АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/2686/17 Головуючий 1 інст. - Чайка І.В.
Справа № 641/9919/17-ц
Категорія: правочини Доповідач - Котелевець А.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Кругової С.С., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи - приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Карташової Світлани Іванівни, про визнання договору дарування недійсним; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, за участю третьої особи - Департаменту реєстрації Харківської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та виселення за апеляційною скаргою ОСОБА_4 - представника ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01 березня 2017 року,

у с т а н о в и л а:

В грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2, за участю третьої особи - приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Карташової Світлани Іванівни, про визнання договору дарування недійсним.

На обґрунтування позивач вказав, що його мати ОСОБА_5, померла ІНФОРМАЦІЯ_1, була власницею двохкімнатної квартири АДРЕСА_1: ? частини - на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 23 липня 2010 року Сьомою харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 4-954; ? частини - на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням від 20 грудня 1993 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду за реєстровим № 29816.

За життя мати подарувала це житло відповідачу - його рідному брату, про що 23 березня 2011 року посвідчено Договір дарування квартири приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І. за реєстровим № 788.

Вважав, що мати була введена в оману з боку відповідача, який скористався її безпорадним станом.

Разом з тим, ОСОБА_2 не прийняв квартиру у дар та зареєстрував своє право власності через чотири роки після укладення договору.

Він протягом тривалого часу проживав та утримував мати у зв'язку з її похилим віком та станом здоров'я, проживав в цьому житлі та сплачував комунальні послуги, іншого житла не має.

Крім того, вважав, що мати помилилась, оскільки мала на меті скласти заповіт.

Враховуючи викладене, просив визнати договір дарування недійсним.

Відповідач позов не визнав, посилаючись на його безпідставність. В зустрічному позові вказав, що ОСОБА_1 зареєстрований та мешкає в належній йому квартирі, чим позбавляє його можливості користуватись та розпоряджатись власністю.

Посилаючись на підстави, передбачені статтями 16, 391 ЦК України, просив з урахуванням уточнень до зустрічного позову визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та виселити його з цього житла.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2017 року позови об'єднані в одне провадження.

Справа розглянута за відсутності третіх осіб, які заперечень проти позову та зустрічного позову не надали.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01 березня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Позов ОСОБА_2 задоволено.

Усунуто перешкоди в користуванні та розпорядженні ОСОБА_2 власністю шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 - представник ОСОБА_1, посилаючись на порушення норм матеріального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції, постановити нове рішення про відмову в задоволені зустрічного позову. Зокрема зазначає, що померла мати сторін в момент укладення договору дарування помилилася в природі договору, так як була введена в оману ОСОБА_2

ОСОБА_2, треті особи рішення суду першої інстанції не оскаржили, своїх заперечень на апеляційну скаргу не надали.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 303 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції - судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Спірною є квартира АДРЕСА_1.

Дане житло належало ОСОБА_5 - матері сторін: ? частина - на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 23 липня 2010 року Сьомою харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 4-954, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 09 листопада 2010 року (Витяг про державну реєстрацію прав, виданий Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за № 27936536 від 09 листопада 2010 року, реєстраційний номер 30864106, номер запису П-3-3137 в книзі: 1); ? частина - на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням від 20 грудня 1993 року Харківського міського центру приватизації державного житлового фонду за реєстровим № 29816, зареєстрованого у Харківському міському бюро технічної інвентаризації та записаного у реєстрову книгу за № П-3-3137 від 14 січня 1994 року.

23 березня 2011 року ОСОБА_5 подарувала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 Договір дарування квартири посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І. за реєстровим № 788. Право власності відповідача це житло зареєстровано на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17 лютого 2015 року, індексний номер 19401784.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла (а. с. 9-12).

Звертаючись із позовом про визнання правочину недійсним, ОСОБА_1 як на підставу позову вказав, що його померла мати в момент укладення договору дарування помилилася в природі договору.

Частиною 3 статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначення. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки (стаття 229 ЦК України).

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у томі числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і мало істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини 1 статті 229 та статей 203, 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Вказана правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15, від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2087цс15 та від03 лютого 2016 року у справі № 6-1364цс15, які відповідно до вимог статті 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

В суді апеляційної інстанції позивач та його представник пояснили, що сторони мають рівні права на спірне житло. Під час укладення договору дарування мова йшла лише про приватизацію квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_5 не усвідомлювала своїх дій та не мала можливості керувати ними.

Відповідно до частини1 статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї права або інтереси порушені.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на та випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотання хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України.

За правилами частини 1 статті 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченої частиною 1 статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Дана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14, яка відповідно до вимог статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

На виконання вимог частини 4 статті 10 ЦПК України апеляційним судом роз'яснювалося право заявити клопотання про призначення по справі судово-психіатричної експертизи, та наслідки, якщо таке клопотання заявлене не буде.

Як пояснив представник позивача, такого клопотання вони не будуть заявляти, оскільки відсутня відповідна медична документація на підтвердження психічного стану здоров'я померлої ОСОБА_5

Крім того, як на підставу позову ОСОБА_1. послався на те, що при посвідченні договору дарування мати була введена в оману ОСОБА_2

За змістом статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Договір дарування спірної квартири був підписаний усіма сторонами. Тобто за правилом частини 1 статті 638 ЦК України є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договору не висловлювали.

Статті 44 (частини 10, 11, 13) та 45 (частини 2, 3) Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року № 3425-ХП (з наступними змінами) визначають, що нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.

Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та правових наслідків для кожної із сторін.

Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Нотаріально посвідчені правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса. Якщо заява чи інший документ підписані за відсутності нотаріуса, особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, повинна особисто підтвердити, що документ підписаний нею.

Якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не можу власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріально дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено.

Як пояснив відповідач, договір дарування посвідчувався нотаріусом у присутності двох братів. Це була воля матері. Померла прийняла таке рішення після того, як відповідач продав своє житло, набуте під час шлюбу, та віддав гроші своєму сину.

Доказів того, що ОСОБА_5 під час укладення договору дарування була введена в оману ОСОБА_2, матеріали справи не містять. Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

Оскільки в договорі дарування відсутнє відповідне застереження щодо неможливості здійснити нотаріальну дію, вчинення такого правочину відповідало волі померлої та не є належним та допустимим доказом щодо введення ОСОБА_5 в оману з боку відповідача.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову про визнання правочину недійсним.

Справа розглянута в межах заявлених вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до вимог статей 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржено та в апеляційному порядку не переглядалось.

Керуючись статтями 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - представника ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді С.С. Кругова

Р.М.Піддубний