Справа № 347/590/16
Провадження № 22-ц/779/1273/2017
Головуючий у 1 інстанції Крилюк М.І. М. І.
Суддя-доповідач Матківський
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Горейко М.Д., Малєєва А.Ю.

секретаря Шемрай Н.Б.

з участю апелянта ОСОБА_1, його представників: ОСОБА_2 та ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання недійсними правочинів з апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду від 21 червня 2017 року, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з даним позовом та просив ухвалити рішення про визнання недійсними договору дорування ? частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що в с. Рожнів вул. Шевченка 159 Косівського району, Івано-Франківської області, укладеного 01.10.2015 року, договору дарування ? частини земельної ділянки площею 0,1499 га., що в с. Рожнів Косівського району Івано-Франківської області, укладеного 01.10.2015 року та нотаріально посвідчену заяву від 01.10.2015 року.

Заявлені вимоги позивач обґрунтував тим, що 01.10.2015 року між ним та ОСОБА_5, від імені якої згідно нотаріально посвідченої довіреності діяла ОСОБА_4, було укладено договір дарування ? частини житлового будинку, згідно якого подарував, а відповідач у справі, в особі її представника, прийняла в дар належну йому на праві власності ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що в с. Рожнів вул. Шевченка 159 Косівського району, Івано-Франківської області. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за № 1028.

Також 01.10.2015 року між ним та відповідачем, від імені якої діяла представник ОСОБА_4 було також укладено і договір дарування ? частини земельної ділянки, площею 0,1499 га., що в с. Рожнів Косівського району Івано-Франківської області.

Право власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку зареєстровано 03.10.2015 року за ОСОБА_5 приватним нотаріусом ОСОБА_6 на підставі оспорюваних договорів дарування, що стверджується відповідними витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Також 01.10.2015 року ним підписано заяву, справжність підпису на якій посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_6 за реєстровим №1032, згідно якої стверджував , що нежитлова будівля «Кафе Рибниця», яке знаходиться в с. Рожнів по вул. Шевченка, Косівського району було побудовано під час шлюбу є особистою приватною власністю ОСОБА_5.

Вважає, що обидва договори та заява підлягають визнанню недійсними в судовому порядку, як такі, що укладені у хворобливому стані (не усвідомлював значення своїх дій) та під впливом помилки, оскільки вважав, що між ним та його дружиною укладається нотаріально посвідчений договір про поділ (виділ) спільного майна подружжя, визначеного ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 24.02.2011 року по справі 2-238/2011 року.

За час продовження перебування в шлюбі разом із дружиною спільно провели добудову кафе та 21.11.2014 року відповідачка здала його в експлуатацію.

В кінці вересня повернувся із Польщі додому та між обома виник конфлікт під час якого відповідач без його згоди забрала документи на автомобіль, а також інші особисті документи та вимагала реального проведення поділу майна. По вказаному факту звертався в правоохоронні органи, був в стресовому стані та практично був доведений до відчаю, а тому 01.10.2015 р після телефонного дзвінка відповідача, погодився з»явитись в нотаріальну контору для підписання документів, як він розумів, по факту розподілу їхнього спільного майна.

В нотаріуса він нічого не читав, вважав, що підписують документи пов»язані із реальним розподілом майна. Після чого він перейшов проживати до своєї дочки. На слідуючий день він вчитавшись в текст викладених договорів дарування зрозумів їх зміст та звернувся до нотаріуса про скасування таких правочинів.

Рішенням Косівського районного суду від 21 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення представник ОСОБА_1- ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Апелянт у скарзі зазнає, що суд не врахував доводи позивача про те, що він не мав наміру безоплатно відчужувати свою частину будинку та земельної ділянки. Внаслідок тривалого конфлікту з дружиною у нього загострились хронічні захварювання, в день підписання договорів у нього паморочилось в голові. Вважав, що підписує договори повязані з остаточним розподілом спільного майна подружжя.

Суд безпідставно відхилив клопотання про призначення комплексної судової психолого-психіатричної експертизи, посилаючись на відсутність підстав для призначення повторної експертизи. Крім цього представником заявлялось клопотання про виклик експерта в судове засідання з метою розяснення діагнозу та вплив його на можливість усвідомлено приймати рішення. Вважає, що експерт міг дати відповідь з приводу тих запитань комплексної експертизи, в призначенні якої суд відмовив.

Суд не врахував, що проведеною у справі експертизою йому встановлено діагноз, пов'язаний з психічним захворюванням. Помилково прийшов до висновку, що після затвердженої мирової угоди ухвалою Косівського районного суду від 24.02.2012 року щодо поділу майна між ним та ОСОБА_5 не було уже що ділити.

Суд не дав оцінку письмовим доказам, що ОСОБА_4 від імені ОСОБА_5 зверталась із заявами про оцінку майна, видачу витягу з техдокументації та оцінку землі і все робилося у день вчинення правочинів.

Крім цього представником було уточнено підстави позову визнання недійсними правочини з підстав їх вчинення під впливом помилки. Суд безпідставно не взяв до уваги його доводи щодо наявності помилки та спотворив пояснення представника відповідача ОСОБА_4, яка була присутня при укладені оспорюваних правочинів. В судовому засіданні вона неодноразово говорила, що за ? частку будинку і земельної ділянки сплатили 40000 дол. США, про що зазначено у розписці. В судових дебатах ОСОБА_4 змінила пояснення, що кошти за розпискою сплачено йому за частку в кафе «Рибниця». Визнання стороною факту сплати йому коштів за ? частину будинку та земельної ділянки має важливе значення, оскільки договір дарування є безоплатним.

Вислухавши доповідача, апелянта та його представника, які вимоги скарги підтримали, представника відповідача, яка вимоги скарги не визнала, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що ні позивачем ні його представником не представлено жодних доказів які б давали підстави для визнання правочинів та заяви позивача недійсними з підстав передбачених як вимогами ст. 225 так і 229 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обґрунтованим, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції правильно встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що сторони по справі з 21 жовтня 2003 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Косівського районного суду від 25.11.2015 року, що набрало законної сили 11.12.2015 року(а.с.25 т.1 ).

Відповідно до ухвал суду від 24.02.2011 року та 28.04.2012 року (а.с.17-20 т.1) в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, про поділ майна спільної сумісної власності подружжя затверджено мирову угоду.

На виконання вказаних ухвал суду кожен із сторін у 2012 році зареєстрував право власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що в с. Рожнів по вул. Шевченка №159 Косівського району та на ? частину земельної ділянки площею 0,1499 га, що в с. Рожнів Косівського району.

Право власності на об»єкт незавершеного будівництвом «Кафе Рибниця» за наслідками мирової угоди зареєстровано не було, за відсутності відомостей про ступінь готовності будівлі.

Після проведеного розподілу майна, сторони в справі продовжували спільно проживати до вересня 2015 року, після чого через конфлікт, що виник між ними, останні остаточно розійшлись та вирішили між собою питання майнового характеру.

Як вбачається із оспорюваного позивачем договору дарування ? частини житлового будинку (а.с.9-10 т.1) посвідченого приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу ОСОБА_6 01.10.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1028 ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_5, від імені якої діяла ОСОБА_4, прийняла в дар належний дарувальнику на праві приватної власності ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що в с. Рожнів вул. Шевченка №159 Косівського району Івано-Франківської області.

Також відповідно до оспорюваного позивачем договору дарування ? частини земельної ділянки (а.с.12-13 т.1) посвідченого приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу ОСОБА_6 01.10.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1030 ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_5, від імені якої діяла ОСОБА_4, прийняла в дар ? частину земельної ділянки площею 0,1499 га, що в с. Рожнів Косівського району Івано-Франківської області, кадастровий номер №:01:003:0232. Цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд.

Право власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку зареєстровано 03.10.2015 року за ОСОБА_5 приватним нотаріусом ОСОБА_6 на підставі вищевказаних, оспорюваних позивачем, договорів дарування, що стверджується відповідними витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ( а.с.11, 14 т.1)

01.10.2015 року ОСОБА_1 підписано заяву, справжність підпису на якій посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_6 за реєстровим №1032 (а.с.21 т.1), згідно якої ОСОБА_1 стверджував, що нежитлова будівля «Кафе Рибниця», яке знаходиться в с. Рожнів по вул. Шевченка Косівського району було побудовано ними під час шлюбу є особистою приватною власністю ОСОБА_5. Будь-яких притензій як моральних так і матеріальних до ОСОБА_5 не має. Текст заяви ОСОБА_1Ю, прочитаний, її зміст зрозумілий і відповідає його волі в чому і розписується.

Відповідно до ст. ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На задоволення клопотання представника позивача, судом ухвалою від 06.06.2016 року (а.с.190-191 т.1) було призначено судово-психіатричну експертизу, виконання якої доручено Львівській обласній клінічній психіатричній лікарні. Для повного та об»єктивного експертного дослідження судом на проведення експертизи направлялись матеріали справи та всі медичні документи надані сторонами.

Відповідно до висновку № 382 від 11.11.2016 року (а.с.200-204 т.1) судово-психіатричної експертизи ОСОБА_1 не страждає хронічним стійким психічним розладом а виявляє органічний розлад особистості та поведінки з нерізко-вираженим психоорганічним синдромом. ОСОБА_1 на час складання договору дарування ? частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1499 га що в с. Рожнів Косівського району на 01.10.2015 року не страждав хронічним стійким психічним розладом та не перебував у стані тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності, виявляв органічний розлад особистості та поведінки з нерізко вираженим психоорганічним синдромом. ОСОБА_1 за своїм психічним станом на момент посвідчення вказаних договорів дарування міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Експертною комісією також досліджено, що виявлений у позивача органічний розлад особистості та поведінки з нерізко вираженим психоорганічним синдромом не відноситься та не відносився у період вересня- жовтня 2015 року до тяжкого психічного розладу та не позбавляв його здатності реально сприймати оточуючу дійсність та регулювати свою поведінку.

Згідно ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У відповідності до вимог ч.1 ст.229 ЦК україни, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 ЦК України та статей 203, 717 цього Кодексу у сукупності вважаються правильно застосованими.

Відповідно до змісту договорів дарування сторони діяли вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу як фізичного так і психічного, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків, обумовлених умовами договору, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам"яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись щодо обставин, обумовлених умовами договору, діючи без впливу обману, сторони були попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладені договори. Вказана обставина передбачена в умовах укладених договорів.

Наведене свідчить про те, що ОСОБА_1Ю, мав намір на укладення саме договорів дарування, а не іншого правочину. Сам текст договорів викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту.

Крім цього, в матеріалах справи на (аркушах 109-171 т.1) наявні письмові документи, які свідчать про те, що позивач ОСОБА_1 в період до та після укладення договорів дарування, проводив активну підприємницьку діяльність у Польщі: підписував договори, бухгалтерські документи, накладні, тощо, оскільки був Генеральним директором і Головою правління двох підприємств.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що стороною позивача на доведено належними та допустимими доказами укладення оспорюваних правочинів, коли він не усвідомлював своїх дій чи під впливом помилки.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_1 в нотаріуса нічого не читав, вважав, що вони підписують документи пов»язані із реальним розподілом майна, колегія суддів відхиляє, оскільки поділ їх майна відбувся ще у 2011 році, згідно ухвали про укладення мирової угоди. Крім цього, наявні в матеріалах справи письмові документи свідчать про те, що позивач розумів що саме він підписує, які правочини укладаються та їх наслідки.

Доводи позивача, що ОСОБА_4 від імені ОСОБА_5 зверталась із заявами про оцінку майна, видачу витягу з техдокументації та оцінку землі і все робилося у день вчинення правочинів не можуть бути не можуть вважатись обставинами, які мають істотне значення, щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до копії розписки на (а.с. 15 т.1) ОСОБА_1 у день укладення правочинів отримав від ОСОБА_5 від імені якої діяє ОСОБА_4, згідно доручення 40000 дол. США.

У засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 пояснив, що основною його помилкою було те, що повірив дружині і зрозумів, що вона його обманула, коли після підписання договорів дарування приїхав до будинку у селі Рожнів і не виявив, автомобіля який по домовленості повинен залишитись у його користуванні. Пізніше з»ясував, що на даному автомобілі відповідач поїхала у Польщу де з складів забрала весь спільний товар, який використовували у підприємницькій діяльності.

Відповідно до копії позовної заяви на (а.с. 99-102 т.1)ОСОБА_1 звертався до суду з позовом про визнання недійсними правочинів які вчинені під впливом обману, насильства та збігу тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах.

Ухвалою суду від 22.02.2016 року (а.с. 97 т.1) даний позов залишено без розгляду на підставі заяви поданої позивачем.

Підсумовуючи вище описане, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно досліджено обставини справи, зібраним доказам дана належна правова оцінка, висновок суду про недоведеність обставин, які б свідчили про те, що оспорювані правочини укладені особою, під впливом помилки є вірним. Позивач допустимими та належними доказами не довів, що помилка дійсно мала місце, наявність обставин які вказують на помилку чи неправильне сприйняття фактичних обставин.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильного висновку суду першої інстанції при вирішенні спору.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового або зміни рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 218, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Косівського районного суду від 21 червня 2017 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: М.Д. Горейко

ОСОБА_7