23 листопада 2017 року Селидівський міський суд Донецької області у складі головуючого судді Владимирської І.М., при секретарі Носаль А.В., в порядку заочного провадження розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Селидове цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, -
Позивач ОСОБА_1 17.01.2017 року звернулася до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, в обґрунтування якого зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_5, який проживав за адресою: АДРЕСА_1 Спадкоємцями майна померлого є ОСОБА_1 - дружина померлого, ОСОБА_6 - донька померлого та ОСОБА_2 - донька померлого. Після смерті ОСОБА_5 залишилося спадкове майно, яке складається, крім іншого з автомобіля марки TOYOTA, модель AVENSIS 1,8 CVT SOL, кузов № НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2, реєстраційним номер НОМЕР_3. Після звернення з донькою померлого ОСОБА_6 до приватного нотаріусу Селидівскього міського нотаріального округу Шарафєєвої І.В., їм стало відомо, що померлий ОСОБА_5 за життя оформив на відповідача ОСОБА_2 довіреність, якою довірив останній здійснювати будь-які дії щодо належного йому автомобіля. На стадії прийняття спадщини стало відомо, що вищевказаний автомобіль 11.03.2015 року було перереєстровано на ОСОБА_3, а 09.07.2015 року на ОСОБА_4 Таким чином, відповідач ОСОБА_1 в період з 01.03.2015 року по 11.03.2015 року перереєструвала автомобіль на відповідача ОСОБА_3, тоді як, довіреність на підставі якої укладався правочин, вже була недійсною у зв'язку зі смертю, особи, що її видала. Просить суд, визнати недійсними договори купівлі-продажу автомобіля марки TOYOTA, модель AVENSIS 1,8 CVT SOL, кузов № НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2 від 11.30.2015 року та від 09.07.2017 року, витребувати автомобіль з незаконного володіння ОСОБА_4 на користь спадкоємців майна померлого ОСОБА_5, визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на 2/3 частини вказаного автомобіля, а за ОСОБА_2 на 1/3 частини автомобіля, стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати в сумі 6890 грн. 00 коп.
Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_8 в судове засідання не з'явилися. Представник позивача надав суду заяву про слухання справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали та просить їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідачі ОСОБА_9, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися, про час та місце слухання справи у встановленому законом порядку повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Суд звертає увагу на наявність в матеріалах справи клопотання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про бажання взяти участь в розгляді справи, натомість судом їм неодноразово надавалася змога прийняти участь в судовому засіданні з приводу розгляду вищезазначеної справи та надати свої письмові заперечення на позовну заяву, але відповідачі своїм правом не скористалися. В зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зловживають своїми процесуальними правами, чим затягують розгляд справи по суті і вважає за можливе вирішити справу у відсутності відповідачів, на підставі наявних в ній даних і доказів.
За таких обставин в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 224 ЦПК України, за згодою позивача, суд вважає за можливе вирішити справу у відсутності відповідачів, на підставі наявних в ній даних і доказів, з постановленням заочного рішення.
Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Згідно положень ст.60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серія НОМЕР_4 від 24.10.1992 року, виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану, ОСОБА_5 та ОСОБА_10 зареєстрували шлюб 24.10.1992 року, актовий запис № 939. Після реєстрації шлюбу прізвище дружині присвоєно «ОСОБА_5».
Відповідно до свідоцтва про розірвання шлють серія НОМЕР_5 від 04.07.2012 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Селидівського міського управління юстиції у Донецькій області, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 розірвано, актовий запис № 46.
Як вбачається зі свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_6 від 16.01.2015 року, виданого Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровської області, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 16.01.2015 року, актовий запис № 20. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини - «ОСОБА_5».
Згідно договору купівлі-продажу № Д-2289 від 09.08.2012 року, укладеного між ТОВ «Автоглас» та ОСОБА_5, останній придбав у власність автомобіля марки TOYOTA, модель AVENSIS 1,8 CVT SOL, кузов № НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2.
Відповідно до свідоцтва про свідоцтва про смерть серія НОМЕР_7 від 25.02.2016 року, виданого Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 1724.
Згідно заяви від 22.03.2015 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11, ОСОБА_6 відмовилася від належної їй частки спадкового майна, яке залишилося після смерті батька ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1
Відповідно до листа Головного управління МВС в Донецькій області від 05.05.2015 року, станом на 01.05.2015 року за ОСОБА_5, транспортні засоби на території Донецької області не зареєстровані.
Згідно ч. 1ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Згідно зі ст.1261 ЦК України при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних долях діти, подружжя та батьки померлого.
Статтею 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Відповідно до ст. 1299 ЦК України якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна.
Згідно ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця, до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (ст. 1223 ЦК).
Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1268, ч.1 ст. 1269 та ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК).
Як вбачається із матеріалів справи, позивач прийняла спадщину після смерті чоловіка, отримала свідоцтво про право на спадщину (а.с. 118-119).
Разом з тим, в процесі прийняття спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_5. було встановлено, що 11 березня 2015 ОСОБА_2, діючи за довіреністю від імені померлого ОСОБА_5 (а.с. 132), уклала договір купівлі-продажу та перереєструвала автомобіль марки TOYOTA, модель AVENSIS 1,8 CVT SOL, кузов № НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2 на ОСОБА_3
Тоді як, 09.07.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу та перереєстровано автомобіль марки TOYOTA, модель AVENSIS 1,8 CVT SOL, кузов № НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2 на ОСОБА_4
Відповідно до ст. ст. 656, 658 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому; право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником,покупець набуває право власності лише у випадку,якщо власник не має права вимагати його повернення.
За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.
Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Пунктом 6 ч. 1 ст. 248 ЦК України передбачено, що представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність.
За змістом статей 317, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до закріпленого уст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Отже, положення ст. 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Встановивши, що у встановлений законом строк позивач прийняла спадщину після смерті ОСОБА_1, до складу якої увійшов спірний автомобіль, але позбавлена можливості отримати відповідне свідоцтво, оскільки на підставі недійсної довіреності його було відчужено на користь ОСОБА_3, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову в частині визнання укладеного 09.07.2015 року між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_9 договору купівлі-продажу недійсним, витребування спірного транспортного засобу із незаконного володіння ОСОБА_4 та визнати за ОСОБА_1 права власності на 2/3 частини автомобіля (з урахуванням долі від якої відмовилася ОСОБА_6 на користь позивач) марки TOYOTA, модель AVENSIS 1,8 CVT SOL, кузов № НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2.
Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля укладеного 09.07.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, суд встанови наступне.
В своїй постанові Верховний суд України від 17.02.2016 року у справі № 6-2407цс15 зазначив, що норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
У цьому разі майно може витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Крім того, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.
Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.
У випадках, коли в позовах заявляються вимоги про віндикацію та реституцію, суд повинен самостійно визначати, яку вимогу по суті (а не за формою) пред'являє позивач, і, відповідно, застосувати належні норми законодавства, керуючись при цьому нормами статті 4, пунктів 3, 4 частини першої статті 214 ЦПК України.
Одночасне пред'явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація - це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого невласника) і про визнання недійсним правочину із застосуванням реституції (оскільки негаторний позов - це позов про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння), тобто одночасне застосування статей 216 і 388 ЦК України є помилковим, адже віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними.
До того ж одна з умов застосування віндикаційного позову - відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов'язально-правових способів.
В такому разі, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу автомобіля, що укладений 09.07.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладений після визнаного судом недійсного правочину, тому не підлягає додатковому визнанню його недійсним.
На думку суду, позовні вимоги в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/3 частини автомобіля в порядку спадкування за законом задоволенню не підлягають, оскільки це особисте право спадкоємця, яке може бути ним реалізовано самостійно шляхом звернення до нотаріальної контори чи то пред'явлення позову до суду, у разі його невизнання або оспорювання.
У відповідності зі ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.
Згідно зі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
В судовому засіданні документально підтверджені витрати позивача на сплату судового збору у розмірі 6890 грн. 00 коп., які підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 203, 215, 328, 388, 392, 1212, 1216-1217, 1228, 1261, 1268, 1296 ЦК України, ст. ст. 10, 60, 169, 213-215, 224-226 ЦПК України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним - задовольнити частково.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки TOYOTA, модель AVENSIS 1,8 CVT SOL, кузов № НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2 від 11.03.2015 року.
Витребувати автомобіль марки TOYOTA, модель AVENSIS 1,8 CVT SOL, кузов № НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2 з незаконного володіння ОСОБА_4 на користь спадкоємців майна померлого ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року.
Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року на 2/3 частини автомобіля марки TOYOTA, модель AVENSIS 1,8 CVT SOL, кузов № НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2.
Стягнути з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 6890 (шість тисяч вісімсот дев'яносто) грн. 00 коп.
В решті позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданої протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя І.М. Владимирська