АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції - Писанець В.А.
№22-ц/796/3221/2017 Доповідач - Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря Юрченко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 листопада 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення дискримінації, визнання правочину нікчемним та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення дискримінації, визнання правочину нікчемним та зобов'язання вчинити дії.

Свої вимоги мотивувала тим, що 10.03.2016 року працівниками «Науково-практичного центру профілактичної та клінічної медицини» Державного управління справами начмедом ОСОБА_3 і психіатром ОСОБА_4 до неї було здійснено дискримінацію, що проявилася у ненаданні її амбулаторної картки за №11234 при наявності в неї посвідчення щодо прикріплення до даної лікувальної установи та наявності паспорта, не надана медична допомога. Крім того вона випадково дізналася, що перебувала на обліку у психіатра «Науково-практичного центру профілактичної та клінічної медицини» Державного управління справами за заявою сусідів, з якими вона не підтримує стосунків. Встановлення діагнозу за заявою сусідів є неконституційним. Дії співробітників цієї установи вважає дискримінацією.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 24 листопада 2016 року провадження у справі в частині вимог до відповідача ОСОБА_4 закрито.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2016 року позовну заяву ОСОБА_2 про усунення дискримінації, визнання правочину нікчемним та зобов'язання вчинити дії залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішенням, яким задовольнити її вимоги.

Посилається на те, що суд не задовольнив її клопотання про залучення до участі у справі в якості відповідачів психіатра ОСОБА_5, заступника головного лікаря ОСОБА_6 та завідуючого неврологічним відділенням ОСОБА_7

Судом не враховано жодну з її вимог щодо дискримінації, не враховано, що їй не видано амбулаторну картку, що діями працівників «Науково-практичного центру профілактичної та клінічної медицини» Державного управління справами порушено її права та те, що вона не може бути психічно хворою людиною, оскільки виконує сама всю домашню роботу, не враховано рівень її інтелекту.

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи судом повідомлена.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_2 вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволені позову, суд першої інстанції підставно виходив з його незадоведеності та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до фізичної особи ОСОБА_3, посилаючись на те, що остання працює начмедом в «Науково-практичному центрі профілактичної та клінічної медицини» Державного управління справами.

10 березня 2016 року вона звернулась до ОСОБА_3 з проханням надати їй амбулаторну карту і отримала відмову.

Просила суд ухвалити рішення, яким захистити її порушене право шляхом:

- визнання існуючої дискримінації ОСОБА_2 та дискредитації її іміджу працівниками «Науково-практичного центру профілактичної та клінічної медицини» Державного управління справами;

- визнання нікчемним правочину щодо психічного захворювання ОСОБА_2 та повідомлення Кабінету Міністрів України, Пенсійного фонду України та Оболонські районні органи за місцем її реєстрації та проживання про повну цивільну правоздатність та цивільну дієздатність;

- зобов'язання головного лікаря «Науково-практичного центру профілактичної та клінічної медицини» Державного управління справами видати ОСОБА_2 на руки обидві основні амбулаторні картки за №11234, що мають всю медичну інформацію стану її здоров'я з 1993 року;

- прийняття рішення суду щодо відкриття карної справи проти начмеда ОСОБА_3 «Науково-практичного центру профілактичної та клінічної медицини» Державного управління справами, підозрюваної у злочинних діях по обмеженню цивільної дієздатності ОСОБА_2 з метою подальших дій відносно майна та опікунства над ОСОБА_2

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 посилалась на те, що наказом Міністерства охорони здоров'я України від 14.02.2012 року №110 медична карта амбулаторного хворого (форма №025/о) визначена як форма первинної облікової документації, що відповідно до п. 23 зазначеного наказу має зберігатися в реєстратурі амбулаторно-поліклінічного закладу, тому не може бути видана на руки ОСОБА_2

Зазначила також, що вона перебуває в трудових відносинах з «Науково-практичним центром профілактичної та клінічної медицини» Державного управління справами і діяла в межах своїх повноважень, визначених її посадовою інструкцією.

Наведе свідчить про те, що правовідносини у ОСОБА_2 виникли не особисто з ОСОБА_3, а з «Науково-практичним центром профілактичної та клінічної медицини» Державного управління справами, з яким ОСОБА_3 перебуває в трудових відносинах.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Разом з тим, ОСОБА_2 не зверталася з позовом до «Науково-практичного центру профілактичної та клінічної медицини» Державного управління справами.

Способи захисту порушеного права, визначені статтею 16 ЦК України.

Проаналізувавши вимоги ОСОБА_2 і їх відповідність закону, суд першої інстанції підставно дійшов висновку про відмову ОСОБА_2 в задоволені її вимог до ОСОБА_3 з огляду на те, що вона не укладала будь-яких правочинів, якими були порушені права ОСОБА_2, всі дії вчиняла в межах своїх посадових обов'язків, перебуваючи в трудових відносинах з «Науково-практичним центром профілактичної та клінічної медицини» Державного управління справами, до якого позов не заявлено.

Не є підставою для скасування судового рішення відмова суду в задоволені клопотання про залучення до участі в справи справі в якості відповідачів психіатра ОСОБА_5, заступника головного лікаря ОСОБА_6 та завідуючого неврологічним відділенням ОСОБА_7, оскільки позовна заява не містить вимог до зазначених осіб.

Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки всі ці доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції і суд дав їм оцінку.

Керуючись статтями 303, 304, 307, 308,313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

В.А. Шебуєва