справа № 732/376/17
провадження № 2/732/193/17
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

13 березня 2017 року місто Городня

Суддя Городнянського районного суду Чернігівської області Березовський О.Д., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживача, відшкодування збитків, розірвання договору підряду про надання послуг з виготовлення та передачі у власність ПВХ конструкцій, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 та просить розірвати договір від 01.06.2016 року, укладений між нею та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 щодо виготовлення ПВХ конструкцій та стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на її користь грошові кошти за договором в сумі 5540 грн..

Зазначена позовна заява підлягає залишенню без руху, оскільки подана з порушенням вимог ч. 5 ст. 119 ЦПК України та ч. 3 ст. 6 Закону України „Про судовий збір, а саме позивачем не сплачено судовий збір за подачу позову до суду.

Згідно положень ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Таким чином, позивач повинна сплати за позовну вимогу немайнового характеру, а саме за вимогу про розірвання договору, судовий збір в розмірі, визначеному ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в сумі 640 грн. та сплатити судовий збір за позовну вимогу майнового характеру, а саме за вимогу про стягнення грошових коштів в розмірі, визначеному ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб).

Позивач судовий збір не сплатила, натомість у позовній заяві вона посилається на ст. 22 Закону України «Про захист прав позивачів», якою встановлено, що позивачі звільняться від сплати судового збору за позовами, що повязані з порушенням їх прав.

Таким чином, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав позивачів» суперечить положенням ст. 5 Закону України «Про судовий збір», яка не звільняє осіб, які звертаються до суду з позовами про захист прав споживачів від сплати судового збору.

Вирішуючи питання колізії норм, наведених вище законів, які мають однакову юридичну силу, слід виходити з того, що в цій ситуації пріоритет повинен мати той закон, який ухвалено пізніше, а також той закон, який є спеціальним у регулюванні відносин, повязаних з оплатою судового збору.

Так, норма ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав позивачів», що звільняє споживачів від сплати судового збору діє в редакції Закону від 08.07.2011 року № 3674-VІ; у той же час ст. 5 Закону України «Про судовий збір», яка не надає особам, що звертаються до суду з позовами про захист прав споживачів, пільги щодо сплати судового збору, діє в редакції Закону від 06.10.2011 року № 3828-VІ.

За таких підстав за першим (часовим) критерієм перевагу в застосуванні має ст. 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки її остання редакція ухвалена пізніше останньої редакції ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до преамбули Закону України «Про захист споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробники і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачам послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Водночас, преамбулою Закону України «Про судовий збір» встановлено, що він визначає правові засади справляння судового збору, платників, обєкти та розміри ставок судового збору, порядок звільнення від сплати судового збору та повернення судового збору.

Таким чином, Закон України «Про судовий збір» є спеціальним актом в сфері справляння судового збору, а також у сфері визначення платників судового збору, обєктів та розмірів ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Отже, і за другим ( спеціальним) критерієм, в питаннях сплати судового збору, пріоритет у застосуванні має саме Закон України «Про судовий збір», оскільки він є спеціальним нормативним актом у регулюванні цих питань.

Вищевикладене в сукупності дає підстави для висновку про те, що позивач, як споживач послуг відповідача, не звільнений від сплати судового збору за подачу цього позову до суду.

Сформульована позиція узгоджується і з практикою Верховного Суду України в питаннях сплати судового збору у справах про захист прав споживачів ( ухвала від 01.03.2016 року справа № 6-484ц16).

Відповідно до вимог ст. 121 ЦПК України позовна заява подана без додержання вимог, викладених у ст. ст. 119, 120 ЦПК України підлягає залишенню без руху з наданням строку для усунення недоліків.

Керуючись ст. 121 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживача, відшкодування збитків, розірвання договору підряду про надання послуг з виготовлення та передачі у власність ПВХ конструкцій - залишити без руху.

Повідомити позивача про необхідність виправити зазначені недоліки в 5-ти денний строк з дня отримання ухвали і розяснити, що інакше заява буде вважатись неподаною та повернута.

Ухвала може бути оскаржена лише щодо визначення розміру судових витрат в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернігівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 5-денний строк з дня отримання ухвали апеляційної скарги. В іншій його частині ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.Д.Березовський