16.03.2017 227/3405/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

( заочне)

16 березня 2017 року Добропільський міськрайонний суд Донецької області в складі:

Головуючого - судді Тітової Т.А.

При секретарі Михайловській Т.П.

За участю представника позивача ОСОБА_1

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Добропілля цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди,

В с т а н о в и в :

ОСОБА_2 в серпні 2016 року звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення 11359,44 грн. матеріальної шкоди .

Позивач зазначила, що вона є приватним підприємцем і 2 лютого 2016 року уклала трудовий договір № 2 з відповідачем на роботу продавцем продовольчих товарів в магазин « Вітязь» , розташований в смт. Новодонецьке, вул.. Жовтнева 1-а.

11 травня 2016 року трудовий договір розірваний у зв»язку з тим, що при перевірці у відповідача була виявлена недостача на суму 14659,44 грн. Виникнення недостачі ОСОБА_3 пояснювала тим, що давала продукти харчування в борг , і пообіцяла зібрати гроші і повернути борг. На підтвердження цього 27 травня 2016 року відповідач написала дві розписки . В одній вона зобов»язалась до 7 червня 2016 року зібрати борг в сумі 6862,55 грн., в іншій зобов»язалась повернути до 1 червня 2016 року грошові кошти в сумі 7796,89 грн. Між тим повернула лише 3300 грн. Тому просить стягнути на відшкодування шкоди залишок 11359,44 грн.

В судовому засіданні 20 лютого 2017 року ОСОБА_2 підтримала позовні вимоги і пояснила ,що вона фізична особа - підприємець , здійснює торгівельну діяльність і використовує найману працю. 2 лютого 2016 року нею був укладений трудовий договір з ОСОБА_3, яку вона прийняла на роботу тимчасово, відповідач відпрацювала 20 днів , ніяких претензій до неї не було. Потім був укладений договір з відповідачем 1 квітня 2016 року на роботу продавцем продовольчих товарів і договір про повну матеріальну відповідальність. Оскільки певний час відповідач не здавала бухгалтеру грошову виручку , мались зауваження до її поведінки на роботі , була проведена інвентаризації цінностей , в результаті якої виявлена недостача . ОСОБА_3 пояснила, що на 25 тис. грн.. вона дала продуктів жителям у борг . На момент звільнення відповідача в травні 2016 року залишилось 14 тис. грн.. недостачі , на виплату якої ОСОБА_3 написала дві розписки, однак виплатила лише 3300 грн.

В подальшому в розгляді справи позивач ОСОБА_2 участі не приймала. Подала клопотання про розгляд справи за її відсутності .

Представник позивача ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги ОСОБА_2 , посилаючись на зазначені в позовній заяві підстави , та просить позов задовольнити. Відповідач ОСОБА_4 належним чином повідомлена про день і час судового засідання , судом отримане зворотне поштове повідомлення про вручення судової повістки , в судове засідання не з»явилась. Судом ухвалене заочне рішення.

Вислухавши пояснення позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що між позивачем і відповідачем існували трудові правовідносини.

Згідно трудового договору № 5 від 1 квітня 2016 року ОСОБА_3 працювала у фізичної особи підприємця ОСОБА_2 в якості продавця продовольчих товарів.

Слід зазначити , що цей договір не зареєстрований в Добропільському міському центрі зайнятості , як це передбачає Порядок реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, якам використовує найману працю, затверджений наказом Мінпраці та соціальної політики від 8 червня 2001 оку № 260 ( в редакції наказу від 14 жовтня 2010 року № 320 зі змінами від 16 вересня 2014 року № 660), зареєстрований в МЮУ 27 червня 2001 року № 554/5745.

З вищевказаного трудового договору вбачається, що з відповідачем трудовий договір був розірваний 11 травня 2016 року, запис зняття даного договору з реєстрації в центрі зайнятості відсутній.

З розписки ОСОБА_3 від 27 травня 2016 року (а.с.13) вбачається, що остання зобов»язалась зібрати борги в сумі 6862,55 грн. до 7 червня 2016 року за продукти, що надавала в борг.

Згідно іншої розписки ОСОБА_3 від 27 травня 2016 року (а.с.14) вона зобов»язалась віддати 7796,89 грн. до 1 червня 2016 року. В росписці здійснений запис про повернення 3300 грн. , зазначений залишок 4496,89 грн.

Звертаючись до суду з позовними вимогами, позивач ОСОБА_2 наполягає на тому, що матеріальну шкоду відповідачем ОСОБА_3 спричинено саме при виконанні трудових обов»язків.

Суд зазначає, що підстави та умови матеріальної відповідальності працівника за шкоду , заподіяну підприємству, установі, організації врегульовані лише нормами КЗпП України та іншими актами трудового законодавства, і не можуть змінюватися сторонами при укладанні трудового договору.

Пунктом 7 трудового договору від 1 квітня 2016 року, укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , передбачено, що при вирішенні питань, не передбачених цим договором, сторони керуються загальними нормами законодавства про працю України.

Згідно ст.. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.за умови , коли така шкода заподіяна винними протиправними діями працівника.

Статтею 134 КЗпП України передбачені випадки коли працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, зокрема коли між працівником і роботодавцем укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей , переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Як вбачається із договору від 1 квітня 2016 року, копію якого надано в судовому засіданні, між позивачем і ОСОБА_3 укладений договір про повну матеріальну відповідальність за передані їй товарно - матеріальні цінності та кошти згідно з інвентаризаційними описами , що додаються до цього договору , а також ті цінності і кошти , що будуть надходити під звіт протягом усього терміну дії договору. Як визначено п. 4 договору, розмір заподіяної шкоди визначається за фактичними втратами на підставі бухгалтерського обліку.

Між тим, позивачем не представлені суду дані, на підставі яких виявлена недостача товарно - матеріальних цінностей , акт проведення інвентаризації цінностей і бухгалтерські дані про результат інвентаризації відсутні.

Таким чином, позивачем не доведено , що виявлена в результаті інвентаризації недостача товарно - матеріальних цінностей, з якою ознайомлена ОСОБА_3 , стала наслідком порушення нею трудових обов»язків, і в тому є її вина.

Немає підстав визнати , що розписки ОСОБА_3 від 27 травня 2016 року стосуються недостачі товарно-матеріальних цінностей. Трудовим законодавством не передбачено заміну відповідальності працівника позиковим зобовязанням.

Відповідно до ст.. 138 КЗпП України доведення наявності умов , передбачених ст.. 130 цього Кодексу , для покладання на працівника матеріальної відповідальності за шкоду , покладається на власника або уповноваженого ним органу.

Тому підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 не існує, в позові слід відмовити.

Враховуючи наведене , керуючись ст.. ст.. 10,57,60,209 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позу ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди відмовити.

Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем в Добропільський міськрайонний суд Донецької області протягом 10 днів з дня отримання його копії.

На рішення може бути подана апеляція в апеляційний суд Донецької області через даний суд протягом 10 днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги , якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлений 20 березня 2017 року.

Суддя Тітова Т.А.