Справа № 369/9900/16-ц Головуючий у І інстанції Ковальчук Л. М.
Провадження № 22-ц/780/4647/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 02.11.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

02 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Олійника В.І., Сушко Л.П.,

та секретаря Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника прокурора Київської області на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 липня 2017 року у справі за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства Київське лісове господарство до Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів, - ОСОБА_4, про визнання поважними причини пропуску строку позовної давності і його поновлення, визнання недійсними розпорядження, державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року Перший заступник прокурора Київської області звернувся до суду із позовом до в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, ДП Київське лісове господарство, в якому просив визнати поважними причини пропуску прокурором строку позовної давності та його поновити, визнати недійсним розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Про передачу у власність 2-м громадянам України земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 1676 від 18 липня 2011 року, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 276391 площею 0,6 га, виданий ОСОБА_2, витребувати на користь ДП Київське лісове господарство спірні земельні ділянки з володіння відповідачів на користь державного підприємства.

Позов обґрунтовує тим, що розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації № 1676 від 17 липня 2011 року затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства земельних ділянок площею 1,5 га та 0,6 га відповідно загальною площею 2,1 га на території Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, та у подальшому видано їм державні акти на право власності на землю.

В подальшому за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 20 липня 2016 року № 3149 ОСОБА_4 відчужив на користь ОСОБА_3 земельну ділянку площею 1,5000 га.

Вважає, що вищевказане розпорядження Києво-Святошинської РДА прийнято поза межами її компетенції, оскільки ним передано у власність громадян земельні ділянки лісового фонду, користувачем яких є ДП «Київське лісове господарство», через що, на його думку, передача спірних ділянок відповідачам відбулося з порушенням вимог Закону та майнових інтересів держави, що змушує його звертатися до суду із цим позовом в інтересах державного підприємства.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 липня 2017 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, Заступник прокурора Київської області подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне зясування судом усіх обставин справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Однак, зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає не в повній мірі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог, зокрема і щодо недотримання норм земельного та лісового законодавства Києво-Святошинською районною державною адміністрацією при виділенні спірних земельних ділянок відповідачам, пропущенням та відсутністю у позивача поважних причин для поновлення, встановленого законом строку звернення до суду.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації № 1676 від 17 липня 2011 року затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства земельних ділянок площею 1,5 га та 0,6 га відповідно загальною площею 2,1 га на території Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та видано їм державні акти на право власності на землю.

В подальшому за договором купівлі-продажу № 3149 від 20 липня 2016 року ОСОБА_4 відчужив ОСОБА_3 земельну ділянку площею 1,5000 га.

Відповідно до листа Українського державного проектного лісовпорядного виробничого обєднання ВО Укрдержліспроект від 28 квітня 2016 року, земельні ділянки 1, 2, 3, 4, 5, 6 за кадастровими номерами, приведеними в листі згідно матеріалів лісовпорядкування 2003 року повністю накладаються на землі лісового фонду кварталу 7 Приміського лісництва ДП Київський лісгосп, а ділянки 7, 8 накладаються частково, що також кореспондується фрагментом з публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталу 7 Приміського лісництва ДП Київський лісгосп та межами земельних ділянок згідно переліку кадастрових номерів.

З листа Державного підприємства Київське лісове господарство Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства Держлісагентства України № 02-388 від 04 травня 2016 року вбачається, що спірні земельні ділянки розташовані на землях лісогосподарського призначення лісового фонду Приміського лісництва в кварталі 7 виділа 30,32,33,34,35 і представляють собою єдиний лісовий масив.

Відповідно до листа ДП Київське лісове господарство Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства Держлісагентства України № 04-36/881 від 04 травня 2016 року, управління та підпорядковане йому ДП Київське лісове господарство не надавало погодження на вилучення та зміну цільового призначення на земельні ділянки, які розташовані на території Києво-Святошинського району, які частково накладаються на землі лісогосподарського призначення.

З листа Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 29 серпня 2016 року вбачається, що 13 жовтня 2011 року в райдержадміністрації за постановою прокуратури про проведення виїмки було здійснено виїмку розпоряджень стосовно земельних питань, прийнятих в період з 01 січня 2011 року до 10 жовтня 2011 року та документів, на підставі яких приймалися ці розпорядження. Києво-Святошинським РВ ГУ МВС України в Київській області було порушено кримінальну справу № 13-8909 за фактом підробки постанови по проведення виїмки та 15 грудня 2011 року здійснено виїмку вищезазначеної постанови, протоколу виїмки і завірених копій вилучених документів.

З наданої до суду копії постанови про проведення виїмки від 15 грудня 2011 року т.в.о. заступника начальника СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області вбачається, що в ній постановлено провести виїмку в Києво-Святошинській районній державній адміністрації наступних документів: оригіналу протоколу виїмки від 17-18 жовтня 2011 року, в якому перераховані документи, вилучені на підставі постанови про проведення виїмки слідчого прокуратури Дарницького району м. Києва по кримінальній справі № 52-3321; завірені копії документів, вилучених протоколом виїмки від 17-18 жовтня 2011 року, який складений на підставі постанови про проведення виїмки слідчого прокуратури Дарницького району м. Києва ОСОБА_5 від 13 жовтня 2011 року у кримінальній справі № 52-3321; проведення виїмки доручено співробітникам СДСБЕЗ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області.

Згідно з частинами першою, другою та четвертою статті 20 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (стаття 21 ЗК України).

Згідно зі статтею 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Відповідно до статей 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Відповідно до статті 8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій згідно із законом.

За статтею 13 ЗК України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більше як 1 га, що перебувають у державній власності, належить до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин (стаття 27 ЛК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно із частиною другою статті 149 ЗК України вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Відповідно до частини дев'ятої статті 149 ЗК України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси - площею понад 1 га для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п'ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

За статтею 48 ЛК України в матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об'єкта лісовпорядкування.

Відповідно до статей 181-184, 202-204 ЗК України, законів України «Про Державний земельний кадастр» та «Про землеустрій» дані державного земельного кадастру - це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.

Згідно з пунктом 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Отже, при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України.

Зазначена правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року у справі за № 6-212цс14, яка є обовязковою для суду.

Таким чином, колегія суддів вважає позовні вимоги в частині незаконного вилучення спірної земельної ділянки на користь відповідачів, яка є єдиним масивом та належить до земель лісового фонду та порушення норм земельного та лісового законодавства при виділенні їх Києво-Святошинською районною державною адміністрацією відповідачам обґрунтованими.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями ст. 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Однак п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України за своєю суттю направлений на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобовязана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як субєктів владних повноважень, положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які предявляються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як субєктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-3029цс15.

Аналогічні правові позиції викладені в постановах Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-2070цс16, від 30 листопада 2016 року у справі № 6-413цс16.

Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади, здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів (ч. ч. 1, 2 ст. 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України»).

Відповідно до ст. 13 ЗК України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом, реалізація державної політики у галузі використання та охорони земель, викуп земельних ділянок для суспільних потреб у порядку, визначеному законом, координація проведення земельної реформи розроблення і забезпечення виконання, загальнодержавних програм використання та охорони земель; організація ведення державного земельного кадастру, державного контролю за використанням і охороною земель та здійснення землеустрою, встановлення порядку проведення моніторингу земель, вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Держава здійснює повноваження власника землі через спеціально створені уповноважені органи в галузі земельних відносин.

Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства Держлісагентства України є органом виконавчої влади, діяльність якого координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства на підставі Положення про Державне агентство лісових ресурсів України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 521 від 08 жовтня 2014 року.

Згідно з п. 3 зазначеного вище Положення Держлісагенство здійснює державне управління, регулювання та контроль у сфері лісового і мисливського господарства.

Відповідно до п. п. 4 п. 4 Положення Держлісагенство здійснює державне управління в галузі ведення лісового і мисливського господарства, а також державного контролю за дотриманням вимог нормативно-правових актів щодо ведення лісового господарства, а згідно з п. 7 Положення здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку свої територіальні органи.

Пунктом 5 Положення встановлено, що Держлісагенство має право одержувати в установленому законодавством порядку від центральних і місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування інформацію, документи і матеріали, необхідні для виконання покладених на нього завдань.

Таким чином, державі в особі Кабінету Міністрів України та утвореним ним органам, які мають повноваження щодо розпорядження землями державної власності та контролю за додержанням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України, було і могло бути відомо про порушення права власності держави на землю з часу вчинення цього порушення.

Разом із тим, ці уповноважені державою органи не вчинили покладених на них законом обов'язків щодо усунення вказаних порушень протягом строку позовної давності, а тому право держави як власника землі не підлягає судовому захисту.

Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо ж суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини четверта, пята статті 267 ЦК України).

Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі статті 267 ЦК України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності.

Тобто, Кабінет Міністрів України в силу наділених повноважень через спеціально створені уповноважені органи в галузі земельних відносин, що здійснюють контроль за використанням та охороною земель, міг довідатися про порушене право з моменту прийняття оскаржуваного розпорядження 17 липня 2011 року.

Перший заступник прокурора Київської області предявив позов в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України у жовтні 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності, що не заперечується самим позивачем, який клопотав його поновити.

Однак, прокурор має обов'язки і користується правами позивача, крім права на укладення мирової угоди, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду, тому посилання прокурора на те, що про факт незаконності вказаного розпорядження йому стало відомо після початку проведення розслідування, тобто після 2015 року є безпідставними.

Таким чином, на думку колегії, оскільки прокурором пропущено встановлений законом строк для звернення до суду та за відсутності клопотання про поновлення цього строку як з боку Кабінету Міністрів України так і з боку Державного підприємства Київське лісове господарство, в інтересах яких було подано позов, то апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати через неправильне застосування норм матеріального права та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 209, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Київської області задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: