Справа № 446/128/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2017 року Кам'янка-Бузький районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Бакай І. А.

при секретарі: Михайлишин О.В.

з участю

позивача ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

відповідача: ОСОБА_3

представника відповідача: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Камянка-Бузька Львівської області в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до Старояричівської сільської ради, виконавчого комітету Старояричівської сільської ради, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення Старояричівської сільської ради та скасування державних актів на право власності на земельну ділянку,

в с т а н о в и в:

Позивачка звернулась до суду з позовом, який неодноразово уточняла та просить суд визнати недійсним та скасувати рішення 11 сесії 4 скликання Старояричівської сільської ради №117 від 30.06.2004 «Про передачу земельних ділянок у власність» про передачу у приватну власність ОСОБА_3 земельних ділянок у приватну власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та господарських споруд площею 0, 2500 га кадастровий номер НОМЕР_1 :01 :003 :0011 та для ведення особистого селянського господарства площею 0,0694 га кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1 :01 :003 :0011. які розташовані в с Старий Яричів Камянка Бузького району; скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯА №336838, виданий ОСОБА_3 18.03.2005 року на земельну ділянку, яка розташована в с.Старий Яричів Кам"янка-Бузького району для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель та господарських споруд площею 0,2500 га, кадастровий номер НОМЕР_1 :01 :003 :0011; скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯА №336839. виданий ОСОБА_3 18.03.2005 року на земельну ділянку, яка розташована в с.Старий Яричів Кам"янка-Бузького району для ведення особистого селянського господарства площею 0,0694 га, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1 :01 :003 :0011; скасувати Державний акт на право приватної власності на землю серії IV-ЛВ №079818 виданий ОСОБА_5 1.02.2002р. на земельну ділянку, яка розташована в с.Старий Яричів по вул.Галицька Камянка- Бузького району для обслуговування житлового будинку і господарських споруд та ведення ОПГ площею 0.4111га; визнати недійним положення п.1. Договору дарування частини будинку та земельної ділянки від 02.09.2003р., посвідченого приватним нотаріусом Камянка-Бузького нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за № 2726, що Даритель подарувала, а Обдарована прийняла у дар земельну ділянку площею 0,4111 га надану для обслуговування житлового будинку і господарських споруд та ведення ОПГ, що знаходиться в с.Старий Яричів по вул.Галицькій, 154, частково з врахуванням розміру часток співвласників на житловий будинок. Позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_3, відповідно до договору дарування частини будинку та земельної ділянки від 02.09.2003р., отримано в дар 2/3 частини житлового будинку, та земельну ділянку площею 0,4111 га надану для обслуговування житлового будинку і господарських споруд та ведення ОПГ, що знаходяться в селі Старий Яричів по вул. Галицькій, 154. Як вбачається з договору дарування від 02.09.2003р. земельна ділянка дарителю належить на підставі державного акту на право приватної власності на землю виданого Старояричівською сільською радою від 01.02.2002 та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 859 та виданого на підставі рішення виконкому від 25.11.1997 року №85, зокрема, для будівництва і обслуговування житлового будинку земельна ділянка площею 0,08 га та для ОПГ площею 0,32 га - ОСОБА_5 Встановлення меж земельної ділянки в натурі за адресою вул.Галицька, 154 відбулося ще у 1998 році, так як таке передувало прийняттю рішення про передачу земельної ділянки у власність згідно ст. 17 ЗК України № 561-ХІІ від 18 грудня 1990 року та постанови ВР УРСР Про земельну реформу від 18.12 1990 року. У 2002 році таке додатково підтвердилося актом встановлення та узгодження меж земельної ділянки ОСОБА_5,який міститься в технічному звіті про виконані роботи у підготовці та видачі державного акту на землю ОСОБА_5 за 2002 рік. Двір за адресою по вул.Галицькій 154 відносився до суспільної групи - колгоспного двору. Будинок родиною позивача, згідно даних погосподарського обліку сільської ради побудовано у 1960 році, і відповідно до погосподарських книг право власності на будинок у родини позивача (всіх членів колгоспного двору) виникло у 1960 році. У 1976 році позивачем здійснено добудову до житлового будинку матері. З 01.01.1977року на дану добудову відкрито окремий особовий рахунок за №173. Суспільна група - робітнича. У 1979 році житловий будинок був розписаний на 2 окремі погосподарські номери, що підтверджено витягами погосподарських книг. Таким чином при поділі колгоспного двору його майно ділиться між дворами, що знов утворюються, відповідно до часток їх членів і з врахуванням господарських потреб кожного з дворів. 1976 - 1977pp. в господарстві ОСОБА_3 проживало 6 осіб. Двоє станом на 01 січня 1977 року вибули під господарство № 173, відповідно розподіл відбувся 1/3 та 2/3 частини. Відповідно поділ земельної ділянки відбувся таким самим чином, 1/3 до 2/3 частини. Приватизацію земельної ділянки мамою позивача було здійснено у 2002 році. Підставою передачі земельної ділянки у власність було рішення виконкому від 25 листопада 1997рік № 85. Згідно з рішенням ОСОБА_5 передано у приватну власність 0,08 та 0,32 га. Відповідно до опису державного акту під будівництво надано 0,1024 га та під сільське господарство - 0,3087 га. Тобто, розмір (площі) земельних ділянок за різним цільовим призначенням змінилось без належних на це підстав та документального оформлення, рішення щодо такого відповідачами - органом місцевого самоврядування не приймались. Крім того, на час прийняття рішення виконкому 25 листопада 1997 року, у виконавчого комітету не було повноважень щодо розпорядження землями, передачі їх у власність громадянам. Рішення ради про делегування таких повноважень виконавчому комітету не приймалось та рішення виконавчого комітету від 27.11.1997 №85 на сесії сільської ради не затверджувалось. Таким чином державні акти на право власності на земельну ділянку на імя ОСОБА_3 та ОСОБА_5 слід скасувати.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з вищенаведених підстав, просять позови задоволити.

Представник відповідачів - Старояричівської сільської ради, виконавчого комітету Старояричівської сільської ради просить позов задовольнити, оскільки рішення, винесені органом місцевого самоврядування та на підставі яких видано оспорювані державні акти, винесені без врахування розподілу часток, які належали особам членам колгоспного двору. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Відповідач, представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечив, просить у задоволенні позову відмовити, оскільки право власності на 1/3 будинку № 154 вул. Галицькій у с.Старий Яричів Камянка-Бузького р-ну Львівської області позивачка отримала у 1999 році, а оскаржуване рішення про передачу ОСОБА_5 спірної земельної ділянки, було прийняте до того, як позивачка набула прав співвласника. ОСОБА_5 подарувала належне їй майно ОСОБА_3 і остання у подальшому у встановленому законом порядку оформила право власності, в тому числі на земельну ділянку. Таким чином ні оспорювані рішення, ні відповідно і державні акти не порушують жодних прав позивачки, що також встановлено рішеннями вищих судів. Просить у задоволенні позову відмовити.

Суд заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, прийшов до висновку, що у задоволені позову слід відмовити.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, обовязок доказування покладається на сторін у справі, а відповідно до ч.3 ст.61 цього ж Кодексу, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що адміністративний спір щодо скасування рішення 11 сесії 4 скликання Старояричівської сільської ради № 117 від 30.06.2004р. Про передачу земельних ділянок у власність на підставі якого було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 336838 від 18.03.2005 р. зареєстрованого за №01-05-453-00180 на ім'я ОСОБА_7 та скасування рішення на підставі якого було видано Старояричівською сільською радою державний акт на право приватної власності на землю від 01.02.2002 року на ім'я ОСОБА_5 та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 859 був предметом судового розгляду. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду № 876/10829/13 від 30.07.2014року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України № К/800/46156/14 від 20.01.2015року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 Судом встановлено, що рішення виконкому № 85 від 25.11.1997 р. про передачу у приватну власність земельних ділянок ОСОБА_5 було прийнято на підставі вимог чинного на той час законодавства. На той час позивач ОСОБА_1 не являлась власником (співвласником) житлового будинку в с.Ст.Яричів по вул. Галицькій, 154, оскільки дозвіл на оформлення їй права власності на 1/3 частину цього житлового будинку було надано рішенням виконкому Старояричівської сільської ради № 31 від 20.08.1998 року, а Свідоцтво про право власності ОСОБА_1 на вказану частину будинку оформила 14.04.1999 року. Також відсутні докази про те, що на час прийняття вказаного рішення виконкому № 85 від 25.11.1997 р. позивач претендувала на земельні ділянки, які були передані цим рішенням ОСОБА_5 і таким чином не порушено законних прав чи інтересів ОСОБА_1 Відповідно до договору дарування частини житлового будинку та земельної ділянки від 02.09.2003 р., ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла у дар 2/3 частини житлового будинку та земельну ділянку площею 0,4111 га. надану для обслуговування житлового будинку і господарських споруд та ведення ОПГ, що знаходяться в с. Ст.Яричів по вул..Галицькій, 154. Ці 2/3 частини житлового будинку належали дарителю на підставі Свідоцтва про право власності на будівлю від 14.04.1999 року, а земельна ділянка - на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 01.02.2002 року. ОСОБА_3 не оформляла Державного акту про право власності на земельну ділянку площею 0,4111 га., яку вона отримала на підставі договору дарування від 02.09.2003 року, а оформила право власності лише на частину із цієї земельної ділянки площею 0,3194 га. (0,25 га. і 0,0694 га.) на підставі рішення сесії Старояричівської сільської ради № 117 від 30.06.2004р. Таким чином, оспореним рішенням № 117 від 30.06.2004 р. передано ОСОБА_3 у власність земельні ділянки загальною площею 0,3194 га., тобто в розмірі меншому ніж вона отримала відповідно до договору дарування від 02.09.2003р., позивачем не надано підтверджуючих доказів про те, що вона на час прийняття оспорюваного рішення була належним користувачем розглядуваної земельної ділянки, чи претендувала на її отримання.

Звертаючись до суду у порядку цивільного судочинства, позивачка покликається на те, що оскільки двір за адресою с.Ст.Яричів по вул. Галицькій, 154 відносився до суспільної грипи колгоспний двір, то при поділі будинковолодіння на частки 1/3 та 2/3 поділу підлягала і земельна ділянка.

Згідно ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Згідно правової позиції висловленої у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року № 6-350цс15 згідно із частиною першою статті 120, статтею 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5, а згодом аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Згідно зі змістом цих Вказівок суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Отже, застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з'ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств колгоспний двір є помилковим.

Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженої з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів.

Вказана Інструкція передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п.20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

У свою чергу, погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснювався в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

Як вбачається із оглянутих в судовому засіданні погосподарських книг та записів у таких, у погосподарській книзі за 1986, 1987, 1988, 1989, 1990рр. за адресою с.Старий Яричів, Леніна, 85 лицевий рахунок 202, зазначено будинок 1960 року забудови головою якого зазначена ОСОБА_8 Позивач зазначена у даній книзі як голова господарства по вул.Леніна, 85 особовий рахунок 203, у погосподарській книзі відсутні дані про наявність будинку за вищезгаданою адресою, містяться виправлення та закреслення, що не допускається при веденні даних книг.

Згідно згідної Інструкції п. 18. У разі будівництва будинку на колгоспній землі, розташованій у смузі міста або селища міського типу, виконком місцевої Ради депутатів трудящих, на підставі витягу з рішення загальних зборів колгоспників або довідки правління колгоспу про надання земельної ділянки для будівництва, дозволу виконкому на будівництво та акту про закінчення будівництва і введення в експлуатацію будинку, разом з затвердженням цього акту вирішує питання про оформлення права власності і видачу свідоцтва про це. В свідоцтві на право власності, яке видано колгоспному двору, вказується, що будинок належить колгоспному двору і зазначається голова цього двору.

Згідно свідоцтва про право власності на будівлі № 002155 позивачу належиться 1/3 частина житлового будинку в с.Старий Яричів по вул.Галицькій, 154 на підставі рішення виконкому Старояричівської сільської ради № 31 від 20.08.1998 року на праві приватної власності.

Таким чином, враховуючи, те що твердження позивача про віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір, є помилковим, то відповідно, як встановлено вищезгаданими рішеннями адміністративних судів, її права оспорюваними рішеннями та державними актами не порушено, а відтак і не підлягають до задоволення.

Що стосується позивних вимог щодо визнання недійсним договору дарування від 02.09.2003р. укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, то такі не підлягають розгляду при вирішенні даного спору, оскільки такі уточнення подані під час розгляду справи по суті та стосуються інших підстав та предмету позову, що суперечить нормам ч.2 ст. 31 ЦПК України, відповідно до якого позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову до початку розгляду судом справи по суті.

Керуючись ст. ст.10, 11, 60, 212, 215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Старояричівської сільської ради, виконавчого комітету Старояричівської сільської ради, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення Старояричівської сільської ради та скасування державних актів на право власності на земельну ділянку відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга апеляційному суду Львівської області через Камянка-Бузький районний суд Львівської області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: І.А.Бакай