Провадження № 2/643/115/17
10.04.2017 року Московський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Крівцова Д.А., за участю секретаря Стальмакової В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП ОСОБА_1» до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -
Представник позивача в судове засідання 10.04.2017 року не зявився, про час та дату судового розгляду повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі.
В попередніх судових засіданнях представником позивача були надані пояснення, згідно яких прострочення погашення тіла ОСОБА_3 відбулося в жовтні 2014 року. До жовтня 2014 року тіло ОСОБА_3 сплачувалось відповідачем своєчасно і в повному обсязі. Також представником позивача було зазначено, що в рахунок сплати тіла ОСОБА_3 відповідачем було сплачено 1864,52 доларів США. Крім того, відповідачем була сплачена заборгованість в сумі 40,43 долара США вже після предявлення позову до суду. Також представник позивача заперечував проти застосування позовної давності, зазначивши, що відповідачем періодично сплачувалась платежі в рахунок погашення заборгованості за ОСОБА_3, в звязку з чим позовна давність переривалась.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання 10.04.2017 року, а також попередні судові засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності, суду не надав.
Оскільки позивач не заперечував проти такого вирішення справи, суд проводить заочний розгляд справи та вирішує її на підставі наявних у ній доказів.
Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.
Пунктом 3 Частини № 1 Кредитного договору було передбачено, що для розрахунку процентів за користування ОСОБА_3 буде використовуватись плаваюча процентна ставка в наступному розмірі: фіксований відсоток 4,25 % річних + FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті ОСОБА_3, що розміщені в Банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору).
В подальшому, уклавши Додаткові договори від 19.03.2009 року № 1, від 25.09.2009 року № 2, від 17.03.2010 року № 3 до Кредитного договору, сторони в тому числі неодноразово змінювали розмір процентної ставки, зазначивши, що на період з 25.03.2009 року по 24.08.2009 року для розрахунку процентів буде використовуватись фіксована процентна ставка в розмірі 7,00 % річних, на період з 25.08.2009 року буде використовуватись плаваюча процента ставка в розмірі 4,64 % річних + FIDR, на період з 25.09.2009 року по 25.02.2010 року для розрахунку процентів буде використовуватись фіксована процентна ставка в розмірі 6,50 % річних, на період з 25.02.2010 року буде використовуватись плаваюча процента ставка в розмірі 5,01 % річних + FIDR, на період з 25.03.2010 року по 25.08.2010 року для розрахунку процентів буде використовуватись фіксована процентна ставка в розмірі 6,50 % річних, на період з 25.08.2010 року по 25.02.2011 року для розрахунку процентів за користування ОСОБА_3 буде використовуватись фіксована процентна ставка в розмірі 12,92 % річних, на період з 25.02.2011 року буде використовуватись плаваюча процента ставка в розмірі 5,42 % річних + FIDR.
Пунктом 5 Частини № 1 Кредитного договору передбачено, що Борговими зобов'язаннями є зобов'язання Позичальника перед Банком щодо повернення суми ОСОБА_3, плати за користування ОСОБА_3, сплати комісій, штрафних санкцій, витрат та збитків Банку (включаючи, але не обмежуючись, неодержані доходи у зв'язку з неналежним виконанням Позичальником своїх зобов'язань перед Банком за Кредитним договором та інших Платежів, якщо такі матимуть місце).
Умовами Кредитного договору також було передбачено, що ОСОБА_1 має право вимагати дострокового виконання Боргових зобов'язань в цілому або у визначеній Банком частині у випадку невиконання Позичальником та/або Третіми особами своїх Боргових зобов'язань та/чи інших умов Кредитного договору.
Також умовами Кредитного договору було встановлено, що за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим ОСОБА_1 строки, Позичальник зобов'язаний сплатити Банку пеню в розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожний день прострочки.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.
Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК.
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу, які регулюють відносини позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору.
Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною першою статі 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Статтею 549 ЦК України передбачено обов'язок боржника сплатити кредитору неустойку (штраф, пеню) в разі порушення ним зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Згідно ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.
Статтею 552 ЦК України передбачено, що сплата неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов'язку в натурі та не позбавляє кредитора права на відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.
Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ч. 2 вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Як вбачається з предявлених позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за Кредитним договором, процентами та пенею, яка утворилась у відповідача станом на 08.07.2015 року в загальному розмірі 664585,87 грн.
Між тим позивачем всупереч вимог ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду будь-якого розрахунку пені, з якого суд мав би можливість встановити обґрунтованість нарахованих сум неустойки. Так, до позову було додано розрахунок, в якому було зазначено лише загальну суму пені (а.с.3). В подальшому позивачем було надано суду детальний розрахунок заборгованості за кредитом та відсотками (а.с.145), проте розрахунок пені надано не було.
Враховуючи наведене, суд відмовляє в позові в частині стягнення пені в розмірі 101,34 грн.
Крім того, позивачем предявлено вимогу щодо стягнення процентів в розмірі 2896,75 доларів США, нарахованих станом на 08.07.2015 року.
На підтвердження нарахування зазначеної суми процентів позивачем надано суду розрахунки заборгованості, які містяться на а.с.3, а.с.145.
Між тим в розрахунку заборгованості на а.с.3 зазначено лише загальну суму нарахованих процентів за період з 08.10.2014 року по 07.07.2015 року, без зазначення процентної ставки, що діяла у вказаний період, та детального розрахунку суми процентів.
В подальшому позивачем надано суду розрахунок заборгованості за процентами із зазначенням розміру процентної ставки, що діяла у кожен з періодів нарахування вказаної заборгованості, кількості днів прострочення та суми процентів, нарахованих за кожен з періодів (а.с.145).
Вказаний розрахунок наданий за період з 27.10.2014 року по 23.01.2017 року.
Оскільки позивачем предявлено вимогу про стягнення заборгованості станом на 07.07.2015 року, суд, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, не приймає до уваги заборгованість по процентам, нараховану після 08.07.2015 року.
У розрахунку заборгованості, який міститься на а.с.145, не наведено розрахунок заборгованості по процентам, яка нарахована до 27.10.2014 року.
Між тим, як вбачається з розрахунку заборгованості, що міститься на а.с.3, позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості за процентами за період з 08.10.2014 року по 07.07.2015 року включно.
За таких обставин суд відмовляє в позові в частині стягнення заборгованості за процентами за період з 08.10.2014 року по 26.10.2014 року, оскільки позивачем всупереч вимог ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду розрахунку зазначеної заборгованості за вказаний період часу, з якого суд мав би можливість встановити обґрунтованість нарахованих сум процентів за період з 08.10.2014 року по 26.10.2014 року.
Враховуючи наведене, суд стягує заборгованість за процентами за період з 27.10.2014 року по 07.07.2015 року включно, яка, виходячи з наданого позивачем розрахунку, складає 2703,30 доларів США.
Як вбачається з предявлених позовних вимог та доданої позивачем до позову довідки щодо офіційних курсів іноземних валют, позивачем заявлено вимогу щодо стягнення заборгованості у національній валюті України за офіційним курсом НБУ станом на день предявлення позову, а саме на 31.08.2015 року, який складає 2118,5441 грн. за 100 доларів США.
Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог.
Враховуючи, що позивачем заявлено вимоги щодо стягнення заборгованості за кредитом та процентами в національній валюті України за офіційним курсом НБУ станом на 31.08.2015 року, суд, розглядаючи справу в межах заявлених вимог, стягує вказану заборгованість в національній валюті України.
Як встановлено судом в ході розгляду справи з пояснень представника позивача, а також наданих відповідачем документів, після 08.07.2015 року відповідачем здійснювались платежі щодо часткової сплати заборгованості за вищевказаним Кредитним договором. Так, відповідно до квитанцій № 712T01BPN0 від 25.09.2015 року, № 712Т01DG3Q від 26.10.2015 року, № 712T01EAMQ від 25.11.2015 року, № 712T0EXQO від 25.12.2015 року, № 703T016OUB від 27.07.2015 року, № 713T015KJ5 від 25.08.2015 року, наданих відповідачем, останнім після 08.07.2015 року сплачено заборгованість за Кредитним договором в загальному розмірі 4945,59 грн. (а.с.8788).
Враховуючи наведене, суд стягує з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитом та процентами, за вирахуванням сплачених сум, в розмірі 655440,62 грн. (660386,21 грн. - 4945,59 грн.).
При цьому суд не вбачає підстав для застосування позовної давності, про яку зазначалось відповідачем, з наступних підстав.
Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Частиною першою ст. 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.
Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Як вбачається з правових позицій, викладених в постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 року по справі № 6-116цс13, відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобовязання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами ст. 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. У разі встановлення у договорі різних видів цивільно-правової відповідальності за різні порушення його умов, одночасне застосування таких заходів відповідальності не свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Судом згідно даного рішення стягуються проценти, нараховані за період з 27.10.2014 року по 07.07.2015 року включно.
З пояснень представника позивача, наданих в судовому засіданні, вбачається, що до жовтня 2014 року тіло кредиту сплачувалось своєчасно і в повному обсязі.
З наданого суду розрахунку заборгованості за тілом кредиту (а.с.145), а також даних щодо руху коштів по рахунку (а.с.153-178) вбачається, що відповідачем здійснювались періодичні платежі щодо погашення заборгованості за кредитом, що свідчить про визнання ним свого обовязку щодо сплати платежів за Кредитним договором.
З даним позовом до суду позивач звернувся 31.08.2015 року.
За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем не пропущений строк позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами.
Вимоги відповідача щодо зменшення розміру неустойки судом по суті не розглядаються, оскільки позивачем було предявлено вимогу про стягнення неустойки в розмірі 101,34 грн. та у вказаних вимогах судом було відмовлено.
Оцінюючи доводи відповідача щодо недійсності зміни процентної ставки, суд керується наступним.
Як вбачається з розяснень, викладених в Постанові № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у звязку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. При вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір. При підвищенні процентної ставки зясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.
З умов укладеного сторонами Кредитного договору та додаткових договорів до нього вбачається, що позивачем та відповідачем було погоджено чітко визначену процедуру розрахунку процентної ставки, а також її складові фіксовану проценту ставку та FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті ОСОБА_3, що розміщені в Банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору). При цьому сторони висловили свою цілковиту згоду щодо передбаченої договором зміни плаваючої процентної ставки, в залежності від зміни показника FIDR, стосовно всієї суми непогашеного кредиту, без укладення будь-яких додаткових договорів до Кредитного договору чи/та Додаткового договору, про що міститься відповідне застереження в п. 1.4.1.1.5 Частини № 2 Кредитного договору, п. 2.1.4.6. Додаткового договору № 3.
За таких обставин суд не може визнати обґрунтованими доводи відповідача відносно того, що позивач в односторонньому порядку, не повідомляючи його, змінював проценту ставку за Кредитним договором, оскільки сторонами шляхом вільного волевиявлення було погоджено умови договору, які встановлювали конкретні складові плаваючої процентної ставки та чітко визначену процедуру її встановлення, а саме шляхом складання фіксованої процентної ставки та FIDR.
Враховуючи наведене, суд не може визнати обґрунтованими доводи відповідача і відносно того, що вказані вище умови Кредитного договору щодо визначення розміру плаваючої процентної ставки в залежності від FIDR свідчать про включення до Кредитного договору несправедливих умов та прояв нечесної підприємницької практики.
Аналогічні правові позиції викладені, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року (номер в Єдиному державному реєстрі судових рішень 53737924), в якій найвищим судовим органом у системі судів загальної юрисдикції зазначено наступне.
Плаваюча процентна ставка - це процентна ставка за середньо- і довгостроковими кредитами, розмір якої може змінюватись банком в односторонньому порядку та в строки, передбачені умовами кредитного договору. Перегляд її здійснюється через узгоджені між банком і кредитором проміжки часу.
У разі зміни договору, як зазначено в частині третій статті 653 ЦК України, зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.
Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.
Укладаючи кредитний договір, сторони домовились, що для розрахунку процентів за кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка, яка складається з фіксованого процента (у розмірі 3,99 % річних) + FIDR (процентна ставка за строковими депозитами фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк до 360 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору). При цьому сторони висловили свою цілковиту згоду щодо передбаченої договором зміни плаваючої процентної ставки.
Отже, виходячи з умов кредитного договору зміна розміру ставки FIDR не є зміною процентної ставки в односторонньому порядку, оскільки вона прямо передбачена умовами двостороннього кредитного договору.
Таким чином, положення кредитного договору про встановлення плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого процента + FIDR, не можна вважати несправедливими, тому підстав для визнання спірних договорів недійсними немає.
Вказані вище правові позиції Верховного Суду України є обовязковими для судів.
За таких обставин суд приходить до висновку щодо правомірності зміни банком процентної ставки за Кредитним договором у звязку із зміною показника FIDR та не приймає до уваги відповідні заперечення ОСОБА_2
Контррозрахунок заборгованості, виконаний відповідачем, суд не може прийняти до уваги, оскільки, як вбачається із вказаного контррозрахунку, відповідачем при визначенні розміру нарахованих процентів враховувалась лише фіксована процентна ставка, визначена умовами Кредитного договору. Між тим з підстав, вказаних вище, судом зроблений висновок про необґрунтованість доводів відповідача щодо недійсності зміни процентної ставки за Кредитним договором, яка включає в себе показник FIDR. Враховуючи наведене, суд вважає вказаний контррозрахунок заборгованості таким, що не ґрунтується на умовах укладеного між сторонами Кредитного договору.
Клопотання про призначення експертизи документів фінансовокредитних операцій, зокрема для зясування питання відносно того, чи відповідають наявні у матеріалах справи розрахунки заборгованості позичальника (по сплаті процентів за кредит та погашення основної суми боргу) перед банком умовам укладеного між вказаними сторонами кредитного договору та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту за цим кредитним договором, відповідачем заявлено не було.
При цьому судом при визначенні розміру заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача, враховано надані останнім розрахункові документи щодо сплати такої заборгованості.
За таких обставин суд, розглядаючи справу на підставі наданих доказів в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом та процентами в розмірі 655440,62 грн., в звязку з чим задовольняє позов в цій частині.
З підстав, зазначених вище, суд відмовляє в іншій частині позовних вимог.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України пропорційно до задоволеної частини позовних вимог суд стягує з відповідача на користь позивача понесені останнім витрати по сплаті судового збору в розмірі 3603,72 грн.
Керуючись ст. 10, 11, 60, 79, 88, 208-209, 212-215, 224-226 ЦПК України, -
Позов Публічного акціонерного товариства «ОТП ОСОБА_1» - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП ОСОБА_1» грошові кошти в розмірі 655440,62 грн. (шістсот пятдесят пять тисяч чотириста сорок гривень шістдесят дві копійки).
В іншій частині позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП ОСОБА_1» понесені останнім судові витрати в загальному розмірі 3603,72 грн. (три тисячі шістсот три гривні сімдесят дві копійки).
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Московський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення. Позивач, який брав участь у справі, але не був присутнім в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, може подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.
Суддя Крівцов Д.А.