Номер провадження: 22-ц/785/873/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Артеменка І.А.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Томашевській К.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 01 березня 2016 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5, ТОВ «ЮГР Діамант», ОСОБА_9, ОСОБА_10, треті особа публічне акціонерне товариство «ОСОБА_11 Аваль», реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції про визнання недійсними правочинів, договорів, угод, свідоцтв про право власності, скасування державної реєстрації права власності на квартиру та машиномісця,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_12, ОСОБА_8, ОСОБА_5, ТОВ «ЮГР Діамант», ОСОБА_9, ОСОБА_10, треті особа ПАТ «ОСОБА_11 Аваль», реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції про визнання недійсними правочинів, договорів, угод, свідоцтв про право власності, скасування державної реєстрації права власності на квартиру та машиномісця.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з 03 лютого 1989 року по 30 березня 2009 року ОСОБА_3 та ОСОБА_12 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час перебування у шлюбі ОСОБА_12 за згодою позивача підписала із ТОВ «ЮГК «Діамант» договір № 207/04-05 від 24.10.2005 року про інвестування будівництва квартири АДРЕСА_1. Сума інвестицій склала - 101 220 доларів США.

З метою забезпечення інвестування будівництва цієї квартири ОСОБА_12 за згоди позивача 15.11.2005 року уклала із ПАТ "ОСОБА_11 банк Аваль" кредитний договір про надання кредиту в розмірі 86 000 доларів США, а також 22.11.2005 року між банком та ОСОБА_12 було укладено договір застави майнових прав за вищевказаним договором про інвестування.

Крім того, за згоди позивача між ОСОБА_12 та ТОВ «ЮГК «Діамант» 09.01.2006 року було укладено договори про інвестування будівництва машиномісць № 90; № 91; № 92 за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Сахарова, 36-А.

За всіма чотирма вищенаведеними договорами про інвестування відповідно до п.7.1.3. інвестор мав право передати належне йому право вимоги за цими договорами на користь інших осіб тільки до запланованої дати введення обєкта будівництва до експлуатації. Відповідно до п. 4.3. всіх чотирьох договорів термін передачі підрядником обєктів інвестування підряднику по акту прийому - передачі: другий квартал 2007 року.

Фактично ж житловий будинок № 36 та підземно-наземна стоянка № 36-А по вул. Академіка Сахарова в м. Одесі були введені в експлуатацію на підставі акту державної приймальної комісії від 27.09.2007 року та розпорядження Суворовської райадміністрації Одеської міської ради від 28.09.2007 року № 696р.

Тільки в липні 2011 року позивач дізнався з відповіді КП «ОМБТІ та РОН» на запит суду, що 23.04.2010 року було проведено реєстрацію трьох машиномісць за ОСОБА_9, який 28.05.2010 року подарував ці машиномісця ОСОБА_10.

У вересні 2011 року позивачу стало відомо з відповіді ТОВ «ЮГК «Діамант», що інвестор ОСОБА_12 на підставі договорів від 26.11.2007 року та угод від 26.11.2007 року про заміну сторони за відповідними договорами про інвестування будівництва машиномісць відступила право вимоги інвестора ОСОБА_9.

Станом на 29.08.2011 року інвестор ОСОБА_12 з невідомих причин квартиру не прийняла, відповідно акт приймання-передавання сторонами не підписано.

Вже у 2013 році позивачу стало відомо, що в період розгляду Верховним Судом України його касаційної скарги на рішення Суворовського районного суду м.Одеси по справі про поділ майна подружжя, ОСОБА_12 здійснила відчуження спірної квартири АДРЕСА_1.

А у вересні 2014 року з відповіді ПАТ "ОСОБА_11 банк Аваль" позивачу стало відомо, що ОСОБА_12 уклала договір № 207/04-05П від 05.03.2012 року про відступлення права вимоги інвестора з ОСОБА_13 та ОСОБА_5. А 06.03.2012 року ОСОБА_12 разом з ТОВ «ЮГК «Діамант», ОСОБА_13 та ОСОБА_5 підписали угоду про заміну сторони за договором № 207/04-05 від 24.10.2005 року про інвестування будівництва.

На думку позивача, відповідачка ОСОБА_12 свідомо порушила його законні права на спільне майно подружжя з метою привласнити собі значну частку цього майна, тому він звернувся до суду із даним позовом та просив його задовольнити у повному обсязі з наведених у позовній заяві правових підстав.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_12 та представник відповідачів ОСОБА_8 та ОСОБА_5 позов не визнали та просили відмовити у його задоволенні в повному обсязі у звязку з тим, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності.

Відповідачі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та представники третіх осіб ПАТ «ОСОБА_11 банк Аваль» та реєстраційної служби ОМУЮ в судове засідання не зявились. про розгляд справи повідомлялись належним чином, причин неявки суду не сповістили.

Представник ТОВ «ЮГК «Діамант» в судове засідання не зявився, однак матеріали справи містять заперечення на позов, в яких представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову.

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 01 березня 2016 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3, та заперечення на апеляцію представника відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 оскільки позивач порушив вимоги щодо позовної давності для звернення до суду та суд не знайшов підстав для його поновлення.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна.

З матеріалів справи вбачається, що 03 лютого 1989 року позивач зареєстрував шлюб із ОСОБА_12, про що свідчить актовий запис №90 у Книзі реєстрації шлюбів у Приморському відділі реєстрації актів цивільного стану м. Одеси.

На підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30.03.2009р. за позовом ОСОБА_12 цей шлюб було розірвано.

Під час перебування у шлюбі із позивачем, ОСОБА_12 за його згоди підписала із ТОВ «ЮГК «Діамант» договір №207/04-05 від 24.10.2005р. про інвестування будівництва п'ятикімнатної квартири АДРЕСА_2.

З метою забезпечення інвестування будівництва цієї квартири ОСОБА_12 за згоди позивача підписала із ПАТ "ОСОБА_11 банк АВАЛЬ" кредитний договір №014/0074/74/40522 від 15.11.2005р. про надання кредиту в розмірі 86 000,00 доларів США.

Також за письмової згоди позивача для забезпечення даного кредитного договору ОСОБА_12 підписала із ПАТ " ОСОБА_11 банк Аваль" 22.11.2005р. договір застави майнових прав за вищевказаним договором про інвестування.

Крім того, за згоди позивача між ОСОБА_12 та ТОВ «ЮГК «Діамант» 09.01.2006р. було укладено договори №89/04-06М; № 90/04-06М; №91/04-06М про інвестування будівництва машиномісць №90; №91; №92 за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Сахарова, 36-А.

Інвестор ОСОБА_12 на підставі договорів від 26.11.2007р. та угод від 26.11.2007р. про заміну сторони за відповідними договорами про інвестування будівництва машиномісць відступила право вимоги інвестора ОСОБА_9 Договори щодо машиномісць №№90-92, розташованих по вул. Академіка Сахарова, 36-А у м. Одесі були укладені 26.11.2007 року.

Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

Матеріали справи не містять докази того, що спірна квартира та машиномісця були придбані ОСОБА_12 за власні кошти та були її особистою власністю, а тому були спільним сумісним майном подружжя.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Крім того, за змістом частини першої ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодерження в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку вбачається, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року (справа № 6-1912цс15).

Матеріали справи не містять докази того, що сторони під час укладення договорів відступлення прав вимоги діяли недобросовісно.

Згідно з абз. 2 п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Позивач не позбавлений права на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї спірного нерухомого майна.

У зв'язку з наведеним у задоволенні позову про визнання недійсними правочинів, договорів, угод, свідоцтв про право власності, скасування державної реєстрації права власності на квартиру та машиномісця суду першої інстанції також необхідно було відмовити з вказаних підстав.

Оскільки апеляційний суд не позбавлений можливості виправити недоліки допущені судом першої інстанції під час розгляду справи, то з урахуванням викладеного і на підставі п.п. 1, 4 ст. 309 ЦПК України рішення районного суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково, рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 01 березня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5, ТОВ «ЮГР Діамант», ОСОБА_9, ОСОБА_10, треті особа публічне акціонерне товариство «ОСОБА_11 Аваль», реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції про визнання недійсними правочинів, договорів, угод, свідоцтв про право власності, скасування державної реєстрації права власності на квартиру та машиномісця відмовити з інших правових підстав зазначених у мотивувальній частині рішення апеляційного суду.

Рішення суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

ОСОБА_14

ОСОБА_2