Провадження №22-ц/784/795/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 490/9044/16-ц Головуючий І інстанції - Гуденко О.А.
Провадження № 22-ц/784/795/17 Доповідач - Темнікова В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

при секретарі - Андрієнко Л.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Миколаївської міської ради на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання права на користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А :

В вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому посилався на те, що він є рідним сином ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. 09 березня 1999 році батько отримав ордер на житлове приміщення НОМЕР_1, виданий виконкомом Миколаївської міської ради на квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення № 255 від 25 квітня 1997 року. З того часу він періодично проживав у зазначеній квартирі з батьком, а з початку 2015 року після того, як батько захворів - постійно і по теперішній час. Зв'язок з квартирою він ніколи не втрачав, доглядав та доглядає за нею, сплачує квартплату та інші платежі. На підставі викладеного, позивач просив суд визнати за ним право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2017 року позов ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання права на користування житловим приміщенням задоволено та визнано за ОСОБА_1 право на користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1

Не погодившись з зазначеним рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та невірне з'ясування обставин справи.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 не визнав доводи апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Інші учасники процесу до судового засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи дані вимоги закону були виконані не в повній мірі.

Судом було встановлено, що квартира АДРЕСА_1 знаходиться у комунальній власності держави. З 17 травня 1983 року в цій квартирі проживав та був зареєстрований ОСОБА_3, який і був квартиронаймачем цієї квартири на підставі ордера НОМЕР_1 від 09.03.1999 року. Згідно довідки форми № 3 інших зареєстрованих осіб в зазначеній квартирі не було. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Квартира є однокімнатною, загальною площею 20,20 кв.м., житловою 11,1 кв.м.

Приймаючи рішення суд виходив з того, що з пояснень позивача, показів свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які є сусідами позивача та ОСОБА_2, випливає, що позивач щонайменше з 2015 року дійсно проживав з батьком однією сім'єю постійно у вказаній квартирі, що вони вели спільне господарство. Батько хворів і позивач постійно проживав з ним та здійснював догляд. Проте, актом, складеним комісією КП СКП «Гуртожиток», яке є балансоутримувачем будинку № 124-а по пр. Центральному, у складі ОСОБА_6 зазначено, що зі слів сусідки з квартири № 75 в квартирі проживав "дядя ОСОБА_3, який помер, більше ніхто не проживав, родичі інколи його навідували".

ОСОБА_6, допитана в якості свідка в судовому засіданні, пояснила, що виходила за вказаною адресою за дорученням міськвиконкому. Ніхто з сусідів не бажав підписуватися в Акті, або не відкривали двері. Акт вона склала зі слів дівчини з сусідньої квартири, більше ніяких відомостей щодо мешканців квартири № 76 їй не відомо. Тому суд критично віднісся до даного акту, який до того ж не відповідає встановленій формі.

Проаналізувавши зазначені обставини та посилаючись на ст. 64,65 ЖК України, ст.33 Конституції України, суд дійшов висновку, що позивач набув самостійного права користування спірним житловим приміщенням цієї квартири, так як вселився до наймача квартири ОСОБА_2 як член його сім'ї та виконує обов'язки по утриманню квартири.

Також суд виходив з того, що відсутність реєстрації позивача у спірній квартирі сама по собі не свідчить про те, що позивач, який вселився до житлового приміщення наймача за його згодою, не набув право користування цим жилим приміщенням, тоді як обставинами справи встановлено, що ОСОБА_2 висловлював таку згоду на вселення сина до спірної квартири як члена своєї сім'ї і ця квартира стала його постійним місцем проживання.

Однак, висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам по справі, оскільки приймаючи рішення по справі, суд не перевірив чому позивач не був зареєстрованим в спірній квартирі, де він зареєстрований, чи проживає позивач за місцем реєстрації та чи зберігає він за собою право на користування в помешканні, в якому він зареєстрований.

Проте, як убачається з інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухлме майно від 28.12. 2016р. позивач має на праві власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_2, яку він придбав 11 червня 2001р. на підставі договору купівлі - продажу, укладеному на Універсальній біржі «Південь». Згідно акту від 03.11.2016р., складеного комісією ЖЕК № 14 ЖКП, яке є балансоутримувачем будинку АДРЕСА_2, позивач проживає за даною адресою та зі слів сусідів часто їздить у відрядження. Факт реєстрації позивача за даною адресою з 05 жовтня 2001р. підтверджується довідкою ЖЕК № 14 ЖКП «Південь» від 08.11.2016р. та випискою з домової книги.

Із пояснень позивача в суді апеляційної інстанції вбачається, що він дійсно часто їздить у відрядження, хоча і працює неофіційно, а також те, що до 2001 року він проживав в будинку своєї бабусі по АДРЕСА_3, в квартирі батька постійно ніколи не проживав до 2015р. та не був там зареєстрований. У батька була інша сім'я, члени якої були зареєстровані в спірній квартирі, а потім виписалися та виїхали з неї. В квартирі АДРЕСА_2 знаходяться меблі, які належать йому та частина одягу. В квартирі батька також знаходиться необхідний йому одяг. Приватизувати квартиру батько не бажав. З реєстрації в квартирі АДРЕСА_2 він знявся після смерті батька та звернення до суду з позовом, а зареєструвався в спірній квартирі після рішення суду, яке є предметом оскарження по даній справі, що підтверджується даними про реєстрацію в паспорті позивача.

Зазначені вище обставини в їх сукупності свідчать про те, що суд не встановив, яка ж саме була досягнута угода між позивачем та квартиронаймачем спірної квартири при вселенні позивача в спірну квартиру та чи була ця квартира єдиним постійним місцем проживання позивача.

В той же час, позивач навіть в позовній заяві зазначав, що в спірній квартирі до 2015р. він проживав тільки періодично, а постійно став в ній проживати з початку 2015р., тобто після придбання ним квартири АДРЕСА_2. В акті від 06.04. 2016р., складеному сусідами ОСОБА_4 та ОСОБА_5, підписи яких не завірені належним чином, зазначено, що позивач зберігає свої речи в спірній квартирі і живе в ній з 2015р. В той же час, під час допиту у якості свідка, ОСОБА_5 пояснила, що позивач постійно проживає в спірній квартирі з 1999р., хоча сам позивач цього не стверджував. Свідки пояснили, що часто бачили позивача в квартирі батька, що він здійснював за ним догляд, але вони нічого не пояснювали чи жили вони однією сім'єю, чи був у них загальний бюджет, тощо. В той же час в акті, складеному КП СКП «Гуртожиток», яке є балансоутримувачем будинку № 124-а по пр. Центральному, у складі ОСОБА_6 зазначено, що зі слів сусідки з квартири № 75 в квартирі проживав "дядя ОСОБА_3, який помер, більше ніхто не проживав, родичі інколи його навідували".

Аналіз пояснень позивача в суді апеляційної інстанції свідчить про те, що він зберігає за собою право постійного користування квартироюАДРЕСА_2.

Проаналізувавши зазначені вище обставин по справі та докази, які їх підтверджують, у сукупності, колегія суддів вважає, що висновок суду про те, що спірна квартира з початку 2015 року стала постійним місцем проживання позивача, є помилковим, а висновок суду про те, що ОСОБА_2 висловлював згоду на вселення сина до спірної квартири як члена своєї сім'ї, взагалі не підтверджений ніякими доказами по справі.

Крім того, приймаючи рішення суд не врахував, що у повнолітніх дітей чи подружжя, які мають право власності на іншу квартиру та(або) зберігають за собою право на користування нею, не зважаючи на термін їх фактичного проживання в квартирі своїх батьків чи іншого подружжя за іншою адресою, не виникає самостійного права на користування квартирою батьків чи іншого подружжя. За таких обставин акт від 24 березня 2017р., який був наданий позивачем суду апеляційної інстанції не має вирішального значення при прийнятті рішення по справі.

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, колегія суддів вважає, що рішення суду слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки апеляційним судом винесено рішення на користь Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, з позивача слід стягнути на користь Виконавчого комітету Миколаївської міської ради понесені ним та документально підтверджені ( а.с. 71) витрати на сплату судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 606 грн. 32 коп.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, судова колегія,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Миколаївської міської ради задовольнити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання права на користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 - відмовити через їх необгрунтованість.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Виконавчого комітету Миколаївської міської ради понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 606 грн. 32 коп.

Рішення набирає законної сили негайно після його проголошення, але може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів після його проголошення в касаційному порядку.

Головуючий

Судді