ухвала

іменем україни

01 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши у судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_3 на неправомірні дії державного виконавця, скасування постанови про стягнення з боржника виконавчого збору, за касаційною скаргою департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 18 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 19 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду зі скаргою неправомірні дії державного виконавця, скасування постанови про стягнення з боржника виконавчого збору,обґрунтовуючи вимоги тим, що державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України ОСОБА_4 на порушення вимог ст. ст. 25, 27, 28 Закону України «Про виконавче провадження» прийнято протиправну постанову про стягнення виконавчого збору. Просила визнати дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України ОСОБА_4 неправомірними та визнати протиправною і скасувати постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 12 лютого 2013 року.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 18 березня 2016 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 19 травня 2016 року, скаргу задоволено. Поновлено ОСОБА_3 строк на звернення до суду зі скаргою на дії головного державного виконавця ОСОБА_4 відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України. Визнано дії головного державного виконавця ОСОБА_4 відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України неправомірними та визнано протиправною і скасовано постанову головного державного виконавця ОСОБА_4 відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України № 34398367 про стягнення з боржника виконавчого збору від 12 лютого 2013 року.

У касаційній скарзі департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України просить скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанцій та постановити нову ухвалу про відмову в задоволенні скарги, посилаючись на порушенням судами норм процесуального права.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 15 листопада 2011 року задоволено позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави.

На виконання вказаного судового рішення 20 квітня 2012 року було видано виконавчий лист про звернення стягнення на предмет застави - транспортний засіб, марка Lexus, модель Б8 460, рік випуску 2007, тип легковий седан, дата реєстрації 23 липня 2009 року, свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_1, видане відділом реєстраційно-екзаменаційної роботи-1 управління Державної автомобільної інспекції у м. Києві, що належить ОСОБА_3

13 вересня 2012 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, якою боржнику встановлено строк для добровільного виконання рішення суду 7 днів з моменту винесення (отримання) постанови про відкриття виконавчого провадження. Також роз'яснено боржнику, що при невиконанні рішення у наданий для самостійного виконання строк до боржника буде застосовано примусовий порядок виконання зобов'язання зі стягненням з нього виконавчого збору та витрат, пов'язаних із провадженням виконавчих дій. Копію постанови про відкриття виконавчого провадження надіслано сторонам виконавчого провадження рекомендованою кореспонденцією зі зворотнім повідомленням.

Боржником рішення суду у надані для добровільного виконання строки не виконано.

25 вересня 2012 року на адресу відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України надійшла спільна заява боржника ОСОБА_3 та стягувача ПАТ «Дельта Банк» щодо передачі мирової угоди для визнання до суду, до якої було додано текст мирової угоди.

Листом від 17 жовтня 2012 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України на адресу Шевченківського районного суду м. Києва направлено мирову угоду сторін для затвердження.

17 грудня 2012 року у додаток до листа від 17 жовтня 2012 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби на адресу Шевченківського районного суду м. Києва було направлено на затвердження мирову угоду від 11 грудня 2012 року (з урахуванням уточнень), укладену між боржником та стягувачем.

28 грудня 2012 року до відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України надійшла заява ОСОБА_3 про закінчення виконавчого провадження, до якої додано ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 17 грудня 2012 року про затвердження мирової угоди у справі в процесі виконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 15 листопада 2011 року. При цьому у вказаній заяві ОСОБА_3 повідомила відділ державної виконавчої служби про добровільне виконання умов мирової угоди у повному обсязі, на підтвердження чого у додатках до заяви додала копії квитанцій від 26 грудня 2012 року про сплату коштів.

02 січня 2013 року на адресу відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України надійшла заява ПАТ «Дельта Банк» щодо завершення виконавчого провадження у зв'язку із виконанням боржником умов мирової угоди у повному обсязі.

12 лютого 2013 року державним виконавцем було винесено постанову № 34398367 про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 2 490 413 грн 16 коп. у зв'язку із невиконанням боржником виконавчого листа у встановлений державним виконавцем семиденний строк.

27 лютого 2013 року державним виконавцем на підставі вимог п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, у якій зазначено про виділення постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 12 лютого 2013 № 34398367 в окреме провадження. Копію постанови направлено сторонам виконавчого провадження для відома.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що дії державного виконавця при винесення постанови про стягнення з боржника виконавчого збору не відповідали вимогам закону, оскільки державним виконавцем не доведено виникнення обставин, за яких виконавчий збір підлягає стягненню.

Такі висновки судів попередніх інстанцій відповідають вимогам закону та ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Так, відповідно до ст. 14 ЦПК України при набранні рішенням законної сили воно є обов'язковим до виконання на всій території України, а державна виконавча служба як єдиний орган примусового виконання зобов'язана вжити всі необхідні заходи для його виконання.

Згідно зі ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Статтею 25 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника про що виноситься відповідна постанова.

Сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання.

Окрім того, положеннями ч. 3 ст. 27 зазначеного закону передбачено, що у разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим законом. Виконавчий збір та витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України № 6-785цс15 від 06 липня 2015 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням положень ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України встановивши фактичні обставини, від яких залежить правильність вирішення справи, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), правильно виходили із того, що після закінчення строку для самостійного виконання судового рішення державним виконавцем не вчинялося жодних дій, спрямованих на його примусове виконання, у зв'язку із чим відсутні підстави для стягнення виконавчого збору.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставинами, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки доводи касаційної скарги стосуються переоцінки доказів, викладених в оскаржуваних рішеннях, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції, висновків судів не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги відхилити.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відхилити.

Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 18 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 19 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик