Справа № 372/1517/16-ц Головуючий у І інстанції Кравченко М. В.
Провадження № 22-ц/780/1529/17 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 19 09.03.2017
УХВАЛА

Іменем України

09 березня 2017 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Верланова С.М.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 12 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Збирит Олена Вікторівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та повернення сторін у попереднє становище, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувсядо суду із вказаним вище позовом,який мотивував тим, що 01 січня 2010 року між ним і відповідачкою ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно якого він передав ОСОБА_4 кошти в розмірі 537700 доларів США до 01 червня 2014 року. Поскільки відповідачка кошти в обумовлений строк не повернула, він звернувся до суду і рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 травня 2015 року, яке змінене рішенням апеляційного суду Львівської області від 12 жовтня 2015 року, із ОСОБА_4 на його користь стягнуто борг за договором позики в розмірі 537700 доларів США, проценти - 277836,22 долари США та 3 % річних - 18969,60 доларів США.

Вказував, що під час розгляду вказаної справи, Пустомитівський районний суд ухвалою від 24 жовтня 2014 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 23 грудня 2014 року, задоволив його клопотання про забезпечення позову і наклав арешт у межах суми боргу на все майно відповідачки. Відповідно до даної ухвали відділом ДВС Пустомитівського РУЮ було накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно відповідачки. Однак, незважаючи на наявність чинного арешту, 27 листопада 2015 року між відповідачами було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким ОСОБА_4 продала ОСОБА_2 належну їй земельну ділянку площею 0,2010 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташовану на території Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області.

Після звернення його до органів поліції, встановлено, що арешт був начебто знятий на підставі ухвали Пустомитівського районного суду від 09 жовтня 2015 року, яка судом не постановлялася, текст вказаної ухвали до Єдиного державного реєстру судових рішень не вносився.

Посилаючись на те, що оспорюваний ним договір купівлі-продажу між відповідачами вчинений всупереч вимогам закону, порушує його законні права та інтереси, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2010 га, кадастровий номер НОМЕР_1 на території Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області, укладений 27 листопада 2015 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 та повернути сторони договору у попередній стан шляхом повернення у власність ОСОБА_4 земельної ділянки, судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 12 січня 2017 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2010 га, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 27 листопада 2015 року. В решті позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу і ухвалити в цій частині нове, яким відмовити у задоволенні вимог в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права. Скаргу мотивує тим, що позивач не є стороною оспорюваного ним договору купівлі-продажу земельної ділянки і даний договір не стосується його прав та інтересів. Суд не врахував, що права третіх осіб на повернення майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленного статями 215, 216 ЦК України, такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. З огляду на те, що позхивач не є власником майна, його вимоги задоволенню не підлягають. Суд залишив поза увагою, що на момент вчинення правочину арешт чи заборона були відсутні. Суд не врахував, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем майна.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 подану апеляційну скаргу підтрима, просив задоволити та скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області як незаконне.

Представник ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Решта учасників, в тому числі відповідачка ОСОБА_4, належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, до суду не з'явили, причин неявки не повідомили, що відповідно до ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов і визнаючи договір купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, суд обгрунтовував свої висновки тим, що оспорюваний договір суперечить діючому законодавству, поскільки станом на час його укладення, відповідно до чинного судового рішення, в межах його примусового виконання згідно постанови державного виконавця існувало обтяження стосовно предмету оспорюваного договору, оскільки було накладено арешт на майно відповідачки ОСОБА_4 та заборона на його відчуженняпро що остання достеменно знала, а відтак договір підлягає визнанню недійсним.

При цьому суд виходив з того, що оспорюваний договір порушує права та законні інтереси позивача, поскільки обтяження було внесено до державного реєстру в інтересах саме позивача - ОСОБА_3, який домагається повернення позики та виконання рішення суду, за яким існують боргові зобов'язанні ОСОБА_4 перед позивачем.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

За положеннями ч. 1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 01 січня 2010 року між позивачем ОСОБА_3 і відповідачкою ОСОБА_4 було укладено у письмовому вигляді договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 кошти в розмірі 537700 доларів США терміном до 01 червня 2014 року.

У зв'язку із неповерненням коштів в обумовлений договором строк ОСОБА_3 звернувся до суду і рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 травня 2015 року, яке змінене рішенням апеляційного суду Львівської області від 12 жовтня 2015 року, із ОСОБА_4 на його користь стягнуто борг за договором позики в розмірі 537700 доларів США, проценти - 277836,22 долари США та 3 % річних - 18969,60 доларів США.

Також судом встановлено, що під час розгляду позову ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, Пустомитівський районний суд ухвалою від 24 жовтня 2014 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 23 грудня 2014 року, задоволив клопотання позивача про забезпечення позову і наклав арешт у межах суми боргу на все майно відповідачки ОСОБА_4 На підставі вказаної ухвали суду відділ ДВС Пустомитівського РУЮ наклав арешт на все рухоме і нерухоме майно відповідачки.

Однак, незважаючи на наявність чинного арешту та заборони відчуження майна, ОСОБА_4 27 листопада 2015 року провела відчуження ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу належної їй земельної ділянки площею 0,2010 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої на території Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області.

Крім того, встановлено, що арешт на майно був знятий на підставі ухвали Пустомитівського районного суду від 09 жовтня 2015 року, яка судом не постановлялася, текст вказаної ухвали до Єдиного державного реєстру судових рішень не вносився, заява зацікавленої сторони до суду не подавалася, що стверджується довідкою суду та іншими наявними у спарві документами.

За таких обставин суд обгрунтовано визнав договір недійсним, прийшовши до вірного висновку про невідповідність оспорюваного договору купівлі-продажу вимогам закону і порушення прав позивача, що пов'язано із забезпеченням його майнових прав і цивільного інтересу щодо повернення відповідачкою грошових коштів.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не є стороною оспорюваного ним договору купівлі-продажу земельної ділянки і даний договір не стосується його прав та інтересів, а відтак він не вправі оспорювати його, не грунтуються на законі.

Відповідно до приписів ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Аналіз змісту даної норми дає підстави для висновку, що оспорити правочин має право не тільки його сторона, а й інша заінтересована особа, яка заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. При цьому заінтересована особа має довести факт порушення своїх прав оспорюваним правочином.

Встановлено, що відповідно до судового рішення відповідачка ОСОБА_4 має сплатити позивачу значну суму грошових коштів, а саме 834505,82 долари США, тобто є боржником у зобов'язанні. Відповідно до положень ст.ст.10, 48, 50 Закону України «Про виконавче провадження» виконання судового рішення передбачено в тому числі шляхом звернення стягнення на нерухоме майно боржника шляхом його арешту та реалізації. З огляду на те, що відповідачка ОСОБА_4 до цього часу добровільно не виконала рішення суду, позивач має право на задоволення своїх вимог за рахунок її майна, що у свою чергу свідчить про порушення його прав на повернення коштів і відповідно свідчить про його статус заінтересованої особи, предбачений ч.3 ст.215 ЦК України, який дає йому право оспорити правочин, укладений за участю боржника ОСОБА_4

Колегія суддів важає необгрунтованими доводи скарги щодо невірного способу захисту своїх прав, обраного позивачем, а саме, що права третіх осіб на повернення майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленного ст.ст.215, 216 ЦК України, а в даному випадку слід подати віндикаційний позов, якщо для цього існують підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно, а поскільки позивач не є власником майна, то його вимоги задоволенню не підлягають.

Стаття 388 ЦК України врегульовує спірні правовідносини щодо витребування майна його власником, а в даному випадку позивач не є власником майна і зміст його позовних вимог полягає не у повененні майна йому, як помилково вважає апелянт ОСОБА_2, а у приведенні сторін договору у попередній стан, тобто поверненні спірного майна у власність відповідачки ОСОБА_4 для задоволення за рахунок її майна його майнових вимог до неї. Отже, позивач застосував в даному випадку вірний спосіб захисту.

Викладені вище висновки щодо наявності у позивача права на оспорення правочину, стороною якого він не є, та порушення вимог закону при укладенні правочину у відношенні майна, на яке накладено арешт, узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16, предметом якої було визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного в період дії ухвали суду про забезпечення позову і накладення арешту на спірне майно.

При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила ст.ст.15, 16 ЦК України, а також ст.ст.1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч.3 ст.215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Як вище вказувалося у даній справі, яка переглядається, позивач домагається визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, стороною якого він не є. В обґрунтування позову позивач зазначає, що він є заінтересованою особою і домагається відновлення своїх прав шляхом повернення сторін до первісного стану з метою забезпечення виконання рішення суду щодо стягнення із відповідачки ОСОБА_4 на його користь грошових коштів.

Посилання у скарзі на те, що на момент вчинення правочину арешт чи заборона на відчуження спірного майна відповідачки ОСОБА_4 були відсутні безпідставні.

Суд першої інстанції дав вірну оцінку тому факту, що підставою для укладення оспорюваного договору між відповідачами, стало начебто скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2014 року, проведене на підставі ухвали цього ж суду від 09 жовтня 2015 року, яка судом не постановлялась і заява про це сторонами до суду не подавалася, а відтак заходи забезпечення позову не були скасованими у спосіб передбачений чинним законодавством України. Тобто, з урахуванням змісту ст.124 Конституції України, ст.ст.14, 208 ЦПК України та ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ухвала про забезпечення позову від 24 жовтня 2014 року, яка залишена без змін ухвалою апеляційного суду, скасована не була, є обов'язковою для виконання, в тому числі для сторін оспорюваного правочину та нотаріуса.

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов'язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч.3 ст.151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. З урахуванням особливостей мети забезпечення позову, заява про забезпечення позову розглядається судом у день її надходження, копія ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення, відповідна ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень, і крім того, навіть оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи (ст.153 ЦПК України).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (ст.154 ЦПК України). Тому той факт, що встановлені судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідачка мала право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу достеменно відомо (правова позиція Верховного Суду України у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16).

Доводи скарги про те, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем майна не мають парвового значення для вирішення даного спору, бо підставами позову є визнання правочину недійсним, а не витребування власником майна на підставі ст.330,388 ЦК України. Такі доводи не спростовують висновків суду про наявність передбачених законом підстав для визнання правочину недійсним.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 12 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: