У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - Ковальчук Н.М.,

суддів - Хилевича С.В., Шеремет А.М.,

секретар судового засідання - Пиляй І.С.,

з участю: відповідача-позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача-позивача - адвоката Аврамишина С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Аврамишина Степана Володимировича на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 22 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту, визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 22 серпня 2017 року вказаний позов задоволено частково. Встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_4, померлою ІНФОРМАЦІЯ_2 року та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, як між матір'ю та дочкою. Визнано за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею 1,84 га відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, зареєстрованого в книзі записів (реєстрації) державних актів на право власності на землю за № 17-6 від 18 жовтня 2001 року, в порядку спадкування, відповідно за законом та заповітом після смерті матері - ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року. У задоволенні позову ОСОБА_3 про встановлення факту постійного проживання позивача на момент смерті із ОСОБА_4, померлою ІНФОРМАЦІЯ_2 року, та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 визнання заповіту недійсним, поновлення строку для прийняття спадщини, визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом після смерті матері, ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року відмовлено за безпідставністю позовних вимог. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 968 грн. 78 коп. судових витрат.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з'ясуванням фактичних обставин справи, представник ОСОБА_1 - адвокат Аврамишин С.В. оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що місцевий суд дійшов невірного висновку щодо постійного проживання позивачки-відповідачки за місцем знаходження майна, щодо правомірності заповіту та дотримання умов його посвідчення, а також щодо його прав на

___________________________________________________________________________________________________________________________Справа № 555/1092/16-ц Головуючий в суді І інстанції - Ведяніна Т.О.

Провадження № 22-ц 787/1555/2017 Суддя-доповідач - Ковальчук Н.М.

спадкове майно. Вказує, що ОСОБА_3 постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2, де вона зареєстрована, та яку вказує у позовній заяві. Натомість висновок суду про її проживання за адресою: АДРЕСА_1 є помилковим та ґрунтується на показах свідків, що є подругами позивачки-відповідачки, а тому не можуть бути об'єктивними. Додає, що дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, зокрема записами погосподарських книгах, також підтверджено, що по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 ніколи не проживала. Звертає увагу на порушення посадовими особами Великовербченської сільської ради вимог законодавства при посвідченні заповіту від 03.02.2000, складеного від імені ОСОБА_4, які знайшли своє підтвердження показами свідків. Зазначає, що суд не врахував тієї обставини, що 29.07.1998р. ОСОБА_4 склала заповіт, за яким заповіла ОСОБА_3 житловий будинок та земельний пай, проте в подальшому вона скасувала цей заповіт, що свідчить про відсутність намірів передавати своє майно ОСОБА_3. Зазначає, що місцевий суд, визнаючи заповіт від 03.02.2000 року дійсним, залишив поза увагою те, що на момент смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_1 отримував пенсію за віком, а тому мав право на обов'язкову частку в спадщині згідно ч. 1 ст. 1241 ЦК України. Стверджує, що ОСОБА_3 у заяві про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 від 15.03.2003 року вказала неправдиву інформацію щодо відсутності інших спадкоємців за законом, в тому числі ОСОБА_7, котра померла у 2013 році. З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2, виданим Великовербченською сільською радою Сарненського району Рівненської області 09.11.2006р (а.с.11).

Після її смерті відкрилась спадщина на житловий будинок 1963 року забудови загальною площею 65,6 м.кв. та господарські будівлі, розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Належність будинковолодіння ОСОБА_4 підтверджується копією технічного паспорту на вказане будинковолодіння, виготовленою станом на 23 липня 2015 року та записами по господарської книги № 8 (а.с.14, 18-21).

Окрім цього, на момент смерті ОСОБА_4 була власником майнового паю члена КСП серії НОМЕР_3 від 28 липня 2004 року, тобто мала право на пайовий фонд майна КСП «Перше травня», частка у розмірі 1299 грн., що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_4 на земельну ділянку площею 1,84 га, зареєстрований в книзі записів (реєстрації) державних актів на право власності на землю за №17-6 від 18 жовтня 2001 року (а.с.38).

Сторони по справі є спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4.

Спірні відносини між сторонами виникли з приводу права власності на спадкове майно.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_3 обґрунтовувала свої вимоги тим, що вона є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_4 як її дочка, при цьому просила встановити факт родинних відносин між нею та померлою та визнати за нею право власності на спадкове майно у вигляді вищезазначених будинковолодіння та земельної ділянки.

У своєму зустрічному позові ОСОБА_1 просив суд про визнання недійсним заповіту від 03.02.200 року від імені ОСОБА_4, поновлення йому строку для прийняття спадщини та визнання за ним права власності на спадкове майно, до якого входить вищеописане будинковолодіння та земельна ділянка.

Частково задовольняючи первісний позов ОСОБА_8 місцевий суд виходив із обґрунтованості та підтвердження належними доказами обставин, які свідчать про те, що вона є такою, що прийняла спадщину відповідно до вимог ст.ст.1268, 1269 ЦК України, а також врахував неможливість реалізувати свої права спадкоємця у позасудовому порядку через відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину . Відхиляючи вимоги ОСОБА_3Г про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем, суд взяв до уваги довідки Великоверченської сільської ради, які підтвердили, що ОСОБА_4 проживала одиноко і за адресою її проживання позивачка зареєстрована не була.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що ним не було доведено поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4, а тому право на спадщину він втратив. З огляду на відхилення цієї вимоги так само не була задоволені похідна від неї вимога про визнання права власності на спадкове майно.

На підтвердження даних висновків у рішенні суду містяться необхідні доводи та обґрунтування, з якими погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

Як вбачається із апеляційної скарги, ОСОБА_1 оскаржує рішення суду першої інстанції в частині постійного проживання позивачки-відповідачки за місцем знаходження майна, щодо правомірності заповіту та дотримання умов його посвідчення, а також щодо його прав на спадкове майно.

Колегія суддів відхиляє відповідні посилання апеляційної скарги та вважає їх такими, що не спростовують законних висновків суду першої інстанції.

Так, обставини проживання ОСОБА_3 разом із спадкодавицею за адресою: АДРЕСА_1 Рівненської області спростовуються наявними в матеріалах справи довідками, виданими Великовербченською сільською радою № 3370, № 3369 від 08 серпня 2016 року ОСОБА_4 проживала до дня смерті одиноко; при цьому за вказаною адресою була зареєстрована також ОСОБА_9. ОСОБА_8 же зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3, що підтверджується довідкою № 3368 від 08 серпня 2016 року та копіями облікових карток об'єкту погосподарського обліку (а.с.104, 108-112).

Що стосується покликань апелянта на неправомірність посвідчення заповіту ОСОБА_4 від 03 лютого 2000 року та необхідність визнання його у зв'язку з цим недійсним, то вони колегією суддів відхиляються як такі, що суперечать обставинам справи та нормам законодавства.

Згідно ст. 1257 ЦК України, на яку послався в обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1, встановлено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Проте, як вбачається із змісту оспорюваного заповіту від 03 лютого 2000 року, він посвідчений секретарем виконкому Великовербченської сільської ради Давидюк Л.Ю., а сам текст заповіту за неграмотного заповідача підписала ОСОБА_11.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про нотаріат» від 2 вересня 1993 року, чинній на момент посвідчення заповіту від імені ОСОБА_4, у населених пунктах, де немає нотаріусів, нотаріальні дії, передбачені статтею 38 цього Закону, вчиняються уповноваженими на це посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних,

міських Рад народних депутатів.

Особа, яка посвідчувала заповіт - ОСОБА_12, котра працювала в 2000 році секретарем Великовербченської сільської ради, була допитана місцевим судом в якості свідка. Та підтвердила факт його посвідчення відповідно до наданих їй законом повноважень.

Колегія суддів підтримує висновок місцевого суду в цій частині та бере до уваги, що оскаржуваний заповіт посвідчено до набрання чинності ЦК України від 16 січня 2003 року, а тому він посвідчувався за нормами чинного на той момент цивільного законодавства. Згідно із ст.543 ЦК від 1 січня 1964 року - якщо заповідач внаслідок фізичної вади, хвороби або по будь-яким іншим причинам не може власноручно підписати заповіт, по його дорученню в його присутності і в присутності нотаріуса або посадової особи, що посвідчує заповіт, прирівняний до нотаріально посвідченого, заповіт може підписати інша особа. При цьому зазначаються підстави, по яким заповідач не міг підписати заповіт власноручно.

У зв'язку з наведеним покликання апелянта не спростовують законних висновків суду першої інстанції в цій частині.

Доводи апеляційної скарги про неправомірність відхилення судом вимог про поважність пропуску строку прийняття спадщини не знайшли свого підтвердження, а тому колегією суддів також відхиляються. .

Відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

На момент відкриття спадщини ОСОБА_1 мав право на обов'язкову частку у спадщині після смерті матері, я к повнолітня непрацездатна дитина спадкодавця.

Проте, згідно із вимогами ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він, відповідно до ч.1 ст.1272 ЦК України, вважається таким, що не прийняв її.

Матеріали спадкової справи №135/2007 , заведеної з приводу відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4, не містять заяви ОСОБА_1 про її прийняття. Окрім цього, він на час відкриття спадщини із спадкодавцем постійно не проживав, що встановлено із копій довідок, виданих Великовербченською сільською радою № 2885, №2882 від 04 вересня 2015 року, № 3370, № 3369 від 8 серпня 2016 року, відповідно до яких запису про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 у сільській раді немає. З огляду на наведені обставини та вимоги закону, ОСОБА_1 не прийняв спадщину після смерті матері відповідно до вимог ст.ст.1268, 1269 ЦК України, а тому втратив право на неї.

Будь-яких поважних причин пропуску звернення із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_1 не наведено, у зв'язку з чим позбавлено суд можливості, встановленої ч. 3 ст. 1272 ЦК України, визначити спадкоємцеві додатковий строк для подання ним заяви про прийняття спадщини, який пропущено з поважних причин.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Таким чином, колегія суддів приходить до переконання, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Аврамишина Степана Володимировича відхилити.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 22 серпня 2017 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н.М.

Судді: підпис Хилевич С.В.

підпис Шеремет А.М.

Копія вірна: суддя-доповідач Ковальчук Н.М.