Справа № 447/1880/16 Головуючий у 1 інстанції: Головатий А.П.
Провадження № 22-ц/783/1534/17 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Мікуш Ю.Р.,

суддів - Павлишина О.Ф., Приколоти Т.І.

секретар Бохонко Е.Р.,

З участю: представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 05 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька,, -

в с т а н о в и л а :

Оскаржуваним рішенням суду позов задоволено частково.

Надано дозвіл ОСОБА_4 та тимчасовий виїзд ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 в Республіку Італія, місто Венеція, без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_3 в період з 01.02.2017 по 15.02.2017 року. Решту позовних вимог залишено без задоволення.

Рішення оскаржив відповідач ОСОБА_3 В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням. Звертає увагу, що станом на 12 січня 2017 року бабуся дитини перебуває на теренах України, а тому твердження суду про зустріч дитини з бабусею за межами України буде відповідати її інтересам та не порушить прав дитини є безпідставним так як дитина має можливісмть зустрічі в Україні. Стверджує, що суд достовірно не переконався в тому, що дитина буде мати місце проживання за кордоном, оскільки бабуся перебуває в статусі заробітчанина, а власник будинку в м.Венеція де вона працює не надав згоди на тимчасове проживання дитини. Стверджує, що в дитини немає потреби для виїзду за кордон, а крім цього такий виїзд може негативно вплинути на стан її здоров»я. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення.

Заслухавши пояснення відповідача на підтримання доводів апеляціної скарги, заперечення на апеляційну скаргу представника позивача, вивчивши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що сторони у справі є батьками ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_1

Шлюб між сторонами розірвано. Дитина проживає разом з матір»ю, що не заперечується відповідачем.

Рішенням опікунської ради відповідачу визначено режим спілкування з дитиною.

З характеристики виданої Розвадівською ЗОШ І-ІІІ ступенів від 10.11.2016 року вбачається, що дитина ОСОБА_5 має задовільний стан здоров'я та проживає у хороших побутових умовах. Дисциплінована, має середній рівень знань, відповідальна, емоційна, вразлива, скромна, замкнена, доброзичлива та потребує індивідуального підходу(а.с.20).

З довідки виданої Миколаївською комунальною центральною лікарнею від 25.11.2016 року №1201 вбачається, що дитина спостерігається сімейним лікарем з народження. На обліку з приводу хронічних захворювань не перебуває. У 2016 році мати з приводу гострих захворювань дитини не зверталася. 09.02.2016 року проводився медичний огляд дитини та встановлено діагноз - здорова (а.с.31).

З заяви - запрошення від 23.11.2016 року, вбачається, що ОСОБА_6, яка є громадянкою України та проживає в м.Венеція, з метою туризму запросила ОСОБА_5 та ОСОБА_4, які приходяться їй внучкою та дочкою в м. Венецію, Республіка Італія на період з 01.02.2017 року по 15.02.2017 року.

Заявник засвідчила, що має фінансову можливість та відповідну житлову площу, щоб прийняти у себе внучку та дочку. Крім того, ОСОБА_6 підписала зобов'язання про забезпечення повернення у країну походження дитини у визначені терміни.

Задовольняючи позов суд виходив з того, що виїзд дитини за межі України та її зустріч з бабусею буде відповідати інтересам дитини та не порушить її прав. Дана поїздка сприятиме розвитку дитини та буде для неї цікавою, зокрема, дитина буде відвідувати екскурсії, дитячі розважальні заходи, зможе практикуватися у спілкуванні іноземною мовою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Згідно з ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Декларація прав дитини прийнята резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН

від 20 листопада 1959 року визначає, що дитина має право на здобуття освіти, яка має бути безоплатною та обов'язковою, щонайменше на початкових рівнях. Дитині має надаватися освіта, яка сприятиме її загальному культурному розвитку і завдяки якій вона зможе, на основі рівності можливостей, розвинути свої здібності та особистий світогляд, а також усвідомити моральну та соціальну відповідальність і стати корисним членом суспільства.

Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки.

Дитині має бути забезпечена повна можливість відпочинку та ігор, спрямованих на цілі освіти; суспільство та органи публічної влади повинні докладати зусиль для сприяння реалізації зазначеного права.

Ч.2 ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що виїзд за кордон дитини на короткий період часу буде сприяти її розвитку та буде для неї цікавою.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідач буде позбавлений спілкування з дитиною на час її поїздки за кордон, однак судом вірно враховано, що поїздка є короткочасною та відповідач буде мати можливість такого спілкування через технічні засоби.

З приводу доводів про те, що судом достовірно не встановлено чи дитина буде мати місце проживання, слід зазначити, що у заяві - запрошенні вказана чітка адреса за якою дитина буде проживати, що свідчить про їх безпідставність.

Щодо тверджень апелянта про те, що вказана поїздка може негативно вплинути на стан здоров»я дитини, такі не приймаються до уваги колегіє суддів, оскільки є припущеннями, які неможливо передбачити навіть перебуваючи на території України.

Відповідно до ст..308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи те, що відповідач не надав суду достатніх та переконливих доказів, які б дали можливість стверджувати, що поїздка для дитини за кордон порушить її права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в і д х и л и т и.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 05 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: Ю.Р.Мікуш

Судді: О.Ф.Павлишин

Т.І.Приколота

.