У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоСитнік О.М.,
суддів: Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,
Леванчука А.О., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_9, ОСОБА_10 про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності на спадкове майно у порядку спадкування за законом; за зустрічним позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Виконавчого комітету Одеської міської ради, третя особа - ОСОБА_9, про визнання права власності на частку спадкового майна в порядку спадкування за законом, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_11 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 29 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 звернулися до суду з позовом, у якому зазначали, що ОСОБА_6 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_12, який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. У період шлюбу у них народилося дві доньки: ОСОБА_7, та ОСОБА_8 Після смерті ОСОБА_12. відкрилася спадщина, яка складається з: частини житлового будинку по АДРЕСА_1. Заповіт спадкодавцем не складався. Окрім позивачів, із заявою про прийняття спадщини звернувся онук спадкодавця - ОСОБА_10, який спадкує у порядку заміщення після батька ОСОБА_13 Крім того, 21 жовтня 1969 року ОСОБА_12. подарував 1/5 частини вказаного житлового будинку, що складається з житлової кімнати площею 9,6 кв. м, своєму братові - ОСОБА_9, який 28 грудня 2009 року зареєстрував своє право спільної часткової власності на 43/100 частини житлового будинку. ОСОБА_12. за своє життя право власності на 57/100 частини житлового будинку не зареєстрував. Частина житлового будинку, яка належала ОСОБА_9 - знесена, що також впливає на перерозподіл часток у житловому будинку по АДРЕСА_1. Видати свідоцтво про право на спадщину за законом неможливо, у зв'язку з тим, що не проведена вчасно реєстрація права власності на нерухоме майно.

Крім того, на думку позивачів, частки ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у спільній власності є незначними і не можуть бути виділені в натурі, спільне користування та володіння неможливе, між сторонами існують напружені стосунки та вартість їх частин будинку буде компенсована після встановлення вартості будинку за результатами експертизи шляхом перерахування відповідних коштів на депозит суду.

Позивачі просили припинити право власності ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на належні їм частки житлового будинку по АДРЕСА_1 з компенсацією вартості їх часток за результатами будівельно-технічної експертизи; визнати за ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 у рівних частках право власності у порядку спадкування за законом на житловий будинок за зазначеною адресою, після смерті ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

У квітні 2014 року ОСОБА_10 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання права власності у порядку спадкування за законом.

Вимоги мотивував тим, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2013 року у справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до нього про усунення від права на спадкування, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову. Він є спадкоємцем першої черги за законом, тому має право на визнання за ним право власності на 1/4 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 та земельної ділянки, прилеглої до житлового будинку у порядку спадкування після смерті ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 15 січня 2015 року позов ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та зустрічний позов ОСОБА_10 об'єднані в одне провадження.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 березня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та зустрічного позову ОСОБА_10 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 29 вересня 2016 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 березня 2015 року змінено й ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_6 право власності на 3/4 частини від 57/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1, розташованого на земельній ділянці, площею 401 кв. м, що складалось у цілому без врахування самочинного переобладнання згідно з технічним паспортом, виконаним Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» станом на 27 вересня 2012 року, та з врахуванням рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 1993 року, з наступних приміщень: частка приміщення № 1 - коридору, площею 1,8 кв. м; № 4 - коридору, площею 6,2 кв. м; № 5 - ванної, площею 1,9 кв. м; № 6 - жилої, площею 20,4 кв. м; № 8 - жилої, площею 9,7 кв. м; № 9 - кухні, площею 7,4 кв. м, загальною площею 47,4 кв. м; житловою - 30,1 кв. м, у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Зустрічний позов ОСОБА_10 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_10 право власності на 1/4 частини від 57/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1, розташованого на земельній ділянці, площею 401 кв. м, та належало на праві спільної часткової власності ОСОБА_12, та у цілому складається без врахування самочинного переобладнання згідно з технічним паспортом, виконаним Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» станом на 27 вересня 2012 року, з врахуванням рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 1993 року, з наступних приміщень: частка приміщення № 1 - коридору, площею 1,8 кв. м; № 4 - коридору, площею 6,2 кв. м; № 5 - ванної, площею 1,9 кв. м; № 6 - жилої, площею 20,4 кв. м; № 8 - жилої, площею 9,7 кв. м; № 9 - кухні, площею 7,4 кв. м, загальною площею 47,4 кв. м; житловою - 30,1 кв. м, у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_11, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, керувався тим, що визнати право власності за ОСОБА_6 у порядку спадкування на частину житлового будинку не є можливим, оскільки у разі наявності самовільних будівель за спадкоємцем може бути визнано право власності на будівельні матеріали. За спадкодавцем не було у встановленому законом порядку зареєстровано право власності на житловий будинок з самовільно збудованими спорудами, тому він не набув право власності на це нерухоме майно. Оскільки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відмовилися від спадщини, обраний позивачами спосіб правового захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за законом не відповідає закріпленим у чинному законодавстві правовим положенням.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_10 щодо визнання за ним права власності на земельну ділянку, керувався тим, що визнати за ним право власності на земельну ділянку не є можливим, оскільки умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, у тому числі земельної ділянки, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку, проте за життя спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку, а був лише її користувачем, тому спадкоємець не набуває права власності на неї в порядку спадкування.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_10 про визнання за ним 1/4 частини житлового будинку, керувався тим, що дана вимога є абстрактною та неконкретизованою - на які саме приміщення він просить визнати право власності.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції, при цьому задовольняючи частково позов ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та частково зустрічний позов ОСОБА_10, керувався тим, що ОСОБА_6 та ОСОБА_10 доведено те, що вони прийняли спадщину у вигляді 57/100 частини спірного житлового будинку відповідно 3/4 частки та 1/4 частки цієї частини майна після смерті ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, та з моменту його смерті мають право на спадкове майно, оформити спадщину в нотаріальній конторі не мають можливості, тому відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України вони мають право на захист судом порушеного права шляхом визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка та дідуся відповідно за ОСОБА_6 право власності на 3/4 частини від 57/100 частини житлового будинку, а за ОСОБА_10 - на 1/4 частини від 57/100 частини житлового будинку.

Судами встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право особистої власності на домоволодіння від 04 квітня 1969 року житловий будинок по АДРЕСА_1 належав на праві власності ОСОБА_12

21 жовтня 1969 року ОСОБА_12 подарував 1/5 частини вказаного житлового будинку, що складається з житлової кімнати, площею 9,6 кв. м, своєму брату - ОСОБА_9

Згідно з рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 1993 року, яке набрало законної сили, у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_12 про поділ житлового будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою ОСОБА_9 належало 43/100 частини спірного житлового будинку, а ОСОБА_12 - 57/100 частини.

ОСОБА_9 28 грудня 2009 року зареєстрував своє право спільної часткової власності на 43/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_12 помер. За життя свої 57/100 частини у спільній частковій власності житлового будинку не зареєстрував.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1261, ч. 1 ст. 1266 ЦК України після смерті ОСОБА_12 у шестимісячний строк для отримання свідоцтва про право на спадщину до Третьої одеської державної нотаріальної контори звернулися його дружина ОСОБА_6, доньки: ОСОБА_7, ОСОБА_8 та онук ОСОБА_10 від сина ОСОБА_15, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, до смерті спадкодавця.

Проте у видачі такого свідоцтва Третьою одеською державною нотаріальною конторою ОСОБА_10 було відмовлено з посиланням на відсутність у нього оригіналу правовстановлюючого документу на житловий будинок по АДРЕСА_1 (а. с. 90, т. 1).

Також Третьою одеською державною нотаріальною конторою було відмовлено ОСОБА_6 у видачі такого свідоцтва, оскільки спадкодавцем ОСОБА_12 право власності на частину житлового будинку по АДРЕСА_1 не було вчасно оформлено в установленому законом порядку після перерахунку часток житлового будинку між співвласниками на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 1993 року (а. с. 23, т. 1).

Згідно із заявами від 14 вересня 2012 року, адресованими Третій одеській державній нотаріальній конторі, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відмовились від прийняття спадщини на користь ОСОБА_6 (а. с. 101, 102, т. 1).

З листа Комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» № 381364.69.12 від 27 вересня 2012 року вбачається, що на момент інвентаризації 27 вересня 2012 року частина спірного житлового будинку, що належала ОСОБА_9, знесена (а. с. 25, т. 1).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 лютого 2014 року у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні власністю, яке набрало законної сили та у силу ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення, зобов'язано відповідачів не чинити позивачу перешкод у володінні та користуванні 43/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1. Цим рішенням встановлено, що відповідачі не заперечують того факту, що кімнату, котра належить позивачу на праві власності, площею 9,6 кв. м, вони відремонтували та користуються нею (а. с. 223, 224, т. 1).

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_9 здійснювалася прибудова до своєї частки у спірному майні (а. с. 1−8, т. 2).

У суді першої інстанції ОСОБА_6 було заявлене клопотання від 01 грудня 2014 року про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи (а. с. 23, 24, т. 2), проте ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10 березня 2015 року в його задоволенні було відмовлено (а. с. 25, т. 2).

Така експертиза була проведена під час апеляційного розгляду за клопотанням ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та висновок № 6971/24 судової будівельно-технічної експертизи Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 22 червня 2016 року (а. с. 14−40, т. 3) був покладений в основу рішення апеляційного суду.

Так, на підставі цього висновку апеляційним судом зазначено, що на час вирішення спору 43/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1, що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_9, частково зруйнована, тому згідно з положеннями п. 4 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності на нього припинено, що не відповідає обставинам справи, оскільки кімната площею 9,6 кв. м не зруйнована, а тому не можна погодитися з висновком про припинення права власності ОСОБА_9 на 43/100 частини домоволодіння.

Крім того, суд апеляційної інстанції не врахував вимоги норм цивільного процесуального права.

Згідно статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, як містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК України).

Частиною 6 статті 147 ЦПК України передбачено, що висновок експерта не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Так, апеляційний суд, у порушення вимог ст. 212 ЦПК України, не звернув увагу на те, що у матеріалах справи містяться суперечливі дані про 43/100 частини власності ОСОБА_9, так як у висновку № 6971/24 судової будівельно-технічної експертизи Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 22 червня 2016 року вказано, що ця частина домоволодіння була зруйнована у період з 16 грудня 2009 року по 27 вересня 2012 року (а. с. 95, т. 3), проте згідно з рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 лютого 2014 року, яке у силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення, встановлено, що ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 не заперечують того факту, що кімнату, яка належить ОСОБА_9 на праві власності, площею 9,6 кв. м, вони відремонтували та користуються нею (а. с. 224, т. 1). Також апеляційним судом не досліджено висновок експерта, що передбачено статтею 189 ЦПК України.

Не розглянуто судом і вимоги про припинення права власності ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за ст. 365 ЦК України.

Не може залишатися в силі і рішення суду першої інстанції, оскільки висновок суду про те, що спадкодавцем здійснювалося самочинне будівництво спростовується матеріалами справи.

Суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_10 може звернутися з позовом про визнання за ним права власності на частину нерухомого майна без виділення вказаної частини у натурі, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України саме позивач визначає обсяг своїх прав, які підлягають захисту та спосіб захисту згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства.

Однак згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Частинами 1, 2 статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має паво вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (ч. 1 ст. 358 ЦК України).

Положення статті 365 ЦК України регулює питання щодо припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

За таких обставин, суди, у порушення вимог ст. ст. 212−214, 316 ЦПК не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, неправильно застосували норми матеріального та процесуального права, що потягло ухвалення судових рішень, які не відповідають вимогам ст. ст. 212−214, 316 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості, що у силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_11 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 29 вересня 2016 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.М. Ситнік
Судді: Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.В. Ступак