Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф.,Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ОСОБА_7 про визнання строку дії трудового договору незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 08 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2016 року ОСОБА_8 звернулася до суду із указаним позовом допублічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Укрзалізниця»), обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що із 12 липня 2013 року вона працювала у пасажирському депо станції Одеса-Головна служби пасажирських перевезень регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» на посаді начальника потягу. 15 вересня 2014 року їй надано відпустку по догляду за дитиною до трьох років, яку вона використала частково, 24 жовтня 2015 року вийшла на роботу.

05 листопада 2015 року була вимушена під тиском відповідача підписати контракт на строк дії до 31 грудня 2015 року. Наказом від 31 грудня 2015 року її звільнено із займаної посади на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку трудового договору.

Разом з тим, укладення строкового трудового договору порушує її право на працю на постійній основі, ініціатором укладення контракту виступив роботодавець, вона не мала бажання щодо укладення строкового трудового договору. Крім того, контракт мав бути укладений на строк не менше 1 року.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_8 просила поновити її на посаді начальника потягу, зобов'язати відповідача укласти із нею строковий трудовий договір на строк 5 років, визнавши контракт від 05 листопада 2015 року недійсним, стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу із 01 січня 2016 року до дня укладення трудового договору та відшкодування моральної шкоди у розмірі 27 560 грн, завданої незаконним звільненням.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08 червня 2016 року, позов ОСОБА_8 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_8 із 31 грудня 2015 року на посаді начальника потягу пасажирського депо станції Одеса-Головна служби пасажирських перевезень регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». Стягнуто із ПАТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_8 середній заробіток за час вимушеного прогулу із 01 січня 2016 року до моменту поновлення на роботі, відшкодування моральної шкоди у розмірі 08 тис. грн. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ПАТ «Укрзалізниця», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_8

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідноч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_8 із 12 липня 2013 року працювала у пасажирському депо станції Одеса-Головна служби пасажирських перевезень регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» на посаді начальника потягу. 15 вересня 2014 року їй надано відпустку по догляду за дитиною до трьох років, яку вона використала частково, 24 жовтня 2015 року вийшла на роботу.

На підставі наказу начальника депо від 05 листопада 2015 року № 1903-ОС про укладення нового контракту по закінченню терміну дії попереднього контракту, 05 листопада 2015 року із ОСОБА_8укладено контракт на строк дії до 31 грудня 2015 року.

Наказом від 31 грудня 2015 року її звільнено із займаної посади на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку трудового договору.

Поновлюючи ОСОБА_8 на роботі, суд першої інстанції виходив із того, що укладений 05 листопада 2015 року контракт суперечить вимогам п. 8 Положення про укладання контрактів із працівниками залізничного транспорту, затвердженого наказом Укрзалізниці від 04 березня 2014 року № 056-ц/од, яким передбачено, що контракт із працівником укладається на строк від 1 до 5 років, крім випадків прийому на роботу працівника на період літніх пасажирських перевезень або новорічних чи різдвяних свят. Із позивачем укладено контракт на строк менше 2 місяців та не в період літніх пасажирських перевезень або новорічних чи різдвяних свят.

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції. Разом з тим, доводи апеляційної скарги належним чином не дослідив та не спростував.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (п. 2 і 3 ч. 1 ст. 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

За змістом ст. 39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Строковий договір може бути укладено між сторонами як при прийнятті на роботу працівника, так і в процесі виконання трудових обов'язків, якщо є підстави для його укладення (переукладення). Застережень або обмежень з цього питання КЗпП України або інші нормативні акти, які регулюють правовідносини у сфері праці, не мають.

Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, вважаються такими, що укладені на невизначений строк, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 23 КЗпП України, тобто, коли сторони самі визначають строк дії трудового договору, який укладають або переукладають між собою. Строковий договір може укладатися на будь-який строк, визначений за погодженням сторін.

Наказ відповідача від 05 листопада 2015 року № 1903-ОС визначає конкретні строки виконання ОСОБА_8 обов'язків начальника потягу пасажирського депо станції Одеса-Головна служби пасажирських перевезень регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» - із 05 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року.

Підставою видачі наказу на умовах строкового трудового договору (із 05 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року включно), є особиста заява ОСОБА_8 (а. с. 132).

Перевіряючи правильність вирішення справи судом першої інстанції, апеляційний суд не дослідив зміст цієї заяви ОСОБА_8, не встановив, на яких умовах вона погодилася виконувати обов'язки начальника потягу пасажирського депо станції Одеса-Головна служби пасажирських перевезень регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», зокрема не з'ясував, чи мала місце її згода на строковість трудового договору; з урахуванням встановлених обставин судом не з'ясовано, чи не має у такому випадку погодження сторонами строку дії трудового договору, після закінчення якого він припиняється за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Крім того, у матеріалах справи відсутнє Положення про укладання контрактів із працівниками залізничного транспорту, затвердженого наказом Укрзалізниці від 04 березня 2014 року № 056-ц/од, покладене в основу висновків судів щодо недійсності контракту ОСОБА_8 в частині строку.

За ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215, 303, 315-316 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведення розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).

Вирішуючи питання про стягнення сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції не навів розрахунків стягнутої ним за ч. 2 ст. 235 КЗпП України суми, не визначив конкретний її розмір та обмежився посиланням на те, що із ПАТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_8 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу із 01 січня 2016 року до моменту поновлення на роботі. Крім того, періодом стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є час із дати незаконного звільнення по дату набрання чинності рішенням суду про поновлення на роботі. Затримка виконання рішення про поновлення на роботі є підставою відповідальності роботодавця за ст. 236 КЗпП України, що не є предметом позову у справі.

Апеляційний суд доводів апеляційної скарги належним чином не перевірив, наведених порушень судом першої інстанції норм процесуального права не усунув.

Враховуючи викладене, постановлена апеляційним судомухвала підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції за ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 08 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик