Ухвала

іменем україни

06 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., Гримич М.К., Ткачука О.С.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «ТДС» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації частини грошових коштів у зв'язку з порушенням термінів її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку та стягнення моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив суд визнати недійсним запис в трудовій книжці щодо формулювання причин звільнення за ст. 38 КЗпП України , зобов'язати товариство з обмеженою відповідальністю «ТДС» (далі - ТОВ «ТДС») змінити формулювання причин звільнення на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, стягнути на його користь невиплачену при звільненні вихідну допомогу в сумі 18 000 грн, заборгованість по заробітній платі, компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку із порушенням термінів їх виплати та середній заробіток за затримку виплати належних йому сум в загальному розмірі 22 285 грн, а також 100 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_4 залишено без задоволення.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати ухвалені судові рішення, а справу передати на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що наказом від 11 грудня 2013 року ОСОБА_4 прийнято на роботу з 12 грудня 2013 в ТОВ «ТДС» на посаду заступника директора підприємства (а.с. 35).

Відповідно до заяви про звільнення від 13 березня 2014 року ОСОБА_4 просив його звільнити з займаної посади за власним бажанням (а.с. 4).

13 березня 2014 ОСОБА_4 звільнено з займаної посади за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України, що підтверджується наказом про звільнення № 6-ок від 13 березня 2014 року (а.с. 5).

У день звільнення позивачу була видана трудова книжка та проведена оплата належних йому сум.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, врахувавши положення статей 38, 39, 44, 116, 117 КЗпП України, положення Закону України Закону України «Про оплату праці», дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_4 позовних вимог. Разом з цим, судом обґрунтовано вказано про те, що позивачем не надано доказів отримання розрахунку при звільненні у меншому розмірі, ніж відображено у платіжних документах, а обставини на які посилався останній не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Доводи касаційної скарги про звільнення позивача за ч. 3 ст. 38 КЗпП України не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, судами вірно встановлено, що ОСОБА_4 просив звільнити його за власним бажанням без посилання на ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Також судами вірно відмовлено у стягненні вихідної допомоги, оскільки, позивач звільнився з роботи за власним бажанням і останнім цього не спростовано та не доведено, що його звільнення відбулося у зв'язку з порушенням відповідачем законодавства про оплату праці, а тому відсутні підстави для виплати позивачу вихідної допомоги, передбаченої ст. 44 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

М.К. Гримич

О.С.Ткачук