Ухвала

іменем україни

01 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення порядку користування жилим приміщенням та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 30 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що він, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 рівних частках.

Ураховуючи те, що відповідачі постійно чинять йому перешкоди у користуванні зазначеним жилим приміщенням, просив зобов'язати ОСОБА_4 передати йому ключі від вхідних дверей квартири та не чинити перешкоди в користуванні належною 1/3 часткою житла, встановити порядок користування жилим приміщенням та виділити йому кімнату 1-6 площею 11,7 кв. м, відповідачам - кімнату 1-5 площею 17,5 кв. м та кімнату 1-8 площею 7,9 кв. м,коридор 1-1 площею 6,0 кв.м, комору 1-2 площею 0,9 кв. м, кухню 1-3 площею 7,5 кв. м, вбудовані шафи 1-4 площею 0,2 кв. м та 1-7 площею 0,6 кв. м, вбиральню 1-9 площею 1,1 кв. м та ванну кімнату 1-10 площею 2,5 кв. м залишити у загальному користуванні, а також стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на його користь 2 тис. грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 30 серпня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 та виділено у користування: ОСОБА_3 - кімнату 1-6 з лоджією житловою площею 11,7 кв. м, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у спільне користування -кімнату 1-5 із балконом площею 17,5 кв. м та кімнату 1-8 площею 7,9 кв. м, приміщення кухні 1-3 площею 7,5 кв. м, ванної кімнати 1-10 площею 2,5 кв. м, вбиральні 1-9 площею 1,1 кв. м, коридору 1-1 площею 6,0 кв. м, вбудованих шаф площами 0,6 кв. м, 0,9 кв. м та 0,2 кв. м залишено у загальному користуванні співвласників.

У задоволенні решти позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_3 у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 успадкували по 1/3 частини квартири АДРЕСА_1.

Третім співвласником відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 21 березня 2002 року є неповнолітній ОСОБА_5

Згідно з технічною характеристикою квартира АДРЕСА_1, загальною площею 58 кв. м, складається із трьох кімнат житловою площею 37,1 кв. м: кімната 1-5 з балконом площею 17,5 кв. м, кімната 1-6 із лоджією площею 1 1,7 кв. м, кімната 1-8 площею 7,9 кв. м, кухня 1-3 площею 7,5 кв. м, ванна кімната 1-10 площею 2,5 кв. м, вбиральня 1-9 площею 1,1 кв. м, коридор 1-1 площею 6,0 кв. м, вбудовані шафи площами 0,6 кв. м, 0,9 кв. м, 0,2 кв. м (а. с. 54-56).

Відповідно до довідки товариства з обмеженою відповідальністю «ЖЕО» від 27 липня 2016 року у квартирі зареєстровані і проживають ОСОБА_4, його дружина ОСОБА_6 та їх двоє дітей: ОСОБА_5, 1999 рокународження, та ОСОБА_7, 2013 року народження.

Задовольняючи позов частково та встановлюючи порядок користування квартирою АДРЕСА_1 між сторонами, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що порядок користування квартирою між співвласниками можна встановити і такий порядок користування не буде суперечить вимогам закону та не буде порушувати інтереси кожного із співвласників.

При цьому, суд врахував, що відповідачі є батько й син і площа житлових приміщень, що виділяється їм у спільне користування, є 25,4 кв. м, тобто більшою від ідеальної частки.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За положеннями ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

У пункті 14 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20 роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

З огляду на зазначені вимоги закону, встановивши фактичні обставини справи, правильно визначивши, які правовідносини випливають із встановлених обставин справи, суди обґрунтовано задовольнили частково позов, виходячи із того, що між співвласниками існує конфлікт з приводу користування спірною квартирою, а запропонований позивачем варіант визначення порядку користування квартирою не суперечить законним правам та інтересам сторін як співвласників квартири.

Вказаним обставинам та наданим сторонами доказам судами надано належний правовий аналіз, що обґрунтовано відображено у мотивувальній частині оскаржуваних заявником судових рішень.

Доводи скарги про те, що стягнутий судом першої інстанції розмір правової допомоги, з яким погодився й апеляційний суд, не відповідає вимогам Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

У ч. 1 ст. 88 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судових витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У п. п. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, ст. ст. 84, 88, 89 ЦПК України.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Так, представником ОСОБА_3 - адвокатом Гуком Г.І. надано розрахунок розміру компенсації витрат на правову допомогу (а. с. 64), із розрахунку 580 грн за 1 годину за надання правової допомоги (1 150 грн х 40% х 1 год.), який відповідає фактичним обставинам справи і це вбачається з журналу судового засідання (а. с. 76).

Згідно з журналом судового засідання від 01 серпня 2016 року адвокат Гук Г.І. приймав участь у судовому засіданні з 10 год. 36 хв. до 11 год. 46 хв., тобто 1 год. 10 хв.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що адвокат Гук Г.І., окрім судового засідання, виконував об'єм роботи з підготовки до участі у розгляді справи.

Згідно з наявним у матеріалах справи розрахунком, наданим представником позивача, компенсації підлягає 2 520 грн. Між тим, із квитанції від 30 липня 2016 року вбачається, що позивачем фактично оплачено лише 1 тис. грн (а. с. 63).

Ураховуючи наведене, суди, вирішуючи питання про відшкодування витрат на правову допомогу, надали належну оцінку вказаним обставинам та обґрунтовано виходили з того, що понесені ОСОБА_3 судові витрати на правову допомогу в сумі 1 тис. грн підтверджені документально.

Інші доводи касаційної скарги також висновків судів не спростовують і зводяться до оцінки та переоцінки доказів, що не є компетенцією суду касаційної інстанції в розумінні ст. 335 ЦПК України, і не дають підстав вважати, що судами при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст.ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування судових рішень.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 30 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик