22-ц/775/646/2017(м)
Категорія 27 Головуючий у 1-й інстанції Ікорська Є.С.
Суддя-доповідач Мироненко І.П.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

21 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Мироненко І.П.

суддів: Баркова В.М., Пономарьової О.М.

секретаря Брежнєві Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики,-

в с т а н о в и л а:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з даним позовом посилаючись на те, що 12 лютого 2008 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики на суму 5000 грн. та 1000 доларів США під 3% щомісячно за користування з умовою повернення за першою вимогою, про що остання 25 липня 2014 року надала розписку. В цей же день, 25 липня 2014 року відповідачем була сплачена частина боргу у розмірі 11 000 грн. та 1900 грн. перераховано на її банківський рахунок. 26 червня 2015 року та 23 листопада 2016 року на адресу відповідача замовними листами надсилались вимоги щодо повернення суми боргу у розмірі 1000 доларів США зі сплатою процентів, які залишились без виконання. Просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь суму боргу в розмірі 26 000 грн., проценти за користування позикою в сумі 83 148,00 грн., 3% річних від простроченої суми у розмірі 882 грн. 14 коп. за період з 26 червня 2015 року по 19 грудня 2016 року та судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 лютого 2017 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики станом на 19 грудня 2016 року, що складається із суми заборгованості за договором позики в сумі 26 000 грн., суми процентів за користування позикою 83 148,00 грн. за період з 12 лютого 2008 року по 19 грудня 2016 року, витрати на правову допомогу у розмірі 450 грн., судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. У решті позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 540 грн. 28 коп.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 серпня 2017 року заява ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду залишена без задоволення.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування доводів скарги вказує, що за своїм змістом розписка від 25 липня 2014 року не є договором позики, а підтверджувала факт існування боргових відносин у 2008 році. На порушення вимог ст.1047 ЦК України договір позики у 2008 році був укладений в усній формі. Суд не встановив які саме правовідносини мали місце між сторонами. Розписка від 25 липня 2014 року підтверджувала саме погашення боргу, який виник у 2008 році, а не наявність нового боргового зобов'язання. Даний факт свідчить, що новий борг у доларах США та відсотки не могли бути нараховані пізніше 2014 року. Крім того, судом не враховано, що на належний позивачу рахунок НОМЕР_1 у ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідачем було перераховано 26 010 грн. 28 коп., що підтверджується відповідними квитанціями. Вказані суми були сплачені у зв'язку з вимогою позивача щодо сплати відсотків. Зазначає, що позовна давність стосовно боргу 2008 року минула. Вимог позивача щодо повернення суми боргу у 2015 та 2016 роках не отримувала. Також звертає увагу на не співмірність розміру суми боргу та розміру нарахованих процентів за користування грошима.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у зв'язку з чим колегія суддів, на підставі ч.2 ст.305 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу за її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_4, яка підтримала доводи апеляційної скарги, заперечення позивача ОСОБА_3, її представника ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами ст.212 ЦПК України з урахуванням положень, передбачених ст.ст. 57-66 ЦПК України.

Як встановлено судом, 12 лютого 2008 року на виконання умов договору позики, укладеного в усній формі, ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 5000 грн. та 1000 доларів США під 3% щомісячно. Зазначену суму ОСОБА_2 зобов'язалась повернути на першу вимогу ОСОБА_3, про що 25 липня 2014 року надала власноруч написану розписку (а.с.33).

Згідно розписки ОСОБА_3 від 25 липня 2014 року відповідач ОСОБА_2 повернула грошові кошти в розмірі 11 000 грн. (а.с.33). Також позивач підтвердила отримання на свій картковий рахунок 25 липня 2014 року на погашення позики грошових коштів у розмірі 1900 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли боргові зобов'язання на підставі укладеного договору. Відповідач ОСОБА_2 взятих на себе зобов'язань належним чином не виконала, а тому вимоги ОСОБА_3 про стягнення суми боргу та відсотків за розпискою є обґрунтованими. У задоволені позову в частині стягнення 3% річних від простроченої суми відмовлено, оскільки відсутнє підтвердження отримання відповідачем вимоги про повернення позики.

З таким висновком суду колегія суддів не може не погодись, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Вирішуючи спір суд першої інстанції, всебічно і об'єктивно з'ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про стягнення суми позики з відсотками, виходячи з того, що за умовами договору ОСОБА_2 на першу вимогу ОСОБА_3 мала повернути грошові кошти у розмірі 5000 грн. та 1000 доларів США зі сплатою 3% щомісячно, однак взятих на себе зобов'язань належним чином не виконала.

При цьому, написана власноруч ОСОБА_2 розписка від 25 липня 2014 року, є підтвердженням боргового зобов'язання від 12 лютого 2008 року, яке не було виконано, а не виникнення нових боргових зобов'язань, що сторонами в судовому засіданні не оспорювались.

Доводи апеляційної скарги щодо повного погашення боргових зобов'язань станом на час написання розписки є безпідставними і спростовуються змістом самої розписки, згідно якої ОСОБА_2 взяла на себе зобов'язання по поверненню грошових коштів на майбутнє, зазначивши при цьому, лише про часткове його виконання.

Позивач ОСОБА_3, як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді, вказувала на те, що відповідач ОСОБА_2 25 липня 2014 року повернула їй суму боргу у розмірі 5000 грн. та сплатила відсотки за користування цією сумою, що підтверджується розпискою сторін.

Квитанції за 2012 - 2013 роки про поповнення карткового рахунку ОСОБА_3 через банківські термінали у місті Волноваха на загальну суму 26 010 грн. 28 коп., оригінали яких були надані представником відповідача в судовому засіданні апеляційного суду, також не можуть бути прийняті судом до уваги як доказ повного виконання боргових зобов'язань, адже з них не вбачається хто саме і за якими зобов'язаннями робив ці платежі.

Як пояснила позивач ОСОБА_3 ці платежі здійснювалися батьками відповідача ОСОБА_2, які мешкають у місті Волноваха, на погашення їх особистих боргових зобов'язань перед нею, тоді як відповідач постійно проживає у місті Маріуполі.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що надана позивачем на підтвердження своїх вимог боргова розписка, вчинена ОСОБА_2, відповідає вимогам закону і породжує правові наслідки, які наступають внаслідок неналежного виконання договору позики та умов, визначених у змісті розписки.

Визначаючи загальний розмір заборгованості суд першої інстанції обґрунтовано виходив з приписів ст.11 ЦПК України, зокрема щодо заявленого періоду стягнення процентів по 19 грудня 2016 року, а також визначеного позивачем курсу долара США в розмірі 26 грн. за долар, який на момент ухвалення рішення фактично становив 27 грн. 02 коп.

Доводи апеляційної скарги про застосування курсу в розмірі 5 грн. за долар є безпідставними, оскільки такі умови не передбачені укладеним між сторонами договором.

Необґрунтованими є і доводи апеляційної скарги щодо застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, і загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч.5 ст.261 ЦК України).

За правилами ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідач ОСОБА_2 в суді першої інстанції вимог про застосування строку позовної давності не заявляла.

До того ж, за умовами договору строк виконання боргового зобов'язання визначений моментом вимоги. Суд першої інстанції обчислюючи цей строк обґрунтовано не взяв до уваги вимоги про повернення від 26 червня 2015 року та 23 листопада 2016 року, оскільки відсутнє підтвердження отримання їх відповідачем, а до суду позивач звернулася 21 грудня 2016 року.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв'язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: В.М. Барков

О.М. Пономарьова