АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/12/17 Справа № 199/66/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Ткаченко І.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Каратаєвої Л.О., Пищиди М.М.,

при секретарі Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про поділ спільного майна подружжя

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

09 січня 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 квітня 1985 року. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2014 року шлюб між сторонами було розірвано. Від шлюбу сторони мають спільну дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. З моменту вступу до шлюбу позивачка почала проживати разом із відповідачем та його матірю у домоволодінні № 106 по вулиці Чайковського у місті Дніпропетровську. На момент початку спільного проживання будинок належав на праві власності батьку відповідача - ОСОБА_5. Після його смерті, відповідно до свідоцтв про право на спадок за законом від 11.08.1994 року, будинок успадкували в рівних частках, а саме по ? частині будинку - ОСОБА_6 - мати відповідача, та відповідач. За життя, мати відповідача ОСОБА_6, відповідно до договору дарування від 06.11.2004 року, подарувала свою частку онуку - ОСОБА_4. З моменту початку спільного проживання позивачка разом із власниками будинку, як дружина відповідача спільно утримувала будинок та вела спільне господарство. До 1998 року домоволодіння був збудований із шлакобетону загальною площею 51,7 кв.м. житловою 25,4 кв.м. На території домоволодіння були сарай, вбиральня, літній душ. Домоволодіння було огороджене дощатим забором з залізними воротами. У 1998 році, 2004 та 2009 роках, позивачка з відповідачем за спільні кошти здійснили суттєве покращення домоволодіння та прибудинкових будівель та споруд. У 1998 році позивачка з відповідачем за спільні кошти зробили реконструкцію домоволодіння, здійснивши прибудови до основної частини житлового будинку, обклали будинок цеглою, побудували мансарду, здійснили капітальний ремонт комунікацій та всього будинку, а також виконали інші роботи по реконструкції домоволодіння, зокрема: у 1997 році літню кухню загальною площею 20,7 кв.м. обкладено цеглою; у 1998 році будинок обкладено цеглою, до будинку прибудовано дві жилих кімнати 10,3 та 12,2 кв.м., ванну кімнату 7,2 кв.м. (житлова прибудова АІ -1 загальною площею 38,3 кв.м.), веранду перебудовано в житлову кімнату 9,9 кв.м., та кладову 0,8 кв.м., прибудовано сіни 16,0 кв.м, ганок (житлова прибудова А2 -1), побудовано мансарду 87,3 кв.м., побудовано гараж площею 32,3 кв.м. з оглядовою ямою. Реконструкцію зроблено відповідно до рішення виконкому АНД районної ради м. Дніпропетровська від 17.04.1998 року № 160/8 (житлові прибудови та веранда), від 12.12.1998 року № 301/6 (мансарда). Акт введення в експлуатацію реконструйованого будинку житловою площею 58,1 кв.м. затверджено рішенням АНД районної ради від 18.09.1998 № 374/6 та видано свідоцтва про право власності по ? частині домоволодіння на імя ОСОБА_6 та ОСОБА_3 від 09.10.1998 року. В 2004 році побудовано гараж 58,5 кв.м., побудовано вольєр, перебудовано огорожі, вбиральня, літній душ, замінено ворота відповідно до дозволу на будівництво згідно рішення виконкому АНД районної ради від 17.09.2004 року №275/19. У серні 2004 році здійснена реконструкція була зареєстрована відповідно до вимог законодавства України, яке діяло на той час. Відповідно до технічного паспорту домоволодіння складалось з: А житловий будинок, загальною площею 179,9 кв.м., житлова 58,1 кв.м., Б літня кухня, загальною площею 20,7 кв.м.; В гараж, загальною площею 32,2 кв.м.; Г вбиральня, площею 2,1 кв.м.; Д літній душ, площею 2,3 кв.м.; Е зливна яма, обємом 2,3 кв.м.; Ж гараж, площею 58,5 кв.м.; З вольєр, площею 2,6 кв.м.; 2-5 огорожі, та інші споруди. У 2009 році сторонами було зроблено капітальний ремонт будинку в результаті якого мансарду приведено у стан придатний до проживання: приміщення мансарди переобладнано у дві житлові кімнати площею 53,9 кв.м та 13,3 кв.м., а також санвузол площею 7,4 кв.м. Внаслідок переобладнання загальна площа будинку становить 177,3 кв.м., в тому числі житлова 131,6 кв.м. та допоміжна 45,7 кв.м.

Також за період шлюбу за спільні грошові кошти сторони придбали автотранспортні засоби, а саме: автомобіль Volkswagen Transporter, 1999 року випуску, зареєстрований 27.05.2003 в органах МРЕВ державний номерний знак АЕ 13990, та автомобіль Mercedes-Benz Sprinter 515, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, який був придбаний у 2012 році на імя відповідача.

На підставі зазначеного та з урахуванням уточнених позовних вимог, позивачка просила суд визнати ? частину домоволодіння № 106 по вулиці Чайковського в місті Дніпропетровську та автотранспортні засоби Volkswagen Transporter, 1999 року випуску, державний номерний знак АЕ 13990, та Mercedes-Benz Sprinter 515, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3; здійснити поділ спільного нерухомого майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шляхом визначення ідеальної частки ОСОБА_2 у домоволодінні № 106 по вулиці Чайковського в місті Дніпропетровська в розмірі 1/4 частини домоволодіння за рахунок зменшення частки ОСОБА_3 у домоволодінні до 1/4 частини, та визнати право власності на частку; здійснити поділ спільного рухомого майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3, шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на автотранспортний засіб Volkswagen Transporter 1999 року випуску, державний номерний знак АЕ 13990, а Mercedes-Benz Sprinter 515, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 залишити у власності ОСОБА_3; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 різницю у вартості автомобілів спільної сімейної власності у розмірі 160 607,00 грн.; витрати у справі покласти на сторони у рівних частинах (том 1 а.с.а.с.1-3,114-117).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, де третя особа ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя задоволенні частково.

Визнано ? частину домоволодіння № 106 по вулиці Чайковського в м. Дніпропетровську спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Визнано право власності на ? частину домоволодіння № 106 по вулиці Чайковського в м. Дніпропетровську за ОСОБА_2.

Визнано право власності на ? частину домоволодіння № 106 по вулиці Чайковського в м. Дніпропетровську за ОСОБА_3.

Визнати право власності на ? частину автомобіля Volkswagen Transporter, 1999 року випуску, державний номерний знак АЕ 13990 за ОСОБА_2.

Визнати право власності на ? частину автомобіля Volkswagen Transporter, 1999 року випуску, державний номерний знак АЕ 13990 за ОСОБА_3.

Визнати право власності на ? частину автомобіля Mercedes-Benz Sprinter 515, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 за ОСОБА_2.

Визнати право власності на ? частину автомобіля Mercedes-Benz Sprinter 515, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 за ОСОБА_3.

В іншій частині позову відмовлено, також вирішено питання щодо судових витрат (том 1 а.с.161-164).

Не погодившись з рішенням, відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (том 1 а.с. 186-191).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що сторони по справі знаходилися у зареєстрованому шлюбі з 27 квітня 1985 року, який було розірвано 26 листопада 2014 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2014 року (том 1 а.с.а.с.51,52).

Після реєстрації шлюбу сторони почали проживати в домоволодінні №106 по вулиці Чайковського у м. Дніпропетровську, який відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 серпня 1994 року, виданого Четвертою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстровано в реєстрі під № 4-2282 належав ОСОБА_6 та ОСОБА_3 у рівних частинах (том 1 а.с.95)

Відповідно до договору дарування від 06.11.2004 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 та зареєстрованого в реєстрі під № 2-1543 ОСОБА_6 подарувала ? частину домоволодіння №106 по вулиці Чайковського в м. Дніпропетровську Передерій ОСОБА_8 (а.с.)

Відповідно до технічної документації наявної в матеріалах справи до 1998 року домоволодіння було збудоване із шлакобетону загальною площею 51,7 кв.м. житловою 25,4 кв.м. На території домоволодіння були сарай, вбиральня, літній душ. Домоволодіння було огороджене дощатим забором з залізними воротами.

З метою поліпшення житлових умов сторони за спільні кошти здійснили покращення домоволодіння та прибудинкових будівель та споруд.

Так у 1998 році сторони за спільні кошти зробили реконструкцію домоволодіння №106 по вулиці Чайковського в м. Дніпропетровську, здійснивши прибудови до основної частини житлового будинку, обклали будинок цеглою, побудували мансарду, здійснили капітальний ремонт комунікацій та всього будинку, а також виконали інші роботи по реконструкції домоволодіння, зокрема: у 1997 році літню кухню загальною площею 20,7 кв.м. обкладено цеглою; у 1998 році будинок обкладено цеглою, до будинку прибудовано дві жилих кімнати 10,3 та 12,2 кв.м., ванну кімнату 7,2 кв.м. (житлова прибудова АІ -1 загальною площею 38,3 кв.м.), веранду перебудовано в житлову кімнату 9,9 кв.м., та кладову 0,8 кв.м., прибудовано сіни 16,0 кв.м, ганок (житлова прибудова А2 -1), побудовано мансарду 87,3 кв.м., побудовано гараж площею 32,3 кв.м. з оглядовою ямою.

Всі прибудови та реконструкції будинку було зроблено відповідно до чинного на той час законодавства, що підтверджується рішеннями виконкому АНД районної ради м. Дніпропетровська від 17.04.1998 року № 160/8 (житлові прибудови та веранда) та від 12.12.1998 року №301/6 (мансарда), актом введення в експлуатацію реконструйованого будинку житловою площею 58,1 кв.м. затвердженого рішенням АНД районної ради від 18.09.1998 року № 374/6 та свідоцтвом про право власності по ? частині домоволодіння на імя ОСОБА_6 та ОСОБА_3 від 09.10.1998 року (том 1 а.с.107-108).

Також за період шлюбу за спільні грошові кошти сторони придбали автотранспортні засоби, а саме: автомобіль Volkswagen Transporter, 1999 року випуску, зареєстрований 27.05.2003 в органах МРЕВ державний номерний знак АЕ 13990, та автомобіль Mercedes-Benz Sprinter 515, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, який був придбаний у 2012 році на імя відповідача.

Отже, судом було встановлено, що спірне майно, а саме, ? частина домоволодіння №106 по вулиці Чайковського у м. Дніпропетровську, автомобіль Volkswagen Transporter, 1999 року випуску, та автомобіль Mercedes-Benz Sprinter 515, 2007 року випуску, є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3.

Задовольняючи позовні вимоги в частині розподілу спільної сумісної власності подружжя, а саме визнання за ОСОБА_6 та ОСОБА_3, права власності за кожним на ? частину автомобіля Mercedes-Benz Sprinter 515, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та автомобіля Volkswagen Transporter, 1999 року випуску, суд 1 інстанції виходив з того, що дане майно є спільною сумісною власністю подружжя, при його поділі частки майна сторін є рівними. Враховуючи, що сторони не дійшли згоди щодо поділу спірного майна та сплати відповідної грошової компенсації, а саме, автомобіля Mercedes-Benz Sprinter 515, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та автомобіля Volkswagen Transporter, 1999 року випуску, державний номерний знак АЕ 13990, суд 1 інстанції зазначене майно розділив шляхом визнання права власності на нього по ? частині за кожним із подружжя.

Щодо задоволення позовних вимог в частині визнання ? частини домоволодіння № 106 по вулиці Чайковського в м. Дніпропетровську спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та визнання права власності за кожним на ? частині домоволодіння № 106 по вулиці Чайковського в м. Дніпропетровську, суд 1 інстанції посилаючись на положення ст. 25 КпШС України, виходив з того, що ? частина домоволодіння №106 по вулиці Чайковського в м. Дніпропетровську, яка належить ОСОБА_3 на праві власності істотно збільшилася за час спільного проживання сторін по справі, а відтак є спільною сумісною власністю подружжя, і відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, підлягає розподілу та визнанню за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності по 1/4 частині за кожним на домоволодіння №106 по вулиці Чайковського в м. Дніпропетровську.

Вказані висновки суду відповідають обставинам справи, зроблені відповідно до норм матеріального та процесуального права.

Так, згідно ст. 25 КпШС України (яка діяла на час виникнення правовідносин), якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Дана норма кореспондує з вимогами ч.1 ст. 62 СК України.

За правилами ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 22 КпШС України (яка діяла на момент придбання автомобіля Volkswagen Transporter) майно, нажите подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном.

Згідно зі ст. 60 СК України (яка діяла на час придбання автомобіля Mercedes-Benz Sprinter 515) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

З розяснень, що містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Враховуючи, що сторони не домовилися про порядок поділу зазначеного майна, не дійшли згоди щодо отримання грошової компенсації одним із них та не внесли попередньо відповідну грошову компенсацію на депозитний рахунок суду, а автомобілі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток у праві спільної сумісної власності, суд 1 інстанції обґрунтовано визнав ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального розподілу, залишивши майно в їх спільній частковій власності (по ? частині кожному), що відповідає вимогам ст. 70 СК України.

Суд 1 інстанції також дійшов правильного висновку щодо задоволення позовних вимог в частині визнання ? частини домоволодіння № 106 по вулиці Чайковського в м. Дніпропетровську спільним майном подружжя ОСОБА_3 та визнання права власності за кожним на ? частині домоволодіння № 106 по вулиці Чайковського в м. Дніпропетровську, оскільки за час спільного проживання сторін, частка яка належить ОСОБА_3 на праві власності істотно збільшилася.

Доводи апеляційної скарга, щодо того, що суд 1 інстанції безпідставно дійшов висновку про поділ автомобіля Mercedes-Benz Sprinter 515, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, оскільки останній був придбаний ним особисто 18.03.2014 року, після припинення шлюбних відносин, які припинились на початку серпня 2012 року, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони є не обґрунтованими та не підтверджуються матеріалами справи.

Як вбачається із рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2014 року, шлюб між ОСОБА_2 до ОСОБА_3 було розрізано, з тесту вказаного рішення не вбачається, що шлюбні відносини між сторонами дійсно припиненні на початку серпня 2012 року (том 1 а.с.52).

Відповідно до п. 3 ч. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції дійшов помилкового висновку про істотність збільшення ? частини домоволодіння № 106 по вулиці Чайковського в м. Дніпропетровську, яка належить йому на праві власності, в результаті проведених у період 1994 року по 2012 роки поліпшення вказаного домоволодіння, колегія суддів не приймає до уваги виходячи з наступного.

Зі справи вбачається, що у 1998 році відбулася реконструкція домоволодіння № 106 по вулиці Чайковського в м. Дніпропетровську, було здійснено прибудови до основної частини житлового будинку, обкладено будинок цеглою, побудовано мансарду, здійснено капітальний ремонт комунікацій та всього будинку, а також виконано інші роботи по реконструкції домоволодіння, зокрема, у 1997 році літню кухню загальною площею 20,7 кв.м. обкладено цеглою, у 1998 році будинок обкладено цеглою, до будинку прибудовано дві жилих кімнати 10,3 та 12,2 кв.м., ванну кімнату 7,2 кв.м. (житлова прибудова АІ -1 загальною площею 38,3 кв.м.), веранду перебудовано в житлову кімнату 9,9 кв.м., та кладову 0,8 кв.м., прибудовано сіни 16,0 кв.м, ганок (житлова прибудова А2 -1), побудовано мансарду 87,3 кв.м., побудовано гараж площею 32,3 кв.м. з оглядовою ямою. Отже, відбулося істотне збільшення домоволодіння в результаті проведених у період 1994 року по 2012 роки поліпшень.

Апелянт, заперечуючи проти цього належних та допустимих доказів ані суду 1 інстанції, ані суду апеляційної інстанції не надав.

Як вбачається із матеріалів справи, ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2016 року по справі була призначена експертиза за клопотанням представника ОСОБА_3, провадження зупинено (том 2 а.с.35).

25 січня 2017 року справа була повернута з експертної установ без виконання ухвали суду, оскільки не було виконано клопотання експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз про надання додаткових матеріалів, необхідних для виконання експертизи, провадження по справі було відновлено.

06 липня 2017 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області матеріали цивільної справи були направленні для продовження проведення судової будівельно технічної експертизи на підставі ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2016 року (том 2 а.с.112).

08 серпня 2017 року на адресу апеляційного суду надійшло клопотання експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз про надання додаткових матеріалів, необхідних для виконання експертизи, а саме: копію технічного паспорту на домоволодіння за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Чайковського, №106, станом на 1994 рік; проект на виконані роботи, акт на скриті роботи за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Чайковського, №106; документи які б могли конкретизувати дату виконання робіт за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Чайковського; документи які підтверджують в якому обсязі, з використанням яких машин і механізмів, вартості матеріальних ресурсів, власноруч або з залученням підрядної організації, виконувались будівельні роботи за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Чайковського, №106 (том 2 а.с.113).

05 жовтня 2017 року справа була повернута з експертної установ без виконання ухвали суду, оскільки не було виконано клопотання експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз про надання додаткових матеріалів, необхідних для виконання експертизи, провадження по справі було відновлено (том 2 а.с.116-121).

Зважаючи на те, що експертиза по справі не проведена, інших доказів суду надано не було, апеляційний суд позбавлений можливості перевірити доводи апелянта щодо того, що суд 1 інстанції дійшов помилкового висновку про істотність збільшення ? частини домоволодіння № 106 по вулиці Чайковського в м. Дніпропетровську, яка належить йому на праві власності, в результаті проведених у період 1994 року по 2012 роки поліпшень.

Що стосується доводів апелянта про те, що всі добудови й перебудови є самочинним будівництвом, то колегія суддів не приймає їх до уваги, оскільки такі твердження спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що всі прибудови та реконструкції будинку було зроблено відповідно до чинного на той час законодавства, що підтверджується рішеннями виконкому АНД районної ради м. Дніпропетровська від 17.04.1998 року № 160/8 (житлові прибудови та веранда) та від 12.12.1998 року №301/6 (мансарда), актом введення в експлуатацію реконструйованого будинку житловою площею 58,1 кв.м. затвердженого рішенням АНД районної ради від 18.09.1998 року № 374/6 та свідоцтвом про право власності по ? частині домоволодіння на імя ОСОБА_6 та ОСОБА_3 від 09.10.1998 року.

Отже, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував заперечення проти позову та доводи апеляційної скарги та не надав доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку.

Судді: