Справа №490/3345/17 21.09.2017 21.09.2017 21.09.2017
Справа № 484/1251/16-ц Головуюча першої інстанції Гуденко О.А.
Провадження № 22-ц /784/1809/17 Доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21 вересня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Козаченка В.І., Прокопчук Л.М.,

із секретарем судового засідання - Лептугою С.С.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Остапчук О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 5 липня 2017 року за позовомОСОБА_4 до Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України, Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А:

19 квітня 2017 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України, Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України (далі - Миколаївський НДЕКЦ ) про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позивач зазначав, що 1 серпня 2016 року між ним та Миколаївським НДЕКЦ укладено строковий трудовий договір з випробування строком 3 місяці.

З 24 по 27 жовтня 2016 року щодо нього відбулася комісійна перевірка знань, за результатами якої ні в кого з членів комісії до нього зауважень не було.

Проте, 27 жовтня 2016 року працівник відділу кадрів намагалася йому вручити повідомлення про звільнення, яке він відмовився отримувати.

З 28 жовтня по 23 листопада 2016 року він перебував на лікарняному.

Між тим, в порушення вимог трудового законодавства наказом № 52 о/с Миколаївського НДЕКЦ від 28 жовтня 2016 року його було звільнено в період тимчасової непрацездатності, на підставі ч. 2 ст. 28, та п. 11 ст. 40 КЗпП України.

Також зазначав, що місячний строк на оскарження свого звільнення ним пропущено з поважних причин, оскільки йому не вручено ні наказу про звільнення, ні трудової книжки. Про своє звільнення дізнався тільки 10 грудня 2016 року через запит адвоката, після чого звертався до адміністративного суду, який відкрив провадження у справі, а потім 30 квітня 2017 року закрив провадження у справі у зв'язку порушенням юрисдикції при звернені до суду.

Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_4 просив суд визнати наказ про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в розмірі 6459 грн. 55 коп., а також визнати поважними причиною пропуску строку на оскарження його звільнення та поновити строк на оскарження.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 5 липня 2017 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просив рішення суду першої інстанції скасувати, а у справі ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а наданим з його боку доказам судом дана невірна оцінка.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до приписів ст. 303 ЦПК України, в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частина 6 ст. 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у ст.ст. 40, 41 КЗпП України.

Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний, зокрема, у випадку встановлення невідповідності працівника займаної посаді, на яку його прийнято, або виконаній роботі протягом строку випробування.

Статтею 26 КЗпП України передбачено, що при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу.

В період випробування на працівників поширюється законодавство про працю.

Статтею 27 КЗпП України передбачене, що строк випробування при прийнятті на роботу, якщо інше не встановлено законодавством України, не може перевищувати трьох місяців, а в окремих випадках, за погодженням з відповідним виборним органом первинної профспілкової організації, - шести місяців.

У разі встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі він має право протягом строку випробування звільнити такого працівника, письмово попередивши його про це за три дні. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 5 листопада 2015 року № 1359 затверджено Положення про Державний науково-дослідний експертно-криміналістичний центр та територіальні науково-дослідні експертно - криміналістичні центри МВС України, (яке діяло на момент звільнення), зокрема, про Миколаївський науково-дослідний експертно - криміналістичний центр Міністерства внутрішніх справ України.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про судову експертизу» від 25 лютого 1994 року за N 4038-XII (далі - Закон) судовими експертами можуть бути особи, які мають необхідні знання для надання висновку з досліджуваних питань.

Судовими експертами державних спеціалізованих установ можуть бути фахівці, які мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності.

Згідно ст.16 Закону метою атестації судового експерта є оцінка професійного рівня фахівців, які залучаються до проведення судових експертиз або беруть участь у розробках теоретичної та методичної бази судової експертизи. Залежно від спеціалізації їм присвоюється кваліфікація судового експерта з правом проведення певного виду експертизи.

Метою атестації працівників державної спеціалізованої установи, які залучаються до проведення судових експертиз та/або беруть участь у розробленні теоретичної та науково-методичної бази судової експертизи, є оцінка рівня їх спеціальних знань та відповідність займаній посаді.

Залежно від спеціалізації і рівня підготовки працівникам державної спеціалізованої установи присвоюються кваліфікація судового експерта і кваліфікаційний клас.

Порядок проведення атестації та присвоєння чи позбавлення кваліфікаційних класів судового експерта визначається міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади, до сфери управління яких належать державні спеціалізовані установи, що здійснюють судово-експертну діяльність.

Статтею 17 Закону для присвоєння та позбавлення кваліфікації судового експерта і кваліфікаційних класів створюються експертно-кваліфікаційні комісії при міністерствах та інших центральних органах виконавчої влади, до сфери управління яких належать державні спеціалізовані установи, що здійснюють судово-експертну діяльність.

До складу експертно-кваліфікаційних комісій входять найбільш досвідчені фахівці та науковці, які мають кваліфікацію судового експерта та стаж практичної роботи за спеціальністю не менше п'яти років. Серед них має бути не менше двох фахівців тієї експертної спеціальності і того класу, з яких комісія проводить атестацію, присвоює кваліфікацію судового експерта або кваліфікаційний клас, а також фахівець з процесуальних питань судової експертизи.

Пункт 1.1 Положення про Експертно-кваліфікаційну комісію МВС України та атестацію судових експертів Експертної служби МВС України, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 923 від 15 грудня 2011 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 лютого 2012 року за № 28/20601 (яке діяло на момент звільнення) (далі - Положення) визначає: організаційно-правові засади діяльності, функції та порядок формування Експертно-кваліфікаційної комісії МВС України; порядок та умови присвоєння та підтвердження кваліфікації судового експерта працівникам Експертної служби МВС України (далі - Експертна служба); порядок та умови припинення діяльності працівників Експертної служби як судових експертів; порядок та умови позбавлення працівників Експертної служби кваліфікації судового експерта.

Відповідно до пункту 1.3. Положення працівники Експертної служби, які претендують на присвоєння та підтвердження кваліфікації судового експерта з правом проведення певного виду судової експертизи, повинні відповідати вимогам Закону України ,,Про судову експертизу".

За положеннями п. 2.3. Положення експертно-кваліфікаційна комісія відповідно до покладених на неї завдань:

2.3.1. Розглядає питання про присвоєння, підтвердження та позбавлення кваліфікації судового експерта працівникам Експертної служби, а також припинення їх діяльності як судових експертів з правом проведення певного(их) виду(ів) судової експертизи.

Отже, з огляду на зазначені нормативні акті, оцінку відповідної підготовки та перевірку рівня знань особи, яка бажає отримати кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності, визначає відповідна експертно-кваліфікаційна комісія.

Судом встановлено, що наказом директора Миколаївського НДЕКЦ від 27 липня 2016 року № 38 о/с ОСОБА_4 призначено на посаду судового експерта сектору криміналістичного дослідження транспортних засобів і реєстраційних документів що їх супроводжують відділу інженерних, економічних, товарознавчих видів досліджень та оціночної діяльності Миколаївського НДЕКЦ, уклавши трудовий договір № 6 д від 27 липня 2016 року строком з 1 серпня 2016 року і до 31 липня 2017 року з умовою - встановленням випробування строком три місяці (а.с.14-15,16).

1 серпня 2016 року ОСОБА_4 був ознайомлений з посадовою інструкцією та планом підготовки судового експерта, за яким відповідальним за підготовку був визначений головний судовий експерт сектору Гуляєв А.С.(а.с.19-21).

24 жовтня 2016 року на ім'я директора Миколаївського НДЕКЦ заступником директора - завідувачем відділу інженерних, економічних, товарознавчих видів досліджень та оціночної діяльності внесене подання про повторне комісійне оцінювання ОСОБА_4 на його прохання після незадовільного його оцінювання комісією.

На підставі наказу директора Миколаївського науково-дослідного експертно - криміналістичного центру МВС України від 26 жовтня 2016 року № 107, створена комісія з перевірки знань, встановлення придатності для виконання роботи під час випробувального терміну в Миколаївському НДЕКЦ (а.с.70).

26 жовтня 2016 року на ім'я директора Миколаївського НДЕКЦ судовим експертом Гуляєвим А.С. поданий висновок про не виконання в повному обсязі ОСОБА_4 практичного та теоретичного навчання (підготовки за трьома модулями), а також доповідна записка погоджена заступником директора Миколаївського НДЕКЦ - завідувачем відділу забезпечення діяльності Миколаївського НДЕКЦ про те, що 24 жовтня 2016 року комісією Миколаївського НДЕКЦ ОСОБА_4 дана незадовільна оцінка підготовки, у т.ч. останнім не набуто практичних навичок з спеціальності, той не відповідає кваліфікаційним вимогам та діловим якостям, які потрібні для виконання функцій, передбачених посадовою інструкцією (а.с.23).

Відповідно до відміток судового експерта Гуляєва А.С. в плані підготовки судового експерта ОСОБА_4 затвердженого 01 серпня 2016 року директором Миколаївського НДКЕЦ кожна позиція має оцінку «незадовільно» (а.с.17-18).

Згідно із протоколом засідання комісії Миколаївського НДЕКЦ з перевірки судового експерта ОСОБА_4 на предмет придатності до виконання його роботи для вирішення питання про визнання його таким, що пройшов (не пройшов) випробувальний термін утвореної відповідно наказу начальника Миколаївського НДЕКЦ №107 о/д від 26 жовтня 2016 року, висновок комісії стосовно ОСОБА_4, який був присутній на засіданні, через незадовільну оцінку його знань та навичок, був негативний - рівень знань позивача визнаний таким, що не є достатнім для придатності до виконання його роботи у зв'язку із сумнівами у його компетентності, його професійних діях під час випробувального терміну, а також іншими аспектами його робочої діяльності та визнано його таким, що не пройшов випробувальний термін (а.с. 24-27).

27 жовтня 2016 року на ім'я директора Миколаївського НДЕКЦ заступником директора - завідувачем відділу інженерних, економічних, товарознавчих видів досліджень та оціночної діяльності внесене подання про звільнення ОСОБА_4 за п. 11 ст. 40 КЗпП України, як такого, що не пройшов випробування (а.с.28).

Згідно комісійного акту від 27 жовтня 2017 року ОСОБА_4 відмовився знайомитися з протоколом засідання комісії від 27 жовтня 2016 року. Іншим актом від того дня підтверджена відмова ОСОБА_4 від письмового ознайомлення з повідомлення про звільнення з 1листопада 2016 року як такого, що не пройшов випробування.

28 жовтня 2016 року ОСОБА_4 наказом директора Миколаївського НДЕКЦ звільнено з 1 листопада 2016 року з посади, що він обіймав, на підставі ч. 2 ст. 28 та п. 11 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з встановленням невідповідності виконуваній роботі протягом строку випробування з проведенням остаточного розрахунку, виплатою компенсацій та премій (а.с.30).

З 28 жовтня 2016 року по 26 листопада 2016 року ОСОБА_4 перебував на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності (а.с.36-37).

Таким чином, з огляду на наведені правові норми та встановлені судом обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при проведенні перевірки спеціальних знань позивача та оцінки їх рівня, внаслідок чого було зроблено висновок про невідповідність ОСОБА_4 кваліфікаційним вимогам та діловим якостям, які потрібні для виконання функцій, передбачених посадовою інструкцією, Миколаївським НДЕКЦ була дотримана процедура щодо встановлення відповідності позивача виконаній роботі протягом строку випробування.

За такого доводи апеляційної скарги в цій частині задоволенню не підлягають.

Між тим, відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Згідно з пунктом 1.3. Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 9 квітня 2008 року № 189, непрацездатність (утрата непрацездатності) - це стан здоров'я (функцій організму) людини, обумовлений захворюванням, травмою тощо, який унеможливлює виконання роботи визначеного обсягу, професії без шкоди для здоров'я.

Тимчасова непрацездатність - це непрацездатність особи внаслідок захворювання, травми або з інших причин, що не залежить від факту втрати працездатності (пологи, карантин, догляд за хворим тощо), яка має тимчасовий зворотний характер під впливом лікування та реабілітаційних заходів, триває до відновлення працездатності або встановлення групи інвалідності, а в разі інших причин - до закінчення причин відсторонення від роботи. Тимчасова непрацездатність застрахованих осіб засвідчується листком непрацездатності.

Таким чином, трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена ч. 3 ст. 40, ч. 2 ст. 41 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.

Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Суд першої інстанції цих вимог закону не врахував та дійшов помилкового висновку, що перебування на лікарняному позивача на час звільнення, не вважається порушення його трудових прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП України).

Отже, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями ст. 43 Конституції України та статті 240 1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом ч. 1 ст. 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

За такого, колегія суддів дійшла висновку, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку (в період тимчасової непрацездатності), а тому позивач повинен бути поновлений на попередній роботі та йому повинна бути виплачена заробітна плата за час вимушеного прогулу з дати звільнення по час ухвалення судового рішення.

При розгляді справи в апеляційній інстанції відповідачем надано витяг з наказу Миколаївського НДЕКЦ № 62 о/с від 5 вересня 2017 року, яким внесені зміни до наказу про звільнення ОСОБА_4, змінена дата звільнення останнього з 1 листопада 2016 року на 29 листопада 2016 року.

Колегія суддів, розцінює цей наказ як підтвердження відповідачем неправомірності своїх дій щодо звільнення позивача в період його тимчасової непрацездатності, між тим вважає, що виданий наказ не поновлює трудові права позивача внаслідок звільнення його з порушенням порядку, установленого законом.

Також не можуть бути взяті до уваги твердження представника Миколаївського НДЕКЦ в апеляційній інстанції про те, що відповідач дізнався про перебування позивача на лікарняному тільки 5 грудня 2016 року, оскільки ці твердження не підтверджені відповідними доказами та таке обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначив тільки в суді апеляційної інстанції.

Не погоджується колегія суддів й з доводами представника Миколаївського НДЕКЦ про те, що позивач під час перебування на стаціонарному лікування відвідував особисто Державний науково-дослідний експертно-криміналістичний центр Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві, а тому у відповідача є сумніви щодо дійсності наданих листів непрацездатності позивача, оскільки ці доводи є припущенням відповідача, надані листи непрацездатності відповідають вимогам закону щодо оформленням таких документів, а також матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б свідчили про недійсність вказаних листків непрацездатності.

На підтвердження цих обставин представником відповідача надані копія листа звернення позивача до директора Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України та заява ОСОБА_4, які також не є доказом недійсності листків непрацездатності.

Крім того, в позовній заяві позивач просив суд поновити строк на звернення до суду, посилаючись на те, що копію наказу він отримав лише 10 грудня 2016 року після звернення його адвоката до Миколаївського НДЕКЦ. Після чого він намагався захисти свої трудові права через звернення з позовом до адміністративного суду, який 30 грудня 2016 року відкрив провадження у справі, а 7 квітня 2017 року закрив провадження у справі, з підстав необхідності розгляду спору в порядку цивільного судочинства. 19 квітня 2017 року позивач звернувся з позовом за поновленням своїх трудових прав до Центрального районного суду м. Миколаєва.

На підтвердження своїх доводів позивач надав відповідні письмові докази, зокрема ухвали Миколаївського окружного адміністративного суду (а.с. 48-50).

Суд першої інстанції досліджуючи це питання дійшов висновку про відсутність поважності причин пропуску строку на звернення до суду із зазначеним позовом, з огляду на те, що позивач достовірно знав про своє звільнення 1 листопада 2016 року, звертався з цього приводу з відповідними листами до відповідача в перших числах листопаду 2016 року, де просив скасувати наказ про звільнення, а також позивач не заперечував про отримання від відповідача повідомлення 23 листопада 2016 року про його звільнення.

Проте з такими висновками районного суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин цього строку суд може поновити цей строк.

Отже, початок перебігу строку для звернення працівника за захистом своїх прав при звільненні закон пов'язує з днем вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як стверджує позивач отримав копію наказу про звільнення 10 грудня 2016 року, а трудову книжку не отримав й до часу звернення до суду. При цьому відповідач не надав суду відповідних доказів, які б спростовували ці твердження позивача, а тому посилання суду на те, що позивач достовірно знав про своє звільнення до отримання копії наказу про звільнення не ґрунтуються на вимогах закону. Також, крім того, що працівник повинен бути обізнаним про своє звільнення, він ще повинен мати можливість реалізувати своє право на звернення до суду. Між тим, як встановлено судом, позивач в період з 28 жовтня по 26 листопада 2016 року перебував на лікарняному, що також робило не можливим його звернення до суду.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що строк, визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, був порушений позивачем з поважних причин, а відтак підлягає поновленню.

З урахуванням викладеного, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Щодо обрахування виплати середнього заробітку під за час вимушеного прогулу, передбаченої ч. 2 ст. 235 КЗпП України, то колегія суддів виходить з розміру середнього заробітку ОСОБА_4, визначеного відповідачем у розмірі 6 459 грн. 55 коп., та кількості робочих днів вимушеного прогулу за періоду з 27 листопада 2016 року по 21 вересня 2017 року. Загальний розмір такої суми складає 59 898.48 грн. (204 дня х 293.62 грн. (середньоденний заробіток).

Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають розподілу судові витрати у справі. Відповідно до приписів Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору при звернення до суду з позовом та при подачі апеляційної скарги, а тому при задоволенні позовних вимог з відповідача підлягають стягненню в дохід держави судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору.

За такого, з Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України в дохід держави підлягає стягненню 4 032 грн. (1920 грн. + 2112 грн.) судових витрат.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 5 липня 2017 року

скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Визнати незаконним та скасувати наказ Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру № 52 від 28 жовтня 2016 року про звільнення ОСОБА_4.

Поновити ОСОБА_4 на посаді судового експерта сектору криміналістичного дослідження транспортних засобів і реєстраційних документів, що їх супроводжують відділу інженерних, економічних, товарознавчих видів досліджень та оціночної діяльності Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України.

Стягнути з Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 58 898 (п'ятдесят вісім тисяч вісімсот дев'яносто вісім) грн. 48 коп. з подальшим утриманням обов'язкових платежів.

Стягнути з Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України в дохід держави 4 032 грн. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Л.М. Царюк

Судді В.І. Козаченко

Л.М. Прокопчук