Справа № 477/2521/16-ц
Провадження № 2/477/327/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2017 року Жовтневий районний суд Миколаївської області у складі: головуючої суді - ОСОБА_1,

при секретарі - Сірюк С.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5,

розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_4 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності,

в с т а н о в и в :

28 грудня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати факт прийняття спадщини ним після смерті матері ОСОБА_12 та право власності на житловий будинок в с. М-Погорілове по вул. Чкалова, 33 Жовтневого (нині Вітовського) району Миколаївської області, в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_12, померлої 24 вересня 1995 року.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що після смерті матері фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, тому є таким, що спадщину прийняв. Звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину, але в останньому йому було відмовлено через видачу правовстановлюючого документу свідоцтва про право власності після смерті матері, тому за захистом своїх спадкових прав був змушений звернутися до суду із цим позовом.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги свого довірителя підтримала та пояснила, що позивач вступив в управління спадковим майном, а тому фактично прийняв спадщину. Натомість в нотаріальному оформленні його спадкових прав було відмовлено за відсутності підтверджень прийняття спадщини, а також через видачу свідоцтва про право власності на спадковий будинок після смерті спадкодавця, що викликає спір про право.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник позовні вимоги не визнали. Вказували на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_12 її сином ОСОБА_13 за заповітом та відсутності доказів щодо прийняття спадщини позивачем.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснив, що є чоловіком ОСОБА_14 (до шлюбу ОСОБА_13) Л.М. доньки позивача. Вказував, що разом із дружиною та дочкою жив у літній кухні в домоволодінні спадкодавця ОСОБА_12 на час її смерті. Після її смерті, участь у похованні приймали обоє брати ОСОБА_2 та ОСОБА_13 і домовились між собою про розподіл спадщини після смерті матері порівну. ОСОБА_2 після смерті матері вивіз з будинку деякі її речі (стіл, дзеркало) на память. Він з дружиною та донькою з даного будинку виїхав в 1996 році.

Свідок ОСОБА_15 сестра ОСОБА_14, а також свідок ОСОБА_16, в судовому засіданні підтвердили, що на час смерті ОСОБА_12 із нею проживали онука ОСОБА_17, чоловік останньої ОСОБА_14 та їх донька.

Зі змісту досліджених письмових доказів слідує, що ОСОБА_12 померла 24 вересня 1995 року (а.с. 13).

Позивач ОСОБА_2 та його брат ОСОБА_13, який помер 28 листопада 2011 року, є синами спадкодавця ОСОБА_12

Відповідачі по справі є спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_13.

За життя на випадок своєї смерті ОСОБА_12 заповідала спірний житловий будинок синові ОСОБА_18.

За даними спадкової справи, заведеної 01.03.2016 року за завою ОСОБА_2, останній в 2016 році звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_12 (а.с. 70) та претендує на спадщину за законом. Висуває вимоги про визнання за ним права власності на спадкове майно в цілому.

Підстави звернення позивача із цим позовом до суду підтверджуються постановою нотаріуса від 02.03.2016 року (а.с. 19), якою ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_12 та мотивом такої відмови стала видача правовстановлюючого документу щодо спірного майна після смерті спадкодавця. Окрім того ОСОБА_2 розяснено про необхідність встановлення в судовому порядку факту прийняття спадщини, так як доказів щодо цього нотаріусу не надано.

За загальними правилами дії Законів у часі (ст. 58 Конституції України), з урахуванням положень ст. 5 ЦК України, розяснень постанови Пленуму Верховного ОСОБА_16 України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування» (далі - ППВСУ від 30 травня 2008 року №7) відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Судом встановлено, що спадщина відкрилась в 1995 році, тому до застосування у даних правовідносинах підлягають норми ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ч.2 ст.256 ЦПК України та Постанови Пленуму Верховного ОСОБА_16 України за №5 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», у судовому порядку можуть бути встановлено, зокрема факт прийняття спадщини (щодо спадкових відносин, що існували до введення в дію Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 р., який прийшов на зміну ЦК УРСР 1963 р.).

Відповідно до вимог ст. 548 ЦК УРСР (1963 року) для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Як для фактичного так і для юридичного прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Згідно зі ст. 549 ЦК УРСР (1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення.

Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкування здійснюється по закону та по заповіту. Спадкування за законом має місце , коли воно не змінено заповітом.

В даному випадку спадкодавцем ОСОБА_12 на випадок своєї смерті залишено заповіт (а.с. 76, 145-146), на користь сина ОСОБА_18, якому вона заповідала спірний житловий будинок.

Враховуючи наявність заповіту щодо спірного майна, право позивача на нього в порядку спадкування за законом залежить від прийняття чи відмови від прийняття спадщини спадкоємцем за заповітом.

Як вже зазначено вище, за положеннями ст. 549 ЦКК 1963 року, прийняття спадщини може бути як фактичне (вступ в управління та володіння спадковим майном) так і юридичне (подача заяви про прийняття спадщини).

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подання заяви до нотаріальної контори виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Зі змісту досліджених письмових доказів слідує, що спадкова справа після смерті ОСОБА_12 заведена лише після звернення позивача із заявою про прийняття спадщини, поданою у 2016 році.

Тобто спадкоємець ОСОБА_13 заяв про прийняття чи відмову від прийняття спадщини після смерті матері не подавав.

За такого право позивача на спадкування за законом залежить від доведення такого юридичного факту як не прийняття спадщини його братом фактично.

Доведеність самого факту вступу позивача у спадкові права за законом не має наслідком набуття ним права на спадкування, у разі фактичного прийняття спадщини спадкоємцем за заповітом.

Відповідно до ст. 60 ЦК України обовязок доказування покладається на сторони, при чому кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В своєму позові ОСОБА_2 вказує, що є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину, адже жив зі спадкодавцем на час її смерті та фактично вступив у володіння спадковим майном спірним будинком, здійснював його ремонт, оплату комунальних послуг, тощо.

Разом з тим в судовому засіданні дані обставини свого підтвердження не знайшли.

Судом встановлено, що на час смерті ОСОБА_12 із нею проживала онука ОСОБА_17, чоловік онуки та їх донька, що також підтверджується даними виконкому М-Погорілівської сільської ради (а.с. 20).

Будь-яких доказів щодо фактичного вступу позивача у спадкові права, на які він посилається (догляд за будинком, оплата комунальних послуг, ремонт, тощо) суду не надано.

М-Погорілівська сільська рада відомостей про осіб, які здійснювали поховання ОСОБА_12 та розпорядились її речами не має (а.с. 144).

Більш того, позивач заявив про свої права як спадкоємця ОСОБА_12 лише в 2016 році після смерті спадкоємця за заповітом - ОСОБА_13

В судовому засіданні свідки ОСОБА_14 зять ОСОБА_2, та свідок ОСОБА_15 надали пояснення про спільне поховання ОСОБА_12 та розпорядження її речами обома братами ОСОБА_2 та ОСОБА_13

Враховуючи наведе, суду не надано доказів, які б поза розумним сумнівом доводили про відсутність у ОСОБА_18 волі на прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_12 та не здійснення ним фактичних дій з вступу у спадкові права.

Посилання представника позивача про спільні дії братів з поховання матері ОСОБА_12 та спільні їх дії з прийняття спадщини суперечать позиції її довірителя ОСОБА_2, викладеній останнім у позовній заяві та вказують на здійснення ОСОБА_13 дій з фактичного прийняття спадщини.

Як пояснив в судовому засіданні свідок ОСОБА_14, брати ОСОБА_13 домовились про рівний розподіл спадщини. В той же час, будь-яких дій які б свідчили про відмову ОСОБА_13 від прийняття спадщини за заповітом останній не вчиняв, заяв про відмову від прийняття спадщини як спадкоємець за заповітом та спадкування на загальних підставах за законом до нотаріальної контори не подавав.

Приймаючи до уваги, що позивачем не надано доказів не прийняття спадщини фактично спадкоємцем за заповітом ОСОБА_13, то його вимоги про встановлення факту прийняття спадщини ним ОСОБА_2 після смерті матері ОСОБА_12 не є обґрунтованими, адже у разі встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_13 спадкоємцем за законом, встановлення факту, про який просить позивач не тягне за собою юридичних наслідків.

Враховуючи прийняте рішення щодо відмови в задоволенні вимог позивача про встановлення факту прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_12, вимоги позивача про визнання за ним права власності на спірний будинок в порядку спадкування також не підлягають задоволенню. До того ж, суду так і не було надано доказів щодо належності спірного будинку до спадкової маси після смерті ОСОБА_12 та її права щодо цього майна як власника на час її смерті 24.09.1995 року.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 212-218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_4 про встановлення факту прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_12, померлої 24 вересня 1995 року та визнання права власності на житловий будинок № 33 по вул. Чкалова в с.Мішкове-Погорілове Вітовського району Миколаївської області в порядку спадкування після смерті ОСОБА_12, - відмовити в повному обсязі.

Рішення можу бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Жовтневий районний суд протягом 10- днів з дня його проголошення або отримання копії учасниками справи, що не були присутні при його проголошенні.

Повний текст рішення виготовлено 09 листопада 2017 року.

Суддя Л.М. Семенова