ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2017 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Соловей Г.В.,

з участю секретаря Момот Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Фастів Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на будинок в новій часці та про виділ в натурі частки в будинку та від земельної ділянки,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на будинок в новій часці та про виділ в натурі частки в будинку та від земельної ділянки, свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що є власником 9/13 частин житлового будинку №20 по провулку Поштовому в м.Фастові Київської області. Відповідачці належить 4/13 вказаного житлового будинку. Житловий будинок розташований на земельній ділянці, що була надана позивачці згідно договору про безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності від 25.02.1970 року. Площа земельної ділянки складає 500 кв.м. Відповідно до норм чинного законодавства співласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. На даний час між сторонами виник спір щодо виділу у натурі частки житлового будинку, яка належить позивачці, що призвело до звернення до суду з даним позовом.

В судовому засіданні представником позивача було уточнено позовну заяву щодо варіанту виділення частки житлового будинку та земельної ділянки згідно висновків експерта.

Відповідачка в судовому засідані позовні вимоги не визнала і зазначила, що її ніхто не змусить виселитися з житлового будинку.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Так, в ході розгляду справи судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 59/104 частини житлового будинку №20 по провулку Поштовому (Радянської армії) в місті Фастові Київської області, що підтверджується рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26 квітня 2016 року (а.с.5-7).

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовими рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідач ОСОБА_2, згідно з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10.03.2010 року є власником 4/13 частини будинку № 20 по провулку Радянської Армії (Поштовий) в місті Фастові на підставі свідоцтва про право на спадщину від 03.03.2010 року (а.с. 14,15).

Згідно Договору про безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності з числом кімнат від одної до пяти включно від 25.02.1970 року вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці, площа якої складає 500 кв.м. (а.с.12,13).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Статтею 356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 361 ЦК України встановлено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Згідно з положенням частини 1 статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

В ході розгляду справи за клопотанням представника позивача ухвалою Фастівського міськрайонного суду від 28.11.2016 року було призначено судову будівельно-технічну та земельно-технічну експертизу.

На виконання даної ухвали експертом Незалежного Інституту Судових Експертиз надано Висновок експерта №8790 від 27.04.2017 року (а.с.83-117).

Однак, в звязку з тим, що не всі додаткові матеріали, які витребовув експерт надійшли від позивача, експертом не були надані відповіді на поставлені питання щодо земельної ділянки.

За клопотанням представника позивача ухвалою Фастівського міськрайонного суду від 29.05.2017 року було призначено судову земельно-технічну експертизу.

На виконання вказаної ухвали від експерта Незалежного Інституту Судових Експертиз надійшов Висновок експерта №8876 від 18.08.2017 року (а.с.172-185).

Згідно з розясненнями постанови пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам слід мати на увазі, що це можливо, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним входом (квартиру). Виділ також може мати місце за наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовану квартиру.

Відповідно до Висновоків експерта №8790 від 27.04.2017 року та №8876 від 18.08.2017 року Незалежного Інституту Судових Експертиз при виділі в натурі частки 9/13, яка належить позивачу, іншому співласнику з часткою 4/13 відповідачу по справі, повинна залишитись також квартира, з відпвідними нормативними фізичними характеристиками, бути враховано право іншого співласника на мінімум однокімнатну квартиру. При виділі в натурі 9/13 співласнику з часткою 4/13 залишається частина житлового будинку загальною площею 29,6 м.кв. Згідно з п.2.23 ДБН В.2.2-15-2005, нижня межа загальної площі однокімнатної квартири повинна складати 30 м.кв., при наявній фактичній 29.6 м.кв. Відповідно, ідеальної частки співвласника з часткою 4/13 в одиницях загальної площі не достатньо для виділення їй однокімнатної квартири.

Разом з тим, експертом надано два варіанти виділу в натурі 9/13 частини вказаного житлового будинку з відхиленням від ідеальних часток співвласників, розмір грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася, нові частки співласників.

При виділені в натурі 9/13 частини у будь-якому варіанті поділу для окремого влаштування квартир необхідно проводити перепланування та реконструкції житлового будинку в дві ізольовані квартири.

Відповідно до ст. 152 ЖК України, переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої ради народних депутатів.

З викладеного вбачається, що технічна можливість виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності, можлива лише з відхиленням розміру їх часток та у разі переобладнання (перепланування) будинку в ізольовані квартири.

Представник позивача в уточненій позовній заяві просить суд виділити позивачу частку в житловому будинку в натурі згідно варіанту два висновків експерта.

Однак, позивачем та представником позивача не було надано до суду дозвіл на перепланування даного житлового будинку. Клопотань щодо вирішення даного питання представником позивача в судовому засіданні не було заявлено.

Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Щодо вимог позивача про виділення їй земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 352 кв.м., за адресою м.Фастів провулок поштовий. 20 Київська область суд зазначає:

Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 158 ЗК України, органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Перевіряючи доводи позивача щодо вказаної земельної ділянки судом встановлено, що згідно Договору про безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності з числом кімнат від одної до пяти включно від 25.02.1970 року на підставі рішення виконавчого комітету Фастівської міської ради №55 від 23 лютого 1970 року було надано ОСОБА_3 земельну ділянку на праві безстрокового користування площею 500 кв.м. Земельна ділянка надавалася для будівництва житлового будинку.

Згідно Висновоку експерта №8876 від 18.08.2017 року площа земельної ділянки в провулку Поштовому, 20 у м.Фастові Київської області для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) відповідно до Технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель, виготовленої ФО-П ОСОБА_4 в 2017 році, які були надані експерту позивачем, як додаткові матеріали, складає 0,0534 га. Дана земельна ділянка знаходиться у користуванні співласників житлового будинку сторін по справі.

Передача частини земельної ділянки, що перебуває у користуванні однієї особи, в користування іншій особі, самими особами, без врегулювання цього питання рішенням органу місцевого самоврядування та відповідною документацією із землеустрою, законодавством не передбачена, оскільки суперечить вимогам закону щодо порядку надання у власність чи користування земельних ділянок.

Однак, будь-яків доказів, щодо користування співласниками житлового будинку, вказаною земельною ділянкою, суду надано не було, як і не було надано доказу про існування спору між сторонами з приводу користування вказаною земельною ділянкою.

За положенням ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст.16 ЦК України, відповідно якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 152 ЦК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», згідно зі ст. 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Відповідно до керівних розяснень, які містяться у п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року у відповідності до якого власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки передбачений, як зазначалось згідно ч.3 ст.152 ЗК України та ст.16 ЦК України. У інших випадках суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема, про передачу земельних ділянок у постійне користування, оренду, тощо.

Також, у вищезазначеному Висновку експерта при розподілі земельної ділянки, яка є предметом позову, передбачається встановлення земельного сервітуту.

Відповідно до ст.98 ЗК України, право земельного сервітуту це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Згідно ст.100 ЗК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Разом з тим, при уточненні позовних вимог представником позивача не було зазначено вимог щодо вирішення питання про встановлення земельного сервітуту.

Як зазначалось судом, згідно норм ст.11 ЦПК України, суд при розгляді справи не може виходити за межі заявлених вимог.

За таких обставин, суд, оцінюючи зібрані у справі сукупні докази, вважає, що позов безпідставний, не грунтується на чинному законодавстві і задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.3,4,10,11,57-60,88,212,215,218 ЦПК України, на підставі ст.16,355,356,361,364 ЦК України, ст.98,100,116.125,152,158, ЗК України, ПП ВСУ від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», суд

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на будинок в новій часці та про виділ в натурі частки в будинку та від земельної ділянки відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

СУДДЯ Г.В.Соловей