Ухвала іменем україни
19 квітня 2017рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,Писаної Т.О., Попович О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про розірвання договору дарування земельної ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 26 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2010 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що рішенням сесії Долинської міської ради від 29 травня 1997 року його батькові - ОСОБА_8 було надано безоплатно у приватну власність земельну ділянку по АДРЕСА_1, площею 0,5873 га, із них: 0,10 га для обслуговування житлового будинку та 0,4873 га для ведення підсобного господарства. Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 30 липня 2004 року він після смерті батька успадкував будинок по АДРЕСА_1. Після цього звернувся до Долинської міської ради про передачу йому у власність земельних ділянок, які були передані його батькові у власність. Проте згідно із п. 9.1 рішення Долинської міської ради йому у власність передано лише 0,4712 га, із яких: 0,10 га для обслуговування будинку та господарських споруд і будівель, а 0,3712 га для ведення особистого підсобного господарства. На підставі вказаного рішення він виготовив державний акт на землю від 10 жовтня 2005 року. На підставі договору дарування від 12 жовтня 2005 року він відчужив частину землі площею 0,2217 га відповідачу ОСОБА_7

Оскільки рішенням Долинського районного суду від 12 листопада 2007 року скасовано п. 9.1 рішення Долинської міської ради від 23 червня 2005 року, яким йому було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,4712 га, уточнивши позовні вимоги, просив суд розірвати укладений між ним та ОСОБА_7 договір дарування земельної ділянки від 12 жовтня 2005 року.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 26 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач пропустив передбачений ст. 728 ЦК України строк позовної давності в один рік та не навів правових підстав для розірвання договору дарування, передбачених ст. 727 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами порушення його прав оспорюваним договором дарування, що виключає застосування ч. 2 ст. 652 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу задоволення позову про розірвання вказаного договору.

Такі висновки апеляційного суду є обґрунтованими та відповідають встановленим у справі обставинам.

Судом встановлено, що згідно з п. 9.1 рішення Долинської міської ради від 23 червня 2005 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30 липня 2004 року ОСОБА_6 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,4712 га по АДРЕСА_1. З них, зокрема: 0,10 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, 0,3712 га для ведення особистого селянського господарства. 10 жовтня 2005 року на підставі вказаного рішення позивачу видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 (а. с. 6-7, 10).

12 жовтня 2005 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір дарування, за умовами якого дарувальник безоплатно передав у власність дарувальнику право на земельну ділянку площею 0,2217 га для ведення особистого селянського господарства, без права на зміну цільового призначення, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, а обдарований прийняв у подарунок вищевказану земельну ділянку (а. с. 5).

Рішенням Долинського районного суду від 12 листопада 2007 року було задоволено позов Долинського міжрайонного прокурора в інтересах ОСОБА_6, визнано нечинним та скасовано п. 9.1 рішення Долинської міської ради від 23 червня 2005 року «Про розгляд заяв громадян на основі цивільно-правових угод».

Посилаючись на те, що відбулася істотна зміна обставин, якими сторони керувались при укладенні договору дарування, зокрема скасовано рішення про передачу земельної ділянки, що є предметом договору дарування від 12 жовтня 2005 року, та державний акт на неї, ОСОБА_6 просив на підставі ст. 652 ЦК України розірвати укладений між ним та ОСОБА_7 договір дарування земельної ділянки.

Загальні підстави для зміни чи розірвання усіх видів договорів регулюються положеннями ст. ст. 651, 652 ЦК України.

Так, в силу ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.

Відповідно до 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Ставлячи питання про розірвання договору на підставі ст. 652 ЦК України, позивач повинен відповідно до ст. 60 ЦПК України довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Разом з тим метою договору дарування є передача власником (дарувальником) свого майна у власність іншої особи (обдарованого) без отримання будь-якої взаємної винагороди (майнового задоволення).

Інші підстави для розірвання договору передбачені також спеціальними нормами закону.

Зокрема, згідно зі ст. 727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров'я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Якщо обдаровуваний вчинив умисне вбивство дарувальника, спадкоємці дарувальника мають право вимагати розірвання договору дарування. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо внаслідок недбалого ставлення обдаровуваного до речі, що становить культурну цінність, ця річ може бути знищена або істотно пошкоджена.

Таким чином, вказана стаття містить спеціальні правила про розірвання договору дарування в судовому порядку, що виключає застосування ч. 2 ст. 651 ЦК України.

З огляду на це правильним є висновок місцевого суду що договір дарування має односторонній характер, його метою є передача власником (дарувальником) свого майна у власність іншої особи (обдарованого) без отримання будь-якої взаємної винагороди, відповідно положення ст. ст. 651 та 652 ЦК України не можуть бути застосовувані щодо його розірвання.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням встановлених у справі обставин та виходячи із системного аналізу норм права, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки позивач на момент звернення до суду з указаним позовом не є особою, право якої порушено, невизнано чи оспорено (ст. 16 ЦПК України) оскаржуваним договором дарування земельної ділянки яку він отримав на підставі скасованого рішення міської ради, тому в суду відсутні передбачені законом підстави для розірвання договору дарування та захисту його права.

Із матеріалів справи та змісту оскаржуваного рішення апеляційного суду не вбачається, що судом при розгляді скарги допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а рішення апеляційного суду - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: В.М. Коротун Л.М. Мазур Т.О. Писана О.В. Попович