Провадження № 2/127/837/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2017 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді Сичука М.М.,

при секретарі Тронт М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі вказаним вище позовом, посилаючись на те, що 25.04.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено в письмовій формі договір позики на суму 10000,00 доларів США терміном повернення на один місяць. За користування коштами ОСОБА_2 зобовязався виплатити ОСОБА_1 6% від суми позики, що становить 600 доларів США в місяць.

22.07.2012 року відповідно до договору позики, який було укладено в письмовій формі відповідач позичив у ОСОБА_1 ще 6500 доларів США строком на два місяці під 6% в місяць, що становить 390 доларів США в місяць за користування позикою.

За договором позики від 25.04.2012 року ОСОБА_2 повинен був повернути до 25.05.2012 року суму позики 10000 доларів США та 600 доларів США відсотків. 25.05.2012 року ОСОБА_2І, віддав ОСОБА_1 600 доларів в рахунок відсотків і запропонував останньому сплачувати відсотки за користування позиченими грішми надалі, на що ОСОБА_1 погодився.

За 2012 рік ОСОБА_2 повинен був сплатити в рахунок відсотків за користування позиченими грішми 4800 (600 доларів США * 8 місяців) доларів США. Фактично сплатив 3000 доларів США. Залишився винним 1800 доларів США.

За 2013 рік ОСОБА_2 повинен був сплатити 7200 (600 доларів США * 12 місяців) доларів США в рахунок відсотків. Віддав 2900 доларів США в якості відсотків. Залишився винним 4300 (7200 - 2900) доларів США.

За 2014 рік ОСОБА_2 повинен був сплатити 7200 (600 доларів США * 12 місяців) доларів США в якості відсотків за користування коштами. Відсотки не сплатив. Залишився винним 7200 доларів США.

В 2015 році ОСОБА_2 віддав в якості відсотків 2500 доларів США, з яких в лютому 2015 року 500 доларів США та в грудні 2000 доларів США, вже після порушення кримінальної справи.

Залишився винним за 2015 рік 4700 (7200 доларів США 2500 доларів США) доларів США.

За 2016 рік ОСОБА_2 повинен був сплатити відсотки за 7 місяців в сумі 4200 (600 доларів * 7 місяців) доларів США. Не сплатив нічого. Залишився винним 4200 доларів США.

За користування коштами по договору позики від 22.07.2012 року (6500 доларів США під 6% щомісяця) за 2012 рік ОСОБА_2 розрахувався повністю за відсотки, сплатив 1950 доларів США (390 доларів США * 5 місяців).

За користування коштами за 2013 рік ОСОБА_2 повинен був сплатити 4680 (390 доларів США * 12 місяців) доларів США в якості відсотків. Залишився винним 4680 доларів США.

За користування коштами в 2014 році ОСОБА_2 повинен був сплатити 4680 (390 доларів США * 12 місяців) доларів США в якості відсотків. Залишився винним 4680 доларів США.

За користування коштами в 2015 році ОСОБА_2 повинен був сплатити 4680 (390 доларів США * 12 місяців) доларів США в якості відсотків. Залишився винним 4680 доларів США.

За користування коштами за 2016 році ОСОБА_2 не сплатив відсотки в сумі 2730 (390 доларів США * 7 місяців) доларів США. Залишився винним 2730 доларів США.

У звязку з тим, що ОСОБА_2 не повертав ОСОБА_1 кошти та не сплачував відсотки 25.05.2015 року останній звернувся до поліції із заявою про притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за шахрайство. 25.12.2015 року Слідчим Вінницького ВП ГУНП У Вінницькій області капітаном міліції ОСОБА_4 було винесено постанову про закриття кримінального провадження у звязку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення за ст. 190 КК України.

Просив стягнути з відповідача борг в сумі 69199,71 доларів США, що дорівнює 1720304,79 грн. В тому числі: по договору позики від 25.04.2012 року основний борг в сумі 10000 доларів США, що дорівнює 248600,00 грн., проценти за користування кредитом в сумі 22200 доларів США, що дорівнює 551892,00 грн., за інфляцію 6680 доларів США, що дорівнює 166064,80 грн., 3% річних 1275 доларів США, що дорівнює 31696,50 грн. Всього стягнути з ОСОБА_2 по договору позики від 25.04.2012 року 40155 доларів США, що дорівнює 998253,30 грн. По договору позики від 22.07.2012 року основний борг в сумі 6500 доларів США, що дорівнює 161590,00 грн., проценти за користування кредитом в сумі 16410 доларів США, що дорівнює 407952,60 грн., за інфляцію 5382,50 доларів США, що дорівнює 133808,95 грн., 3% річних 752,21 доларів США, що дорівнює 18699,94 грн. Всього стягнути з ОСОБА_2 по договору позики від 22.07.2012 року 29044,71 доларів США, що дорівнює 722051,49 грн. Також просив стягнути судовий збір у розмірі 6890,00 грн, за послуги адвоката 5000,00 грн.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги про стягнення заборгованості підтримав, просив суд їх задовольнити, та разом з тим надав пояснення щодо заявленого клопотання про поновлення строку позовної давності, просив суд визнати причини пропуску по договору позики від 22.02.2017 року щодо вимог про стягнення заборгованості поважними та поновити такі строки.

Представники відповідача позовні вимоги не визнали, просили відмовити в задоволенні позову про стягнення боргу в звязку з закінченням строків позовної давності.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного.

25.04.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено в письмовій формі договір позики на суму 10000,00 доларів США терміном повернення на один місяць. За користування коштами ОСОБА_2 зобовязався виплатити ОСОБА_1 6% від суми позики, що становить 600 доларів США в місяць.

22.07.2012 року відповідно до договору позики, який було укладено в письмовій формі відповідач позичив у ОСОБА_1 ще 6500 доларів США строком на два місяці під 6% в місяць, що становить 390 доларів США в місяць за користування позикою.

За договором позики від 25.04.2012 року ОСОБА_2 повинен був повернути до 25.05.2012 року суму позики 10000 доларів США та 600 доларів США відсотків. 25.05.2012 року ОСОБА_2І, віддав ОСОБА_1 600 доларів в рахунок відсотків і запропонував останньому сплачувати відсотки за користування позиченими грішми надалі, на що ОСОБА_1 погодився.

За 2012 рік ОСОБА_2 повинен був сплатити в рахунок відсотків за користування позиченими грішми 4800 (600 доларів США * 8 місяців) доларів США. Фактично сплатив 3000 доларів США. Залишився винним 1800 доларів США.

За 2013 рік ОСОБА_2 повинен був сплатити 7200 (600 доларів США * 12 місяців) доларів США в рахунок відсотків. Віддав 2900 доларів США в якості відсотків. Залишився винним 4300 (7200 - 2900) доларів США.

За 2014 рік ОСОБА_2 повинен був сплатити 7200 (600 доларів США * 12 місяців) доларів США в якості відсотків за користування коштами. Відсотки не сплатив. Залишився винним 7200 доларів США.

В 2015 році ОСОБА_2 віддав в якості відсотків 2500 доларів США, з яких в лютому 2015 року 500 доларів США та в грудні 2000 доларів США, вже після порушення кримінальної справи.

Залишився винним за 2015 рік 4700 (7200 доларів США 2500 доларів США) доларів США.

За 2016 рік ОСОБА_2 повинен був сплатити відсотки за 7 місяців в сумі 4200 (600 доларів * 7 місяців) доларів США. Не сплатив нічого. Залишився винним 4200 доларів США.

За користування коштами по договору позики від 22.07.2012 року (6500 доларів США під 6% щомісяця) за 2012 рік ОСОБА_2 розрахувався повністю за відсотки, сплатив 1950 доларів США (390 доларів США * 5 місяців).

За користування коштами за 2013 рік ОСОБА_2 повинен був сплатити 4680 (390 доларів США * 12 місяців) доларів США в якості відсотків. Позивач в своїх позовних вимогах вказує, що відповідачем не сплачено відсотки, однак з врахуванням письмових пояснень відповідача під час кримінального провадження та заперчеень представника позивача суд приходить до переконання, що відповідачем сплачено відсотки за 7 місяців, тобто 2730 доларів США. Залишився винним 1950 доларів США.

За користування коштами в 2014 році ОСОБА_2 повинен був сплатити 4680 (390 доларів США * 12 місяців) доларів США в якості відсотків. Залишився винним 4680 доларів США.

За користування коштами в 2015 році ОСОБА_2 повинен був сплатити 4680 (390 доларів США * 12 місяців) доларів США в якості відсотків. Залишився винним 4680 доларів США.

За користування коштами за 2016 році ОСОБА_2 не сплатив відсотки в сумі 2730 (390 доларів США * 7 місяців) доларів США. Залишився винним 2730 доларів США.

В порушення умов вказаних вище розписок відповідач дані зобовязання не виконав, кошти не повернув.

Постановою слідчого Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області капітана поліції ОСОБА_4 від 24.12.2015 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0003396 від 27.05.2015 року, закрито у звязку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення за ст. 190 КК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною 2 статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Враховуючи викладене, слід дійти висновку, що позивач свої обов'язки за договором позики виконав, надавши відповідачу грошові кошти у розмірі 16500 доларів США.

Однак відповідач, в порушення взятих на себе зобов'язань, у визначений договорами позики строк грошові кошти в повному обсязі не повернув, повернувши лише відсотки за договором позики у сумі 9000 доларів США та відсотки за договором позики від 22.07.2012 року у сумі 1950 доларів США, що не заперечувалося представником позивача.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). (ст. 610 ЦК України).

За приписами статті 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що відповідач прострочив виконання зобов'язання, визначеного договорами позики від 25.04.2012 року та 22.07.2012 року, оскільки не виконав зобов'язання у повному обсязі у встановлений договором строк, а тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу підлягають задоволенню.

Разом з чим, згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Що стосується стягнення процентів за користування коштами в сумі 23475 доларів США то суд вважає, що дана сума підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За договорами позики від 25.04.2012 року та від 22.07.2012 передбачений розмір 6% річних.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Частиною другою статті 1048 ЦК України передбачено, що договір позики вважається безпроцентним, якщо: він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Таким чином, оскільки договори позики, укладені між позивачем та відповідачем, не стосуються речей визначених родовими ознаками, суми договорів позики перевищують п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян та в самих розписках відсутні посилання на те, що позика безпроцентна, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача щодо стягнення процентів за користування чужими коштами.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позиціє Верховного суду України висловлену у постанові від 2 вересня 2015 року при розгляді справи №6-369цс15, яка в силу положень частини другої статті 360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи те, що умовами договорами позики, укладеними між позивачем та відповідачем було встановлено розмір 6%, тому суд вираховує проценти за період, який самостійно визначив позивач, виходячи з наступного.

За договором позики від 25.04.2012 року за період з 25.04.2012 року по 31.07.2016 року сума процентів складає 30600 доларів США (600 доларів США * 51 місяць).

За договором позики від 22.07.2012 рокуза період з 22.07.2012 року по 31.07.2016 року сума процентів складає 18720 доларів США (390 доларів США * 48 місяців).

Також враховуючи те, що відповідачем були частково сплачені відсотки по договору позики від 25.04.2012 у сумі 8400 доларів, та по договору позики від 22.07.2012 року у сумі 4680 доларів США, то суд вважає в цій частині стягнути проценти за користування договорами у розмірі: за договором позики від 25.04.2012 року 22200 доларів США, по договору позики від 22.07.2012 року 13940 доларів США.

Щодо вимог позивача відносно нарахування та стягнення індексу інфляції відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, то суд зазначає наступне.

Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періодів порівнянні з базовим.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, то норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні, а не в іноземній валюті.

Між сторонами було укладено договір позики в іноземній валюті, тому суд вважає, що в частині стягнення суми інфляційних витрат вимоги позивача не підлягають задоволенню.

За змістом частини другої статті 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Звертаючи до суду з позовною заявою та в подальшому збільшуючи позовні вимоги позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 69199,71 доларів США, яку обраховував в національній валюті виходячи з офіційного курсу валют станом на 13.07.2016 року.

Однак Пленум Верховного Суду України у пункті 14 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 N14 роз'яснив судам, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Таким чином, суд вважає за необхідне визначити заборгованість відповідача перед позивачем в національній валюті виходячи з офіційного курсу валют станом на момент винесення рішення судом.

Згідно з офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення судом рішення, 54870 доларів США еквівалентно 1488033,20 грн. (54870 * 2711.9249 = 1488033,20).

Згідно з частино 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню в сумі 1488033,00 грн., з яких 251472 грн. - заборгованість за договорами позики від 10 вересня 2015 року та від 20 лютого 2016 року, 7762,10 грн. - 3% річних, 52338,62 грн. - проценти за користування грошовими коштами.

При цьому, посилання відповідача на те, що ним отримувалися 3000 доларів та 5000 доларів, а в розписках зазначені суми уже з процентами, які повернуті позивачу, судом до уваги не приймаються, оскільки жодного доказу на підтвердження таких посилань відповідачем не надано.

Судом встановлено, що відповідачем заявлялось клопотання про застосування строків позовної давності, оскільки на думку відповідача позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом.

Ст. 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Ст. 267 ЦК України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Суд бере до уваги, що в матеріалах кримінального провадження, в протоколі допиту свідка ОСОБА_2 від 31.07.2015 року допитаного слідчим СУ УМВС України у Вінницькій області капітаном міліції ОСОБА_5 ОСОБА_2 визнав, що він дійсно 25.04.2012 року взяв в борг ОСОБА_1 суму коштів 10000 доларів США. Відсотки за коритування даною позикою в сумі 4800 грн. ОСОБА_2 щомісячно передавав ОСОБА_1 у кафетерії «Маленька Італія» на протязі перших 4-ох місяців і склали 19200,00 грн., наступна сума яка передавалася ОСОБА_1 склала 24000,00 грн., і також була передана йому у кафетерії «Маленька Італія». Також ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 21.05.2014 року суму коштів 2800 доларів США. Наступна сума яку отримав ОСОБА_1 була у розмірі 500 доларів США 22.07.2014 року. І останню суму яку отримав ОСОБА_1 19.02.2015 року була у розмірі 500 доларів США.

На підставі вищевикладеного суд вважає, що строк позовної давності по борговій розписці від 25.04.2012 року спливає 19.02.2018 року.

Що стосується про застосування строку позовної давності до договору від 22.07.2012 року, суд зазначає наступне.

Відсотки за користування ОСОБА_2 передавав ОСОБА_1 за перших три місяці біля будинку, де мешкає ОСОБА_1 За інші девять місяців, в тому числі остання дата «22.07.2013 рік». Суд також погоджується з доводами позивача щодо того, що позивач за захистом своїх прав звертався в порядку кримінального судочинства, проте, як вказано вище постановою слідчого Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області капітана поліції ОСОБА_4 від 24.12.2015 року, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0003396 від 27.05.2015 року, закрито у звязку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення за ст. 190 КК України, за вказаних обставин.

Суд, враховуючи хворобливий стан позивача, його звернення до правоохоронних органів та той факт, що достовірно не встановлено дату останньої проплати за відсотками по договору від 22.07.2012 року, вважає причини пропуску строку позовної давності за договором від 22.07.2012 року поважними. З приводу пояснень представників відповідача, що остання проплата за відсотками була в січні 2013 року, дані пояснення спростовуються поясненнями самого відповідача за матеріалами кримінального провадження.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При поданні позовної заяви позивач сплатив судовий збір у розмірі 6890,00 гривень, який слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Визначаючись з розміром витрат на правову допомогу суд враховує, що позивач скористався допомогою адвоката, про що свідчить договір № 26 від 11.07.2016 року та ордер серії ВН № 022199 від 26.11.2016 року та сплатив за його послуги 5000 грн., що підтверджується квитанцією № 26 від 1.07.2016 року. Натомість, враховуючи положення Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням (підготовка позовної заяви, збирання доказів), а також час судових засідань суд вважає обґрунтованим та реальним розмір витрат на правову допомогу в цій цивільній справі 3000 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 257, 533, 625, 1048 ЦК України, ст.ст. 2, 3, 10, 11, 57-61, 88, 174, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 по договору позики від 25.04.2012 року основний борг у сумі 10000 (десять тисяч) доларів США 00 центів, що еквівалентно до офіційного курсу валюти НБУ станом на 06.03.2017 року 271192 (двісті сімдесят одна тисяча сто девяносто дві) гривні 50 копійок, проценти за користування кредитом в сумі 22200 доларів США (двадцять дві тисячі двісті двадцять) доларів США 00 центів, що еквівалентно до офіційного курсу валюти НБУ станом на 06.03.2017 року 602047 (шістсот дві тисячі сорок сім) гривень 30 копійок; по договору позики від 22.07.2012 року основний борг у сумі 6500 (шість тисяч пятсот) доларів США 00 центів, що еквівалентно до офіційного курсу валюти НБУ станом на 06.03.2017 року 176275 (сто сімдесят шість тисяч двісті сімдесят пять) гривень 10 копійок, проценти за користування кредитом в сумі 13940 (тринадцять тисяч девятсот сорок) доларів США 00 центів, що еквівалентно до офіційного курсу валюти НБУ станом на 06.03.2017 року 378042 (триста сімдесят вісім тисяч сорок дві) гривні 30 копійок.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 6890 (шість тисяч вісімсот девяносто) гривень 00 копійок та витрати на правову допомогу у розмірі 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області, а особами, які не були присутні під час проголошення - в той самий строк з моменту отримання копії рішення.

Суддя