Справа № 344/5948/16-ц
Провадження № 22-ц/779/453/2017
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.,

секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_2, субєкт оскарження: Відділ державної виконавчої служби Пустомитівського районного управління юстиції про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 08 квітня 2016 року, призупинення виконавчих дій, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 07 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а :

В травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся зі скаргою про скасування постанови державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Пустомитівського районного управління юстиції від 08 квітня 2016 року про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №344/16456/2015, який 18 березня 2016 року виданий Івано-Франківським міським судом, обґрунтовуючи вимоги тим, що державним виконавцем у оскаржуваній постанові зазначена інша дата його народження, тому можна припустити, що інша особа є боржником перед стягувачем, а також у оскаржуваній постанові не зазначена дата винесення судового рішення, що позбавляє його права на оскарження цього рішення.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 07 лютого 2017 року поновлено ОСОБА_2 строк звернення до суду зі скаргою та в задоволенні скарги відмовлено.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необгрунтованість ухвали. На думку апелянта, суд безпідставно не врахував доводи його скарги та не взяв до уваги ту обставину, що на час подання скарги справа перебувала на розгляді в апеляційному суді і вже з цих підстав оскаржувана постанова підлягала скасуванню.

Просив ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити вимоги його скарги у поному обсязі.

У судове засідання особи, які беруть участь у справі не зявилися. Апелянт повторно просив відкласти розгляд справи у зв»язку з його зайнятістю у інших судових засіданнях,суб»єкт оскарження про причини неявки у судове засідання не повідомив, хоча про день, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Оскільки причини неявки у судове засідання визнані неповажними, неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, тому колегія суддів розглянула справу за їх відсутності.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції дійшов висновку, що постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження», і державний виконавець діяв в межах своїх повноважень.

З таким висновком погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

18 березня 2016 року Івано-Франківським міським судом на виконання рішення суду видано виконавчий лист №344/16456/2015.

Державний виконавець Антощук Б.В. 08 квітня 2016 року виніс постанову про відкриття виконавчого провадження ВП 50767831 про примусове виконання виконавчого листа №344/16456/2015, виданого 18 березня 2016 Івано-Франківським міським судом, яким стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_3 суми індексу інфляції у розмірі 41 115,60 грн, та три проценти річних у розмірі 3 421, 71 грн, всього 44 537, 31 грн. (а.с.2).

Відповідно до частини пятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обовязковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Отже, виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Провадження з виконання судових рішень є завершальною і невідємною частиною (стадією) судового провадження по конкретній справі.

Отже, основним завданням реалізації права на справедливий суд після ухвалення судового рішення є його виконання у добровільному чи примусовому порядку.

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

В силу ч. 1 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 28.12.2015 року, чинній на час відкриття виконавчого провадження) державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Частинами 1, 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

В матеріалах даної справи міститься копія сторінки паспорта ОСОБА_2, з якої вбачається , що його датою народження є 20 лютого 1968 року. (а.с.5).

У своєму запереченні на скаргу від 03 червня 2016 року державний виконавець Пустомитівського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області ОСОБА_4 вказав, що дата народження боржника ОСОБА_2 у постанові про відкриття виконавчого провадження від 08 квітня 2016 року відповідає відомостям, зазначеним у виконавчому листі, а саме 03.06.1967 року. (а.с.29-31).

Судом встановлено, що дата народження боржника, яка зазначена у постанові про відкриття виконавчого провадження, відповідає даті, зазначеній у виконавчому листі від 18 березня 2016 року .

Відповідність дати народження боржника, зазначеної у виконавчому документі, виданому судом, та постанові державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, не свідчить про допущення порушень Закону саме державним виконавцем, оскільки ним внесено відомості у постанову відповідно до виконавчого документа.

Вимоги до виконавчого документа передбачені ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV, зокрема, у виконавчому документі зазначаються дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ.

Вимоги, яким повинна відповідати постанова державного виконавця містяться у п. 7 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 р. № 512/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 року за № 489/20802.

Так, постанова як окремий документ повинна містити такі обов'язкові реквізити: номер виконавчого провадження; вступну частину із зазначенням: назви постанови, дати видачі постанови та місця її винесення; найменування органу державної виконавчої служби, прізвища, імені та по батькові державного виконавця, який виніс постанову або прізвища, імені та по батькові приватного виконавця, який виніс постанову, найменування виконавчого округу, в якому він здійснює діяльність; назви виконавчого документа, коли та ким виданий, резолютивної частини документа (далі - реквізити виконавчого документа); за зведеним виконавчим провадженням - прізвища, імені та по батькові боржника - фізичної особи, повного найменування боржника - юридичної особи та дати об'єднання виконавчих проваджень у зведене; мотивувальну частину із зазначенням мотивів, з яких виконавець прийняв відповідне рішення (дійшов певних висновків), і посилання на норму закону, на підставі якого винесено постанову; резолютивну частину із зазначенням:прийнятого виконавцем рішення; строку і порядку оскарження постанови.

До постанов можуть вноситись також інші відомості, визначені Законом, цією Інструкцією та іншими нормативно-правовими актами.

Постанова підписується виконавцем та скріплюється печаткою. Постанова складається у необхідній кількості примірників, один з яких залишається у виконавчому провадженні, а інші надсилаються за належністю.

Отже, нормами законодавства не передбачено для постанови державного виконавця такого обов»язкового реквізиту як дати ухвалення судового рішення, а постанова повинна містити назву виконавчого документа, коли та ким виданий, резолютивну частини документа (реквізити виконавчого документа).

Такі відомості у оскаржувані постанові державного виконавця містяться.

Вимога про дату прийняття рішення судом, на яку звертає увагу апелянт, є вимогою до виконавчого документа, а не до постанови державного виконавця.

Таким чином, порушень Закону України «Про виконавче провадження» під час винесення постанови про виконавче провадження державний виконавець не допустив.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження постановлена у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Незазначення дати прийняття рішення судом у постанові державного виконавця жодним чином не перешкоджає апелянту реалізувати своє право на оскарження судового рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що постанова підлягала скасуванню уже з тих підстав, що на час подання скарги справа (рішення по якій стало підставою видачі виконавчого листа) перебувала на розгляді в апеляційному суді не заслуговують на увагу, оскільки предметом спору є законність постанови державного виконавця на час її винесення і жодним чином на це не впливають процесуальні дії по справі, які мали місце після винесення цієї постанови.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду постановлена з дотриманням вимог норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду, а тому підстав для її скасування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, 312, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 07 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку у двадцятиденний строк до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: І.О. Максюта

ОСОБА_5

ОСОБА_6