Ухвала іменем україни 25 жовтня 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Червинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Писаної Т.О., Коротуна В.М., Попович О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про припинення договору та відшкодування збитків, за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватного підприємства «Юс-Центр», ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, товариства з обмеженою відповідальністю «Автососекспрес», товариства з обмеженою відповідальністю «Автосос-Сервіс», ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними, виселення та відшкодування збитків, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду

м. Києва від 03 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ОСОБА_11 та ОСОБА_15 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватне підприємство «Юс-Центр» (далі - ПП «Юс-Центр»), про вселення, припинення договору та відшкодування збитків.

Позовні вимоги ОСОБА_11 були залишені ухвалами суду без розгляду.

ОСОБА_15, з урахуванням уточнень позовних вимог, просила суд на підставі ст. ст. 22, 611, 614 ЦК України визнати договір суборенди 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, укладеного 17 березня 2013 року між нею та ПП «Юс-Центр» припиненим, стягнути з відповідачів солідарно на її користь збитки в сумі 4 600 грн, що були нею понесені внаслідок протиправних дій відповідачів та сплачені відповідно вказаного вище договору.

На обґрунтування заявлених позовних вимог зазначала, що нa підставі договору суборенди 1/3 частини квартири АДРЕСА_6 укладеного між нею та ПП «Юс-Центр», який діяв до 17 вересня 2013 pоку, користувалася вказаною квартирою. Однак, з

17 липня 2013 pоку у зв'язку з протиправними діями відповідачів, фактично не могла користуватися орендованою квартирою останні два місяці, оскільки була самоправно виселена ними з квартири. Водночас, при укладенні договору суборенди нею сплачено ПП «Юс-Центр» кошти за суборенду квартири в сумі 13 800 грн. Залишок коштів, на які вона мала право проживати у квартирі становить 4 600 грн, які вона просила стягнути відповідачів в якості завданого їй збитку.

В червні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив:

- визнати недійсним договір оренди (найму) житла від 28 травня

2008 pоку (1/3 частки квартири АДРЕСА_7), укладений між ОСОБА_4 і ПП «Юс-Центр»;

- розірвати договори суборенди квартири НОМЕР_1 від 05 червня 2012 pоку укладені між ПП «Юс- Центр» і ОСОБА_11, від 15 червня 2013 року - між ПП «Юс-Центр» і ОСОБА_12, від 06 липня 2014 pоку - між ПП «Юс-Центр» і ОСОБА_14;

- визнати недійсними договори оренди (найму) квартири НОМЕР_1 від

03 серпня 2013 pоку, укладені між ОСОБА_4 і ОСОБА_7, від 24 липня 2014 року - між ОСОБА_16 та ОСОБА_13;

- усунути перешкоди при здійсненні ним права власності на 1/3 частки та права оренди 2/3 часток квартири АДРЕСА_6 та виселити з неї ОСОБА_5, ОСОБА_4, ПП «Юс-Центр», ОСОБА_7, ОСОБА_17, ОСОБА_9,

ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_3 та усіх інших фізичних і юридичних осіб, що будуть перебувати у цій квартирі на момент виконання судового рішення;

- заборонити перебування у квартирі АДРЕСА_6 ПП «Юс-Центр» та усім працівникам цього підприємства, або особам, які там працювали раніше;

- стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_4, ПП «Юс-Центр», ОСОБА_7, ОСОБА_17, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,

ТОВ «Автоекспрес», ТОВ «Автосос-Сервіс», ОСОБА_12, ОСОБА_3 на його користь реальні збитки у розмірі 20 900 грн;

- стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_4, ПП «Юс-Центр», ОСОБА_7, ОСОБА_17, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ТОВ «Автоекспрес», ТОВ «Автосос-Сервіс», ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_3 упущену вигоду у розмірі 121 540 грн 50 коп.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що він є власником 1/3 частини спірної квартири. ОСОБА_4, який немає прав на спірну квартиру, незаконно передав в оренду належні йому 1/3 частини квартири, а також інші 2/3 частини, якими він, як співвласник, має право користуватись. При цьому внаслідок неправомірних дій ОСОБА_4, ОСОБА_5 та орендарів, суборендарів за незаконними договорами та незаконно проживаючих в ній осіб йому було завдані збитки, пов'язані із неодноразовою зміною відповідачами замків в квартирі. Крім того, завдана йому й упущена вигода, яка полягала у неможливості здачі в оренду належної йому на праві власності 1/3 частини квартири.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 листопада

2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 03 червня 2016 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 листопада 2015 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6, ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Розірвано договори суборенди житла квартири АДРЕСА_3 від 05 червня 2012 року, що укладені між ПП «Юс-Центр» та ОСОБА_11, від 15 червня 2013 року - між ПП «Юс-Центр» і ОСОБА_12, від 06 липня 2014 року - між ПП «Юс-Центр» і

ОСОБА_14

Визнано недійсними договори оренди (найму) житла квартири АДРЕСА_4 від 03 серпня 2013 року укладених між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, від 24 липня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_13

Усунуто перешкоди ОСОБА_6 при здійсненні ним права власності на 1/3 частин та права користування 2/3 частин квартири АДРЕСА_6 шляхом виселення ОСОБА_5,

ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_17, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_18, ОСОБА_14, ОСОБА_3

Стягнуто на користь ОСОБА_6 з ОСОБА_5 3 955 грн. та з ОСОБА_4 3 955 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині відмови у задоволенні його позовних вимог, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення суду апеляційної інстанції не оскаржуються, а тому згідно ч. 1 ст. 335 ЦПК України не підлягає перегляду в касаційному порядку.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 суд першої інстанції виходив із їх недоведеності та безпідставності.

Суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_6 та ухвалюючи в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову, виходив із того, що ОСОБА_6 є власником 1/3 частини спірної квартири, інші 2/3 частини залишились у власності покійних, оскільки на даний час ніхто спадщини не прийняв. ОСОБА_4, який укладав щодо спірної квартири оспорювані договори оренди, не мав правомочностей на розпорядження квартирою, у зв'язку із чим оспорювані договори є недійсними та підстав для проживання у спірній квартирі відповідачів немає.

При цьому відмовляючи в задоволенні вимог ОСОБА_6 до ПП «Юс-Центр» суд апеляційної інстанції виходив із того, що між вказаними особами була укладена мирова угода щодо оренди спірної квартири, яка визнана судом, а тому позивач має право лише на оскарження дій ПП «Юс-Центр» у разі невиконання вимог укладеної мирової угоди.

Вимоги ОСОБА_6 про відшкодування збитків суд апеляційної інстанції вважав доведеними лише в частині їх завдання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у розмірі 3 955 грн з кожного. Водночас вимоги про відшкодування упущеної вигоди апеляційний суд вважав безпідставними, оскільки у ОСОБА_6 відсутнє право укладати договір оренди всієї квартири, а також належної йому 1/3 частини, враховуючи, що остання не була виділа в натурі.

Колегія суддів погоджується із висновками суду апеляційної інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено, що ОСОБА_6 па праві власності належать 1/3 частина квартири АДРЕСА_1.

Інші 2/3 частини вказаної квартири належали померлим ОСОБА_19 та ОСОБА_20

Згідно з рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16 жовтня

2012 року, право на спадщину, яка складається із 2/3 частин спірної квартири, належним чином за спадкоємцями не оформлена і ця частка квартири є предметом судового розгляду по якому відсутнє рішення, що набрало законної сили.

Відсутність оформленого права на спадщину в ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позбавляє їх і права користування спірною квартирою, внаслідок спадкування. Інших законних підстав, які б свідчили про наявність у зазначених осіб прав користування жилою площею в спірній квартирі в матеріалах справи немає.

Крім того, даним рішенням встановлено, що хоч позивач є власником 1/3 частини спірної квартири, але за відсутністю в живих інших її власників, і враховуючи, що між ними, в тому числі і тими, після яких він успадкував частку у майні, не встановлювався порядок користування жилими приміщеннями у квартирі, право користування спірною квартирою розповсюджується на всю квартиру і відповідно підлягає захисту у разі порушення вказаного права іншими особами.

З матеріалів справи вбачається, що 28 травня 2008 року ПП «Юс-Центр» та ОСОБА_4 уклали договір оренди 1/3 частки квартири АДРЕСА_8 для проживання співробітників ПП «Юс-Центр» до 28 травня 2017 року.

05 червня 2008 року між ПП «Юс-Центр» та ОСОБА_4 був укладений договір оренди 2/3 частин вказаної квартири.

05 червня 2012 року між ОСОБА_11 та ПП «Юс-Центр» був укладений договір суборенди, за умовами якого ОСОБА_11 передано в оренду (найм) 1/3 частини спірної квартири.

17 березня 2013 року між ОСОБА_3 та ПП «Юс-Центр» був укладений договір суборенди, за умовами якого ОСОБА_3 передано в оренду (найм) 1/3 частини квартири АДРЕСА_6.

05 червня 2012 року між ОСОБА_22 та ПП «Юс-центр» було укладено договір суборенди та передано в оренду (найм) 1/3 частини вказаної квартири. Водночас, оскільки ОСОБА_22 на пів року разом з дитиною виїхала з м. Києва, то за взаємною згодою дію договору суборенди 1/3 частки квартири між ОСОБА_22 та ПП «Юс-центр» було призупинено та 17 березня 2013 року між ОСОБА_3, ПП «Юс-Центр» було укладено договір суборенди, за умовами якого було передано в оренду (найм) 1/3 частини спірної квартири.

15 березня 2013 року ПП «Юс-Центр» та ОСОБА_23 уклали договір суборенди 1/3 частини зазначеної вище квартири.

03 серпня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 було укладено договір суборенди спірної квартири.

15 червня 2013 року ПП «Юс-центр» та ОСОБА_12 було укладено договір суборенди 1/3 частки квартири АДРЕСА_6 для проживання до 20 травня 2017 року.

Крім того, 16 січня 2014 року позивач також дізнався що у квартирі з дозволу ОСОБА_5 без будь-якого договору оренди житла проживають ОСОБА_17, її син ОСОБА_9 і донька ОСОБА_10, коли вона виїжджає до Бельгії, де постійно проживає.

04 липня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_24 було укладено договір оренди спірною квартири.

06 липня 2014 року між ПП «Юс-Центр» та ОСОБА_14 було укладено договір суборенди 1/3 частки зазначеної вище квартири.

24 липня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_13 було укладено договір оренди квартири АДРЕСА_6.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Часинами 1, 2 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Встановивши, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5, укладаючи оспорювані договори оренди не мали відповідних повноважень на розпорядження квартирою АДРЕСА_6, оскільки не є її власниками чи користувачами, суд апеляційної інстанції вважав, що відсутні підстави для визнання недійсним договору оренди від 28 травня 2008 року, укладеного між ОСОБА_4 і ПП «Юс-Центр», та задоволення інших вимог щодо користування вказаним відповідачем спірною квартирою, оскільки ухвалою апеляційного суду м. Києва від 28 травня 2008 року визнано мирову угоду між ОСОБА_6 та ПП «Юс-Центрум» щодо укладеного із ним договору оренди спірної квартири.

Відповідно до ч. ч. 1, 4, 5 ст. 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову. У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди.

Ухвала суду про визнання мирової угоди є виконавчим документом і підлягає виконанню державною виконавчою службою лише в разі, якщо ця ухвала відповідає вимогам, передбаченим ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження».

Системний аналіз ч. ч. 1, 4, 5 ст. 175 ЦПК України, п. 2 ч. 2 ст. 17,

ст. 18, п. 6 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» показав, що в разі невиконання однією зі сторін зобов'язань за умовами мирової угоди, інша сторона угоди може звернутися до державної виконавчої служби для примусового виконання ухвали суду про затвердження мирової угоди, якщо ця ухвала відповідає вимогам ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», але інша сторона угоди також не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди. При цьому звернення заінтересованої особи до суду із зазначеним позовом без попереднього отримання постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження не є підставою для відмови в задоволенні такого позову.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-342цс15.

Беручи до уваги зазначене, правильним є висновок суду про відсутність підстав для задоволення вказаних вимог ОСОБА_6, оскільки у разі невиконання вимог мирової угоди, укладеної між ним та ПП «Юс-Центрум» щодо оренди спірної квартири, він не позбавлений права на звернення до суду із позовом про спонукання до виконання умов мирової угоди.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Необґрунтованими та такими, що зводяться виключно до переоцінки доказів є доводи ОСОБА_6 про неправильне визначення судом апеляційної інстанції розміру збитків, завданих йому неправомірними діями відповідачами, а також безпідставної відмови у стягненні упущеної вигоди. Судом апеляційної інстанції надано обґрунтовану оцінку доказам розміру понесених позивачем збитків, правильно встановлено з чиєї вини була завдана ОСОБА_6 вказана шкода, а також законно вирішено питання про безпідставність вимог щодо стягнення упущеної вигоди, з урахуванням неможливості здачі позивачем в оренду спірної квартири, оскільки йому належить лише 1/3 її частини, яка не виділена в установленому законом порядку.

Суд апеляційної інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормою права, яка підлягає застосуванню, надав оцінку наявним в матеріалах справи доказам, законно та обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог

ОСОБА_6 в оскаржуваній частині.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_6 у касаційній скарзі, були предметом розгляду у суді апеляційної інстанції та при їх дослідженні і встановленні судом було дотримано норми матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про те, що судом апеляційної інстанції при розгляді справи в оскаржуваній частині були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, що відповідно до ст. 337 ЦПК України є підставою для відхилення касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 335, 337, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 03 червня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М.Коротун

Т.О.Писана

О.В. Попович