Провадження № 22ц/790/6003/17 Головуючий 1-ї інстанції - Харабадзе К.Ш.
Справа № 629/2834/17 Доповідач - Бровченко І.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2017 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - Бровченко І.О.,

суддів - Кіся П.В., Кружиліної О.А.,

при секретарі - Афоніні К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 12 вересня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради Харківської області про визнання жертвою нацистських переслідувань,-

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом про встановлення факту, посилаючись на те, що вона народилася 14 серпня 1940 року в м. Лозова Харківської області. На теперішній час вона намагається встановити статус «жертви нацистських переслідувань» відповідно до Закону України «Про жертви нацистських переслідувань», оскільки на час ув'язнення її батьків вона була малолітньою. На підтвердження її насильницького вивезення разом з батьками нею було надано до Управління праці та соціального захисту населення архівну довідку Державного архіву Харківської області від 09 березня 2006 року за № 1-335. Але в зазначеній довідці не вірно вказано її ім'я «ОСОБА_1». Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 29 липня 2016 року було встановлено факт належності їй зазначеної архівної довідки. На її неодноразові звернення до уповноважених органів з заявою про встановлення їй статусу «жертви нацистських переслідувань» відповідно до Закону України «Про жертви нацистських переслідувань», постійно отримувала відмови. На підставі вищевикладеного і просить суд визнати її в'язнем, яка була насильно вивезена з території колишнього Союзу РСР на територію Німеччини або її союзників, що перебували у стані війни з колишнім Союзом РСР, або на території окупованих ними інших держав в малолітньому віці, яка визнана інвалідом від загального захворювання у розумінні положень абз.2 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань».

Представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на те, що ОСОБА_1 було видане посвідчення про те, що вона має право на пільга, передбачені ст. 6-3 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань». Щодо визнання ОСОБА_1 в'язнем, яка була насильно вивезена з території колишнього Союзу РСР та територію Німеччини або її союзників, що перебували у стані війни з колишнім Союзом РСР, або на території окупованих ними інших держав у малолітньому віці (якій не виповнилося на момент ув'язнення 14 років), яка визнана інвалідом від загального захворювання, в управлінні відсутні підстави для надання заявниці даного статусу.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 12 вересня 2017 року у задоволені позову ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради Харківської області про визнання жертвою нацистських переслідувань відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вислухав доповідь судді, встановивши обставини справи, перевірив зібрані по справі докази, обговоривши доводи апеляційної скарги судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що згідно архівної довідки № 1-335 від 09 березня 2006 року, ОСОБА_1 1940 року народження, примусово вивезена до Німеччини 09 вересня 1943 року з с. Георгіївка Лозівського району Харківської області разом з батьками. Батьки працювали в Польщі в районі м. Млава на сільськогосподарських роботах. Звільнена 18 січня 1945 року (а.с.10).

ОСОБА_1 видано посвідчення про те, що вона має право на пільги, передбачені ст. 6-3 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань».

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що правових підстав для визнання позивача в'язнем, яка була насильно вивезена з території колишнього Союзу РСР на територію Німеччини або її союзників, що перебували у стані війни з колишнім Союзом РСР, або на території окупованих ними інших держав в малолітньому віці, яка визнана інвалідом від загального захворювання у розумінні положень абз.2 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» немає.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням конкретних обставин справи з дотриманням норм процесуального права. Суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про відмову у задоволені позовних вимог.

Відповідно до ст. 6-3 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» до числа жертв нацистських переслідувань належать особи, які були насильно вивезені з території колишнього Союзу РСР на примусові роботи на територію Німеччини або її союзників, що перебували у стані війни з колишнім Союзом РСР, або на території окупованих Німеччиною інших держав.

Абзац 2 частини 1 статті 6 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань», на який посилається позивач, встановлює державні гарантії жертвам нацистських переслідувань та їх громадським організаціям, а саме, те, що держава забезпечує соціальний захист жертв нацистських переслідувань та їх громадських організацій шляхом надання пільг колишнім малолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 14 років) в'язням концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання, які визнані інвалідами від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин, - відповідно до статті 6-2 цього Закону;

Статтею 1 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» визначено, що концентраційний табір - це місце превентивного ув'язнення людей з мотивів політичного, національного та релігійного характеру за рішенням державної таємної поліції - гестапо, без слідства і суду, без встановлення терміну, з особливо жорстоким режимом тримання (ізоляції), і з метою поступового знищення в'язнів непосильною каторжною працею, голодом, екзекуціями, тортурами, вбивствами і стратами, підпорядковане інспекції концентраційних таборів Третього Рейху з характерними ознаками: - повна ізоляція в'язнів від зовнішнього світу, що забезпечується комплексом споруд, обнесених системою дротяних огорож під високою електричною напругою, встановленням вогневих точок на охоронних вежах і в наземних дзотах по периметру огорожі, а також системою зовнішніх постів, що виключає можливість проникнення до табору іззовні; - реєстрація ув'язнених та запровадження спеціального одягу і системи розпізнавальних знаків і номерів; - охорона військами СС; - використання праці ув'язнених головною службою господарського управління СС; - незастосування превентивного ув'язнення, що здійснювалося державною таємною поліцією - гестапо як покарання або заміна тюремного ув'язнення.

Гетто визначено в законі як частина території населеного пункту, виділена для примусового тримання осіб єврейської національності з метою їх ізоляції та подальшого знищення.

Інші місця примусового тримання та місця примусових робіт згідно закону це: - виправно-трудовий табір - місце ув'язнення громадян на визначений термін за ухилення від трудової повинності, з подальшим направленням на попереднє місце роботи або до концтабору, підпорядкований комендатурі СД та поліції безпеки, з особливо жорстоким режимом тримання; - табір примусової праці для осіб єврейської національності - місце ув'язнення осіб єврейської національності з метою їх використання на важких роботах, перетворений із гетто або новостворений з вивезенням працездатних євреїв із гетто, підпорядкований керівництву поліції та СС; - табори знищення, створені з метою проведення екзекуцій в стаціонарних приміщеннях, та місця масових страт мирного населення; - гестапівські тюрми - місця ув'язнення і тримання з політичних мотивів із застосуванням до ув'язнених насильницьких дій виняткової жорстокості, включаючи катування і вбивства; - медичні та дитячі заклади, в яких насильно утримувалися особи-донори, особи, над якими проводилися злочинні медичні експерименти, та особи, відібрані для онімечування; - створені в місцях активних антифашистських дій табори для заручників, які підлягали масовому фізичному знищенню; - пересувні загони (команди) з числа мирного населення, які використовувались окупантами для власного захисту під час проведення військових операцій або робіт з розміновування; - карантинні інфекційні табори, створені нацистами на передньому краї оборони для розповсюдження інфекційних хвороб серед мирного населення та військ Радянської Армії; - табори для членів сімей офіцерів Радянської Армії.

Згідно з роз'ясненнями Міністерства праці та соціальної політики України робота на фабриках, заводах, шахтах, сільськогосподарських роботах не відноситься до місць примусового тримання та примусових робіт, визначених статтею 1 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань». Підстав для встановлення статусу жертви нацистських переслідувань відповідно до ст.. 6-1 та 6-2 зазначеного Закону громадянам, насильно вивезеним до Німеччини на примусові роботи на фабриках, заводах, шахтах, у сільському господарстві немає. Зазначеній категорії осіб статус жертви нацистських переслідувань встановлюється відповідно до статті 6-3 зазначеного Закону за наявності підтверджуючих документів щодо факту насильного вивезення до Німеччини на примусові роботи.

Даних щодо відношення табору, у якому перебувала позивач, до концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання у розумінні абзацу 2 частини 1 статті 6 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» в справі немає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності оскаржуваного рішення, оскільки ці доводи зводяться до посилання на ті ж самі обставини та наведення відповідного обґрунтування позовних вимог, які надавались позивачем та її представником у суді першої інстанції, яким суд першої інстанції надав належну оцінку в оскаржуваному рішенні і судова колегія повністю погоджується із цією оцінкою та прийнятим рішенням у даній цивільній справі. Фактично доводи апеляційної скарги є власним тлумаченням відповідачем норм чинного законодавства та обставин справи, які були предметом дослідження судом першої інстанції.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку про постановлення районним судом рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, у відповідності з обставинами справи, наданими сторонами доказами та, відповідно, про відсутність підстав для зміни чи скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 12 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді -