Справа № 298/1035/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03 травня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., КОЖУХ О.А.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 Товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів, за апеляційною скаргою ТОВ «Соул-Україна» на рішення Великоберезнянського районного суду від 28 листопада 2016 року, -

встановила:

14.09.2016 ОСОБА_1 звернувся із зазначеним позовом до ТОВ «Соул-Україна» мотивуючи наступним. 21.07.2016 сторони уклали договір фінансового лізингу № 00558, предметом якого є лізинг трактора марки ДТЗ 244, вартість предмета лізингу 300000,00 грн без ПДВ. На виконання умов договору позивач 21.07.2016 сплатив відповідачу перший платіж у розмірі 30000,00 грн, однак, для отримання предмета лізингу позивачу належало сплатити ще адміністративний платіж, авансовий платіж, комісію за передачу предмета лізингу, комісію за супроводження договору, а обовязок сплатити 50% вартості предмета лізингу у вигляді авансу є фактично залученням коштів на його придбання, що потребує ліцензії на залучення фінансових активів фізичних осіб, якої у відповідача немає. Із зазначеного платежу позивач сплатив банківську комісію в сумі 300,00 грн.

Всупереч вимогам ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 628, 799, 806 ЦК України, укладений договір є змішаним і містить елементи договорів найму та купівлі-продажу транспортного засобу, договір фінансового лізингу, укладений із фізичною особою, предметом якого є транспортний засіб, не був посвідчений нотаріально, тому правочин у силу вимог ст.ст. 220, 236 ЦК України є нікчемним, визнання недійсним такого правочину не вимагається (ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України).

Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що діяльність із надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії, послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (ст. 4 п. 11-1, ст. 34 ч. 1 п. 4). ТОВ «Соул-Україна» не набуло статусу фінансової установи та не вносилося до відповідного державного реєстру, тому вчинило правочин без відповідної ліцензії, внаслідок чого він підлягає визнанню недійсним (ст. 227 ЦПК України).

Договір укладено із застосуванням нечесної підприємницької практики, він містить несправедливі умови (ст. 18 ч.ч. 1, 2, 3, ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Так, розділом 12 договору встановлюється жорстка відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобовязання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням свободи договору, справедливості, розумності, добросовісності. Погодившись на розірвання договору, що його ініціював позивач, відповідач не погодився повернути сплачені кошти. Пункт 1.4. договору необґрунтовано усуває лізингодавця від відповідальності за якість, комплектність, справність товару, що суперечить положенням ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця та лізингодавця і обмежує права споживача на захист та відшкодування у передбачених законом випадках.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив визнати недійсним договір фінансового лізингу від 21.07.2016 № 00558, укладений ним із ТОВ «Соул-Україна», стягнути на його користь із ТОВ «Соул-Україна» сплачений за оформлення зазначеного договору платіж у сумі 30000,00 грн і 300,00 грн витрат по оплаті банківської комісії при перерахуванні платежу, а також вирішити питання про судові витрати.

Рішенням Великоберезнянського районного суду від 28.11.2016 позов задоволено: визнано недійсним договір фінансового лізингу від 21.07.2016 № 00558, укладений ТОВ «Соул-Україна» із ОСОБА_1; стягнуто з ТОВ «Соул-Україна» на користь ОСОБА_1 сплачений за оформлення договору фінансового лізингу від 21.07.2016 № 00558 платіж у сумі 30000,00 грн і 300,00 грн витрат по оплаті банківської комісії при перерахуванні платежу; стягнуто з ТОВ «Соул-Україна» 1102,40 грн судового збору в дохід держави.

Відповідач оскаржив рішення суду як незаконне та необґрунтоване. Посилається, зокрема, на те, що: висновки суду про несправедливість певних умов договору, дисбаланс цих умов на шкоду споживачу не ґрунтуються на законі та не відповідають обставинам справи; відповідач управі надавати послуги з фінансового лізингу без отримання ліцензії, відповідно до характеру своєї господарської діяльності та порядку надання таких послуг, встановленого для субєктів господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами; в силу вимог закону договір лізингу транспортного засобу укладається в письмовій формі та не потребує нотаріального посвідчення, лізингодавець на момент укладання договору не є власником предмету лізингу, тому належна форма договору була дотримана; умови для визнання договору таким, що порушує права споживача, а дій лізингодавця недобросовісними, не були встановлені та доведені. Виходячи з цього, сторона просить скасувати рішення повністю та ухвалити нове, яким відмовити в позові.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, обговоривши доводи сторін, апеляційний суд приходить до такого.

Встановлено, що 21.07.2016 ТОВ «Соул-Україна» (лізингодавець) і ОСОБА_1 (лізингоодержувач) уклали договір фінансового лізингу № 00558 (а.с. 5-16). За умовами договору:

перший платіж платіж, що складається з платежу за оформлення договору та авансового платежу (Розділ «Визначення термінів»);

предмет лізингу транспортний засіб трактор марки «ДТЗ 244» вартістю 300000,00 грн (без ПДВ) (п.п. 1.2., 8.1. договору, додаток № 1 до договору);

період лізингу 60 місяців з моменту передачі предмета лізингу та підписання відповідного акту приймання-передачі (п. 2.2.);

за загальними умовами про платежі за договором лізингу сплачуються, зокрема,: авансовий платіж (50% погодженої вартості предмета лізингу), що сплачується протягом одного місяця з моменту підписання договору; щомісячні лізингові платежі в розмірі 3974,08 грн, які включають в себе платежі з відшкодування частини вартості предмета лізингу (обсягу фінансування), відсотки за надання в лізинг предмета лізингу в розмірі 20% річних на залишок обсягу фінансування (п.п. 9.1., 9.2., 10.1., 10.2.);

по завершенню періоду лізингу та/або за умови повної сплати лізингоодержувачем всіх необхідних платежів лізингоодержувач викупає предмет лізингу, набуває право власності на нього на підставі окремого договору купівлі-продажу (ст. 11);

лізингоодержувач, який сплатив платіж за оформлення договору, та/або не сплатив чи частково або повністю сплатив авансовий платіж та не отримав транспортний засіб, має право протягом трьох днів з моменту підписання договору розірвати договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі, у строк встановлений законодавством строк лізингодавець письмово повідомляє про розірвання договору та відповідні наслідки, в цьому разі поверненню підлягає сплачений лізингоодержувачем авансовий платіж та/або частина авансового платежу та 20% від сплаченого лізингоодержувачем платежу за оформлення договору, у разі, якщо заява про розірвання договору подана з порушенням вказаного строку, платіж за оформлення договору поверненню не підлягає (п.п. 9.2., 12.1., 12.8.).

Квитанцією Луцького відділення «Привокзальне» Волинського ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк» від 21.07.2016 № 0.0.588472775.1 підтверджується факт сплати ОСОБА_1 одержувачу ТОВ «Соул-Україна» платежу в сумі 30000,00 грн за оформлення договору фінансового лізингу від 21.07.2016 № 00558 та комісії в сумі 300,00 грн за проведення банком платежу (а.с. 18). З листа ТОВ «Соул-Україна» від 29.08.2015 № 337, адресованого ОСОБА_1, убачається, що його заяву від 26.07.2016 щодо розірвання договору фінансового лізингу та повернення коштів ТОВ «Соул-Україна» одержало, розірвання договору на підставі п. 12.1. ст. 12 підтвердило, проте, у поверненні сплаченого платежу за оформлення договору відмовило (а.с. 17).

Цивільні права та обовязки виникають, зокрема, з правочинів, в т.ч., з договорів; цивільні права особа здійснює, а цивільні обовязки виконує у межах, визначених договором або актами цивільного законодавства (ст. 11 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст.ст. 12-14 ЦК України, тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо (ст. 798 ч. 1 ЦК України); договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (ст. 799 ч.ч. 1, 2 ЦК України).

Статтею 806 ЦК України встановлено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі) (ч. 1); до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом; до відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом (ч. 2); особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом (ч. 3).

Закон України «Про фінансовий лізинг» встановлює, що:

фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу; за договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі) (ст. 1);

відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом (ст. 2 ч. 1);

договір лізингу має бути укладений у письмовій формі; істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди; строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону (ст. 6);

сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором; лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу (ст. 16).

Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін (ст. 209 ч. 1 ЦК України).

Договір фінансового лізингу, що був укладений сторонами 21.07.2016, є змішаним договором і містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу (ст. 628 ч. 2 ЦК України), що відповідає обставинам справи.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ст. 203 ч.ч. 1, 4 ЦК України). У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ст. 220 ч. 1 ЦК України). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, водночас недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин), у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ст. 215 ч.ч. 1, 2 ЦК України). Дотримання належної форми і порядку укладання договору є обовязком саме лізингодавця сторони, яка розробила його умови (ст.ст. 626, 628, 638-641 ЦК України).

Оскільки договір фінансового лізингу від 21.07.2016 № 00558, укладений ТОВ «Соул-Україна» із ОСОБА_1, не був посвідчений нотаріально, він є нікчемним у силу імперативних вимог закону, що узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі № 6-2766цс15 (постанова від 16.12.2015), у справі № 6-648цс16 (постанова від 18.01.2017), апеляційний суд не вбачає підстав для відступу від такої неодноразово висловленої правової позиції (ст. 214 ч. 2, ст. 360-1 ч. 1 ЦПК України). Міркування відповідача про незастосовність до спірних правовідносин положень ст. 799 ч. 2, ст. 806 ч. 2 ЦК України у контексті укладання договору саме непрямого фінансового лізингу не враховують суті та характеру спірних правовідносин, умов договору щодо передачі в користування предмета лізингу тощо, тому необґрунтовані, наведеного вище не спростовують і не можуть бути взяті до уваги.

На нікчемність договору фінансового лізингу вказував ОСОБА_1, ця обставина була ключовою підставою його позову та знайшла підтвердження під час судового розгляду. Нікчемний правочин (договір) не породжує тих прав і обовязків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається, водночас, лізингодавець заперечує нікчемність правочину, тож із цього приводу між сторонами виник спір. Відтак, оскільки у визнанні недійсним правочину, який є нікчемним, а тому недійсним відповідно до закону, немає потреби і, власне, для цього внаслідок встановленої вже законом недійсності правочину немає підстави, належним засобом захисту відповідно до конкретних обставин справи є саме встановлення нікчемності правочину.

Недійсний (нікчемний) правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування; якщо у звязку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін (ст. 216 ч.ч. 1, 2, 4 ЦК України).

Предявлені ОСОБА_1 вимоги про стягнення з ТОВ «Соул-Україна» сплачених ним за договором коштів у сумі 30000,00 грн, а також про стягнення витрат у розмірі 300,00 грн на здійснення цього платежу, які є збитками позивача, що виникли саме в результаті невиконання вимог закону відповідачем при укладанні договору, суд першої інстанції задовольнив обґрунтовано, з дотриманням вимог закону. Апеляція відповідача не містить доводів, а справа доказів, які б спростовували відповідні підстави та обґрунтування позову.

Наведені вище обставини є визначальними і достатніми для часткового задоволення позову шляхом встановлення нікчемності правочину та для стягнення з відповідача на користь позивача коштів, щодо яких були предявлені вимоги.

ОСОБА_1 обґрунтовував свій позов також порушенням його прав як споживача фінансової послуги, вказував на несправедливість умов договору фінансового лізингу, дисбаланс прав і обовязків сторін на шкоду йому, вказував на відсутність у відповідача ліцензії, необхідної для укладання договору тощо, просив визнати договір недійсним із відповідних підстав. Суд першої інстанції задовольнив позов у тому числі й із цих підстав, навів у своєму рішенні відповідне обґрунтування. Тим часом, ані позов у цій частині, ані відповідна мотивація та рішення суду не мають підстав і не ґрунтуються на доказах.

Відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»:

фінансовими послугами є операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (ст. 1 ч. 1 п. 5); фінансовий лізинг належить до числа фінансових послуг (ст. 4 ч. 1 п. 5);

фінансові послуги надаються фінансовими установами, такі послуги надаються на підставі договору (ст. 5 ч. 1, ст. 6 ч. 1); можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції (ст. 5 ч. 4);

у разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій (ст. 7 ч. 2); закон встановлює обовязковість ліцензування здійснення фінансовими установами страхової діяльності; діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення; надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів і діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб (ст. 34).

Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 22.01.2004 № 21 (реєстрація в Мінюсті України від 16.04.2004 за № 492/9091) затверджено Положення про надання окремих фінансових послуг юридичними особами субєктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами (Положення), відповідно до якого:

Положення розроблене відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про фінансовий лізинг» та інших нормативно-правових актів, які регулюють відносини, що виникають у сфері надання фінансових послуг (п. 1.1.), і встановлює можливості надання послуг з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами субєктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають визначене законами та нормативно-правовими актами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, право надавати послугу з фінансового лізингу (п. 1.2.);

юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг (п. 2.1. пп. 3).

Із загальнодоступної в мережі Internet офіційної інформації вбачається, що:

ТОВ «Соул-Україна» зареєстроване як юридична особа 04.11.2015, , до її видів діяльності належить, серед іншого, і надання послуг фінансового лізингу;

на офіційному сайті Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг за адресою https://nfp.gov.ua/files/reestry/Perelik-osib-ne-FU-LZNG/38062828-LZNG.xls розміщено дані про внесення ТОВ «Соул-Україна» до Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, рішення про внесення до Реєстру прийняте 29.12.2015, Довідка про взяття на облік юридичної особи видана Нацкомфінпослуг за № 558.

Договір фінансового лізингу від 21.07.2016 № 00558 не містить умов щодо надання відповідачем позивачу фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, доводи позивача про наявність таких умов безпідставні. Вимоги закону для надання послуг фінансового лізингу (взяття на відповідний облік) лізингодавцем дотримані. Таким чином, лізингодавець мав право на вчинення правочину, для тверджень позивача про вчинення юридичною особою правочину без відповідного дозволу (ліцензії) та для визнання його недійсним відповідно до ст. 227 ЦК України підстав немає.

Ставлячи питання про визнання договору недійсним через порушення його прав як споживача, позивач саме в контексті положень ст.ст. 11, 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» не навів конкретних і обґрунтованих доводів та не подав доказів стосовно дійсного порушення відповідними визначеними умовами договору його прав, створення істотного дисбалансу прав і обовязків на шкоду споживачу, недобросовісних дій позивача, спрямованих на порушення прав споживача, заподіяння останньому шкоди тощо. Наведені в заяві міркування з цього приводу є неконкретними, у заяві немає відповідного аналізу умов договору та положень Закону у їх взаємозвязку, вказівка, зокрема, на несправедливість умов розділу 12 договору не може братися до уваги, позаяк стаття 12 договору складається з 19 пунктів, які, у свою чергу, містять значну кількість конкретних умов, що не аналізуються у взаємозвязку між собою, з іншими умовами договору та з відповідними статтями вищевказаного Закону, які теж містять велику кількість різноманітних пунктів, ознак несправедливості умов договору і т.ін. Те саме стосується й інших подібних міркувань позивача, а зміст п. 1.4. договору не відповідає змісту, який наводився позивачем у заяві. Ряд пунктів договору містять одночасно по кілька положень, умов, що регулюють відповідні відносини сторін, суд не вправі на свій розсуд обирати елементи положень, зазначених у пунктах договору, припускати, які саме з них мав на увазі позивач, трактуючи несправедливими, оскільки це суперечить принципам диспозитивності цивільного процесу, рівності сторін та безсторонності й неупередженості суду.

Отже, позивач не зазначив, які саме конкретні положення відповідних пунктів договору є несправедливими, в чому така несправедливість полягає, чим обґрунтовується та доводиться. В цій частині позов по суті не містить обґрунтування щодо конкретних фактів і обставин, які підлягають доказуванню (ст. 179 ч. 1 ЦПК України), відповідні доводи позову та вимога про визнання договору недійсним, що предявлялася з указаних підстав, ґрунтуються на недопустимих у доказуванні припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України). З огляду на викладене, вимогу про визнання договору недійсним, що була предявлена поза вказівкою на нікчемність договору, власне з підстав порушення прав споживача, не можна визнати обґрунтованою та доведеною, як не можна вважати обґрунтованим і рішення суду в цій частині.

Діючи у спірних відносинах, реалізуючи цивільні та процесуальні права, здійснюючи право на захист і виконуючи обовязок доказування на свій ризик і розсуд, вільно (ст. 12 ч. 1, ст.ст. 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 3 ч. 1, ст.ст. 10, 11, ст. 15 ч. 1, ст.ст. 57-61 ЦПК України), позивач не довів наявності підстав для визнання оспореного договору недійсним внаслідок вчинення правочину юридичною особою без ліцензії та внаслідок порушення цим правочином прав позивача як споживача фінансової послуги.

Суд першої інстанції на це уваги не звернув і лише процитував у відповідній частині зміст позовної заяви. Виходячи з викладеного, на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити, позов задовольнити частково, встановити нікчемність договору фінансового лізингу. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань, у частині задоволення вимоги позову про стягнення з відповідача на користь позивача коштів, сплачених внаслідок укладання договору, нікчемність якого встановлено, рішення суду є законним, вірним по суті та справедливим, тому в цій частині рішення на підставі ст. 308 ЦПК України слід залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п.п. 1, 3, ст. 308, ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» задовольнити частково, рішення Великоберезнянського районного суду від 28 листопада 2016 року змінити, встановити нікчемність укладеного 21 липня 2016 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» із ОСОБА_1 договору фінансового лізингу № 00558, у іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді