Ухвала

іменем україни

01 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Нововолинського ліцею-інтернату Волинської обласної ради про визнання наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою Нововолинського ліцею-інтернату Волинської обласної ради на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 28 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 16 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ Нововолинського ліцею-інтернату Волинської обласної ради (далі - Нововолинський ліцей) від 21 серпня 2015 року № 110 к тр; поновити її із 21 серпня 2015 року на посаді головного бухгалтера Нововолинського ліцею; стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу із 21 серпня 2015 року до дня поновлення її на роботі; допустити негайне виконання рішення суду у частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць, а також стягнути 22 тис. грн на відшкодування моральної шкоди і 360 грн витрат на оформлення довіреності її представника.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що з 19 листопада 2013 року вона працювала в Нововолинському ліцеї на посаді головного бухгалтера. Наказом від 21 серпня 2015 року № 110 к тр її звільнено із займаної посади за одноразове грубе порушення трудових обов'язків на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України. Своє звільнення вважає незаконним, оскільки усупереч вимогам ст. 149 КЗпП України в неї не відбиралися жодні письмові чи усні пояснення. Про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення їй стало відомо лише при ознайомленні з наказом. Вважає, що вказана у наказі підстава не може бути підставою для звільнення з роботи, оскільки ст. 10 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» регламентує інвентаризацію активів і зобов'язань, а не дисциплінарну відповідальність посадових осіб. Крім того, у наказі про звільнення не наведено жодних фактів, які б вказували на невиконання покладених на головного бухгалтера обов'язків щодо інвентаризації активів і зобов'язань. Із наказом від 05 лютого 2015 року № 10 щодо проведення інвентаризації майна її не було ознайомлено, обов'язків за цим наказом на неї не покладено. Безпідставним вважає твердження відповідача про невиконання нею посадових обов'язків, передбачених у п. п. 2.8, 2.9 посадової інструкції, оскільки ці пункти не визначають її безпосереднього обов'язку щодо проведення інвентаризації. Крім того зазначає, що в наказі про звільнення відповідач вказує на порушення нею п. п. 4, 5, 10 положення «Про інвентаризацію активів та зобов'язань», якими передбачено обов'язок власника чи уповноваженого органу проводити інвентаризацію, умови її проведення та порядок звітності. Просить врахувати, що 22 квітня 2015 року на засіданні комісії Управління Державної казначейської служби України у м. Нововолинську Волинської області результат оцінки виконання нею як головним бухгалтером бюджетної установи своїх повноважень одноголосно визнано позитивним. Також вказує, що на порушення ст. 116 КЗпП України перед виплатою належних їй при звільненні сум відповідач не повідомив її письмово про нараховані кошти, а в день звільнення не провів з нею повного розрахунку. На її думку, відповідач незаконно позбавив її гарантованого Конституцією України права на працю, що призвело до моральних страждань, втрати душевного спокою і порушення її нормальних життєвих зв'язків. Зазначена у трудовій книжці причина звільнення позбавила її можливості стати на облік у центрі зайнятості, отримувати соціальну допомогу із безробіття. Крім того, вона як інвалід ІІ групи не може влаштуватися на роботу з фізичним навантаженням, а підірваний відповідачем її авторитет позбавляє можливості працювати за фахом.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 28 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 16 червня 2016 року, позов задоволено частково.

Визнано незаконним наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення головного бухгалтера Нововолинського ліцею ОСОБА_3

Поновлено ОСОБА_3 на посаді головного бухгалтера Нововолинського ліцею з 21 серпня 2015 року.

Стягнуто з Нововолинського ліцею на користь ОСОБА_3 29 055 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу із 25 серпня 2015 року по 25 березня 2016 року включно, а також 500 грн на відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з Нововолинського ліцею в дохід держави 291 грн судового збору за вимогою майнового характеру та 243 грн 60 коп. - за вимогою немайнового характеру, а всього - 534 грн 60 коп. судового збору.

Рішення у частині поновлення ОСОБА_3 на посаді головного бухгалтера Нововолинського ліцею допущено до негайного виконання.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі Нововолинський ліцей просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають наведеним нормам процесуального права, є законними та обґрунтованими.

Статтею 43 Конституції України гарантовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно зі ст. 41 КЗпП України крім підстав, передбачених ст. 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами), розглядаючи трудові спори у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом для звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147 (1), 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувалися при звільненні ступінь тяжкості вчиненого ним проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Згідно зі ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

У силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Судами установлено, що із 19 листопада 2013 року ОСОБА_3 працювала на посаді головного бухгалтера Нововолинського ліцею, станом на час виконання посадових обов'язків її визнано інвалідом ІІ групи.

Відповідно до наказу від 21 серпня 2015 року № 10 к тр позивача звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов'язків. Підставою звільнення зазначено безвідповідальне ставлення головного бухгалтера ОСОБА_3 до організації роботи бухгалтерської служби, відсутність контролю щодо виконання працівниками їх безпосередніх повноважень і наказів директора, що потягло за собою порушення ч. 2 ст. 10 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», п. п. 4, 5, 10 положення «Про інвентаризацію активів та зобов'язань», затвердженого наказом Міністерства фінансів України 02 вересня 2014 року № 879, у частині контролю за виконанням у проведенні інвентаризаційної роботи прийняття-передачі матеріальних цінностей із вересня 2014 року, у тому числі і покладених на бухгалтера ОСОБА_4 згідно з наказом директора від 05 лютого 2015 року № 10 к тр, на підставі ст. 147 КЗпП України.

У судовому засіданні представник відповідача пояснив, що недоліки у роботі ОСОБА_3 були виявлені в результаті аналізу її діяльності за період із вересня 2014 року по серпень 2015 року, а саме: безвідповідальне ставлення головного бухгалтера ОСОБА_3 до організації роботи бухгалтерської служби, відсутності з її сторони контролю щодо виконання працівниками їх безпосередніх обов'язків, у тому числі підпорядкованого бухгалтера ОСОБА_4 стосовно несвоєчасного проведення інвентаризації товаро-матеріальних цінностей при переведенні чи звільненні матеріально відповідальних осіб ліцею, а також невиконання наказів директора ліцею.

Відповідно до п. 2.8 Посадової інструкції головного бухгалтера Нововолинського ліцею головний бухгалтер бере участь у проведенні інвентаризаційної роботи у ліцеї, оформленні матеріалів, пов'язаних із нестачами та відшкодування втрат від нестач, крадіжок та псування активів ліцею.

Згідно з актом від 21 серпня 2015 року ОСОБА_3 цього числа відмовилася ознайомитися з наказом про звільнення із роботи на підставі ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Також установлено, що раніше наказом від 27 жовтня 2014 року № 75 аг «Про проведення планової інвентаризації» директором Нововолинського ліцею ОСОБА_5 затверджено інвентаризаційну комісію, членом якої була головний бухгалтер ОСОБА_3 Визначено строк проведення інвентаризації у період із 01 листопада 2014 року до 30 листопада 2014 року, а бухгалтерію ліцею зобов'язано провести інвентаризацію відповідно до інструкції, зокрема підготувати та провести документацію згідно з п. п. 1.16 та 1.21 інструкції. Контроль за виконанням наказу директор залишив за собою.

Відповідно до п. 3 наказу від 05 лютого 2015 року № 10 к тр бухгалтера ОСОБА_4 зобов'язано провести інвентаризацію переданого-прийнятого майна у зв'язку зі зміною матеріально-відповідальних осіб.

Згідно з пояснювальною запискою ОСОБА_4 від 26 червня 2015 року інвентаризація не була проведена вчасно у зв'язку з великим навантаженням і об'ємами роботи. З цієї ж причини відсутні акти прийняття-передачі матеріальних цінностей між матеріально-відповідальними особами

Під час розгляду справи представник відповідача пояснив, що бухгалтера ОСОБА_4 звільнено з роботи за згодою сторін.

Крім того, згідно з пояснювальною запискою ОСОБА_3, із наказом від 05 лютого 2015 року № 10 к тр вона не була ознайомлена, жодних обов'язків цим наказом на неї не покладено і їй нічого не відомо щодо виконання чи не виконання цього наказу.

Розглядаючи указаний позов, суд правильно виходив із того, що усупереч вимогам ст. 149 КЗпП України у позивача не вимагалися письмові пояснення по суті вчинення нею, на думку відповідача, одноразового грубого порушення трудових обов'язків. У зв'язку з цим суд обґрунтовано визнав помилковим твердження представника відповідача про необов'язковість відібрання такого пояснення, оскільки таке не відповідає вимогам чинного трудового законодавства.

Крім того, зазначені відповідачем підстави для звільнення суд обґрунтовано визнав такими, що не можуть розцінюватися як одноразове грубе порушення позивачем трудових обов'язків, що передбачено п. 1 ст. 41 КЗпП України, а можуть розцінюватися лише як триваючі, оскільки позивач, на думку відповідача, не виконувала трудових обов'язків протягом певного періоду часу.

При цьому суд правильно врахував, що представниками відповідача на порушення вимог ст. 60 ЦПК України не надано суду належних і допустимих доказів щодо вчинення позивачем саме одноразового грубого порушення трудових обов'язків.

Також суд належно оцінив ту обставину, що згідно з поясненнями представників відповідача, ліцею не було заподіяно шкоди у зв'язку з непроведенням інвентаризацій, проте зазначали, що така могла настати, тому було обрано саме такий вид дисциплінарного стягнення.

Разом із тим суд правильно врахував, що представниками відповідача не спростовано того факту, що 22 квітня 2015 року комісією Управління Державної казначейської служби України в м. Нововолинську було визнано позитивними результати оцінки виконання головним бухгалтером ОСОБА_3 своїх повноважень (а. с. 12).

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним, законним та обґрунтованим є висновок суду щодо незаконності звільнення позивача з підстав, передбачених п. 1 ст. 41 КЗпП України.

Із врахуванням кількості днів вимушеного прогулу суд правильно обрахував розмір середньої заробітної плати, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. При цьому розмір середньоденної заробітної плати обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 та із врахуванням уточнюючої довідки, наданої відповідачем.

Разом із тим із врахуванням роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», а також рішення Європейського суду з прав людини у справах «Недбала проти Польщі» (2000), «Джабарі проти Туреччини» (2000), «Тома проти Люксембургу» (2001), визнавши звільнення ОСОБА_3 незаконним, суд дійшов обґрунтованого висновку, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір моральної шкоди суд обґрунтовано оцінив у 500 грн, врахувавши обсяг душевних страждань та необхідність захисту в судовому порядку, гарантованого Конституцією права на працю.

Ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно з положеннями ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, в результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи щодо порушення судом норм процесуального права, зокрема, ст. 195, 196 ЦПК України, і тривалого часу перебування суду першої інстанції в нарадчій кімнаті, не призвели до неправильного вирішення справи та не впливають на правильність висновків судів по суті вирішеного спору. Так само не мають вирішального значення в цій справі, враховуючи правову підставу звільнення позивача та установлені судами обставини справи, доводи касаційної скарги щодо підписання позивачем платіжних документів під час перебування у відпустці і тимчасовій непрацездатності.

Інші доводи касаційної скарги були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Нововолинського ліцею-інтернату Волинської обласної ради відхилити.

Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 28 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 16 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

О.М.Ситнік

О.В.Ступак