травня 2014 року та з 13 червня 2014 року по 14 червня 2014 року безпосередньо брав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Луганської та Донецької областей, у складі військової частини НОМЕР_3 .
Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування на території України Чорноморського флоту Російської Федерації від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин.
З даної заяви Верховної Ради України слідує, що 27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради Міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас, відбулось створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходились кораблі Військово-Морських Сил України. В подальшому лідер партії «Русское единство» Сергій Аксьонов проголосив себе головою Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та закликав президента Російської Федерації «забезпечити мир і спокій в Криму». У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації, звернувся до Ради Федерацій Російської Федерації, яка своєю постановою від 01 березня 2014 року, надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.
Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 року провела референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 року «Територіальна цілісність України».
17 березня 2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18 березня 2014 року самозвані представники Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації Володимиром Путіним «Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів».
21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя».
Згідно зі ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" №1207-VІІ від 15 квітня 2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації" від 15 вересня 2015 року № 685-VІІІ Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року.
Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим Росія, продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (07 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року).
Згідно з постановою Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», прийнятою 21 квітня 2015 року, зазначені події на сході України відбувалися за наступним сценарієм.
Протягом травня 2014 року самозвані лідери "ДНР" та "ЛНР", серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб організували проведення фіктивних референдумів про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон "Восток", а також були задіяні такі озброєні групи найманців як "Русский сектор" та "Оплот". За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаків Повітряних сил Збройних Сил України.
11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки». Однак, такий референдум, як і проголошені утворення, а саме «Луганська Народна Республіка» та «Донецька Народна Республіка» не були визнані ані національним законодавством, ані міжнародною спільнотою про що свідчать наступні, досліджені в суді докази.
"Так звані референдуми у Донецькій і Луганській областях нелегітимні, і ми не визнаємо їх результатів. Ті, хто організував ці референдуми, не володіють демократичної легітимністю", - заявила прес-секретар верховного представника Європейського Союзу із закордонних справ ОСОБА_5 .
Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької області, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації.
На підтвердження цього заявницею були наведені наступні докази по справі.
Згідно з даними Державної прикордонної служби України від 26 червня 2014 року, на Луганщині прикордонний наряд відділу «Мілове» затримав 33-річного громадянина Російської Федерації, жителя м. Радужний, Ханти-Мансійського АО Росії, який незаконно перетнув державний кордон України. Як згодом з`ясувалось, після звільнення росіянин намагався потрапити в Україну для підтримання проросійських бойовиків на сході. До того ж це вже його друга спроба перетнути кордон.
Відповідно до інформації, що міститься на сторінках Інтернет-видання «ukr.lb.ua» у статті «Військові затримали російського розвідника у Луганській області» від 07 липня 2015 року, поблизу населеного пункту Попасна, Луганської області, військовослужбовцями Збройних Сил України та співробітниками Служби безпеки України було затримано 24-річного громадянина Російської Федерації, жителя Ханти-Мансійського автономного округу Росії. В ході перевірки з`ясувалося, що росіянин прибув на Донбас у квітні 2015 року та увійшов до складу батальйону терористів «Призрак», а згодом перейшов у групу розвідки Дрьомова, яка виконувала розвідувальні завдання у місцях дислокації ВСУ в районі Золотого, Первомайська та Попасної. Під час затримання на ньому був розвантажувальний жилет з гранатою РГД-5, 4 магазини з патронами до автомата АК-74 і рація.
Згідно оперативної інформації Інформаційно-аналітичного центруРади національної безпеки та оборони України станом на 06 серпня 2015 року, поблизу села Бахмутівка, Новоайдарського району, Луганської області, співробітниками Служби безпеки України спільно з військовослужбовцями Збройних Сил України було затримано громадянина Російської Федерації, який приїхав до України з наміром вступити до лав збройних формувань «ЛНР».
23 серпня 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітряно-десантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних Сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: "За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)".
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.
В абзаці 2 постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» №145-VІІІ від 04 лютого 2015 року зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки».
Також постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року №129-VIII законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.
Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, 15 січня 2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: «Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер-війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права і створюють серйозний виклик для безпекової ситуації в Європі; наголошує, що немає жодних підстав для застосування військової сили в Європі з так званих історичних та безпекових міркувань чи задля захисту своїх "співвітчизників, що проживають за кордоном"; закликає Москву припинити ескалацію ситуації, негайно зупинити потік зброї, найманців і військ на підтримку сепаратистських збройних формувань і використати свій вплив на сепаратистів, щоб переконати їх брати участь у політичному процесі».
Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи "Зниклі особи під час конфлікту в Україні" від 25 червня 2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації.
Згідно з ч. 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
При вирішенні даної справи суд констатує, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. 2 ст. 61 ЦПК України.
Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької областей.
Відповідно до військового квитка від 12 квітня 2012 року серії НОМЕР_6 та довідки від 06 жовтня 2016 року №1/888, виданої Жовтнево-Тернівським об`єднаним районним військовим комісаріатом, ОСОБА_2 був призваний на військову службу через Жовтнево-Тернівський об`єднаний районний військовий комісаріат та безпосередньо брав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Луганської та Донецької областей, у складі військової частини НОМЕР_3 в період з 08 травня 2014 року по 28 травня 2014 року та з 13 червня 2014 року по 14 червня 2014 року.
Встановлено, що 14 червня 2014 року з 00 години 01-22 хвилин з 10-хвилинним інтервалом три літаки Іл-76МД Повітряних Сил Збройних Сил України з екіпажами, особовим складом зведеної парашутно-десантної роти 25 Окремої повітрянодесантної бригади, озброєнням, технікою та іншим військовим майном на борту, вилетіли з аеродрому міста Дніпропетровськ на аеродром міста Луганськ. На борту одного з літаків, зокрема Іл 76МД, бортовий номер НОМЕР_7 , перебувало 40 військовослужбовців зведеної парашутно-десантної роти 25 Окремої повітрянодесантної бригади, до складу якої входив солдат ОСОБА_2 та 9 членів екіпажу (військовослужбовці 25-ї Московської бригади транспортної авіації (25-та бригада транспортної авіації), а також три бойові машини десанту (БМД-2), озброєння та інше військове майно. Цього ж дня в 00 год. 50 хв. вищезазначений літак при заході на посадку на аеродром міста Луганськ був уражений проросійськими бойовиками, які перебували поблизу аеродрому, шляхом пострілу керованою ракетою 9М39 переносного зенітного ракетного комплексу 9К38, що призвело до пошкодження літака, втрати ним керованості та зіткнення з землею. В результаті цієї авіаційної катастрофи загинув весь екіпаж літака та особовий склад, який знаходився на борту.
В той же час, як свідчать засоби масової інформації, зокрема стаття «Це справжня війна! Російські терористи у аеропорту Луганська збили український транспортний літак», опублікована 14 червня 2014 року в Інтернет-виданні «Zaxid.NET», станом на 14 червня 2014 року близько 01 год. 10 хв. проросійські бойовики з використанням двох ракет, випущених з переносних зенітно-ракетних комплексів «Голка»,під час заходу на посадку в аеропорту Луганська збили військово-транспортний літак Збройних Сил України Іл-76, який забезпечував перевезення особового складу під час планової ротації військовослужбовців і мав доставити продовольство підрозділам, що виконують бойові завдання на території Луганського аеропорту. За інформацією Міністерства оборони України, на борту літака було 40 десантників з 25-ї окремої Дніпропетровської повітряно-десантної бригади і 9 членів екіпажу Мелітопольської авіаційної транспортної бригади. За попередніми даними, усі вони загинули, а відповідальність за скоєне взяли на себе представники так званого «ополчення ЛНР».
Згідно інформації, розміщеної 14 червня 2014 року на сайті Інтернет-порталу «Deutsche Welle» у статті під назвою «Терористи збили літак під Луганськом - 49 загиблих» , 14 червня 2014 року близько першої години ночі проросійські бойовики пострілами з зенітної установки та крупнокаліберного кулемета збили під Луганськом військово-транспортний літак Збройних Сил України Іл-76, внаслідок чого загинули 49 осіб.
Згідно інформації, розміщеної 14 червня 2014 року на сайті Інтернет-порталу «LB.ua» у статті під назвою «На місці засідки бойовиків, з якої збили український літак, знайдено російські консерви», на позиціях проросійських бойовиків, поблизу Луганського аеропорту, звідки було збито військово-транспортний літак ЗСУ Іл-76, знайдено три пускові труби 9П39-1 від переносного зенітно-ракетного комплексу 9К38 «Голка», з яких два - використані, один - технічно несправний (ракета 9М39 залишилася в трубі). Також на місці засідки бойовиків знайдено порожні банки з-під консервів, випущених ЗАТ «Орелпродукт», м. Мценськ (Російська Федерація). Йдеться про те, що вищезазначені факти є доказом того, що саме російськими бойовиками, які знаходились на даних позиціях, було вражено літак Іл-76.
Аналізуючи інформацію, що містяться на сторінках Інтернет-видань, суд робить висновок про участь Збройних Сил Російської Федерації та проросійських найманців у бойових діях в районі м. Луганськ Луганської області України, і саме цим військам протистояли військовослужбовці Збройних Сил України, що відносились до складу 25-ї окремої Дніпропетровської повітрянодесантної бригади військової частини НОМЕР_3 , де проходив військову службу ОСОБА_2 .
Згідно з лікарським свідоцтвом про смерть від 24 липня 2014 року №377/ЛЕ8, виданим Ленінським відділенням Дніпропетровського обласного бюро судово-медичної експертизи, свідоцтвом про смерть від 24 липня 2014 року серії НОМЕР_4 , виданим Тернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби актів Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, витягом із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця від 01 серпня 2014 року №2182, отримана під час виконання службових обов`язків травма ОСОБА_2 послужила причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 та є пов`язаною із виконанням обов`язків військової служби.
Указом Президента України «Про відзначення державними нагородами України» від 20 червня 2014 року №534/2014 «за особисту мужність і героїзм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, вірність військовій присязі та незламність духу", ОСОБА_2 посмертно нагороджено орденом «За мужність» ІІІ ступеня.
За таких обставин, суд прийшов до висновку, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на території Луганської області було порушено невід`ємне право на життя ОСОБА_2 передбачене ст. 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.
Підсумовуючи викладене, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.
Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.
Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.
Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини.
Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому суд вважає її державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
В судовому засіданні встановлено, що на підтвердження загибелі ОСОБА_2 суду надано лікарське свідоцтво про смерть від 24 липня 2014 року №377/ЛЕ8; свідоцтво про смерть від 24 липня 2014 року серії НОМЕР_4 ; витяг із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця від 01 серпня 2014 року №2182. Дані документи посвідчують лише факт смерті ОСОБА_2 , і не встановлюють причинного зв?язку між смертю та виконанням службових обов`язків на території Луганської області України в результаті збройної агресії Російської Федерації.
Згідно з ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення.
Як роз`яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади.
Враховуючи викладене, а також те, що ОСОБА_2 , виконуючи службові обов`язки у складі військової частини НОМЕР_3 , загинув в результаті збройної агресії Російської Федерації, та те, що встановити даний юридичний факт заявнику необхідно для визначення статусу ОСОБА_2 , як жертви міжнародного збройного конфлікту, особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами міжнародного права, суд при відсутності іншого порядку встановлення такого факту вважає, що подана заява підлягає задоволенню.
Виходячи з наведеного, керуючись ст. 8 Конституції України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Конвенцією про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, ст.ст..10,27,31,60, 209 ч.3, 212-215, 256-259 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:
Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту що має юридичне значення - задовольнити.
Встановити факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язку військової служби 14 червня 2014 року в м. Луганськ Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Сторони мають право оскаржити рішення подавши на протязі 10 днів з дня проголошення рішення апеляційну скаргу в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Тернівський районний суд м.Кривого Рогу.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
СУДДЯ: