Справа № 263/9817/17
Провадження № 2/263/2268/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2017 року м. Маріуполь Донецької області

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області в складі: головуючого судді Скрипниченко Т.І., при секретарі Диміч Т.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ ПБП "Азовінтекс", про стягнення заборгованості по заробітній платі за час затримки видачі трудової книжки та внесення змін до запису про звільнення до трудової книжки , -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся 15.06.2017 року до суду із зазначеним позовом. В обгрунтування позовних вимог зазначає, що працював на посаді начальника автоколони № 1 транспортної дільниці з 06.11.2014 року, його було звільнено відповідачем 03.03.2017 року за влсним бажанням за його заявою, але відповідач не повернув йому трудову книжку. За уточненими позовними вимогами вказує, що лише після звернення до суду із позовом відповідач 28.07.2017 року повернув йому трудову книжку. Дії відпорвідача перешкоджали йому працевлаштуватися на іншу роботу, тому просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки у сумі 16915 грн. у розрахунку від середньої заробітної плати 3500 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 2000 грн., внести зміни про дату звільнення до трудової книжки, вказавши дату звільнення 03.03.2017 року.

В судовому засіданні позивач та його представник адвокат ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали у поновму обсязі, надавши пояснення, аналогічні викладеним у позові. Позивач зазначив, що його було звільнено відповідачем 03.03.2017 року, про звільнення за власним бажанням ним було подано заяву до відділу кадрів та отримано обхійдний листок, який видається лише при подачі заяви. Він обійшов за цим листком відділи відповідача, у листку зазначено наказ про звільнення 20-к від 03.03.2017 року, але відповідач йому трудову книжку не повернув. В подальшому після звернення до суду із позовом знову звернувся до відповідача та за вказівкою відповідача написав заяву про звіьлнення 28.07.2017 року та отримав у цей день трудову книжку. Вважає, що відповідач фальсіфікує накази. Впродовж з 03.03.2017 року по 28.07.2017 року не працював, оскільки був звільненний, іноді періодично приходив на підприємство лише щоб отримати трудову книжку та вирішити питання щодо повернення техніки, оскільки працював на посаді начальника автоколони. За цей період відрахування до пенсійного фонду відповідачем не здійснювалися, що підтверджує його звільнення. Оригинал наказу про звільнення 03.03.2017 року у нього відсутній..

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечував, зазначивши, що будь-яких заяв про звільенння 03.03.2017 року позивач до відділу кадрів не подавав, дійсно в усній формі виявив бажання звільнитися, тому йому видавася обхійдний листок , але заяви не подав, листок не повернув та будь-який наказ 03.03.2017 року щодо звільення позивача не приймалося. В подальшому лише 28.07.20917 року позивач подав заяву про звільенння та його було звільнено за власним бажанням та видано трудову книжку. Наказ видано від 12.07.2017 року, оскільки у відділі кадрів залишилися пусті накази за цей день, тому його було використано для звільнення позивача. У проміжок часу з 03.03.2017 року по 28.07.2017 року позивач на роботу не виходив, прогулював її, але відповідач не приймав рішення про його звільнення за прогули, оскільки позивач був матеріально відповідальною особою та повинен був повернути за актом техніку на суму понад 105 000 000 грн. 20.07.2017 року позивач повернув ввірене йому майно та був звільнений за власним бажанням. За поясненнями начальника відділу кадрів, остання помилково видала обхідний листок позивачу на його усне звернення, але заяву так і не було отримано, листок позивач не повернув, тому наказ не видавався, а копія наказу, надана позивачем, є лише чернеткою. У червні 2017 року позивачу було виплачено заробітну плату, це залишок невиплачених сум, в розрахунук помилково зазначено період виплати травень 2017 року, що буде відкоректировано. З боку відповідача неодноразово виказувалися прохання прибути позивача на роботу, повернути техніку, але позивач ці прохання не виконував. У задоволені позову просить відмовити.

Суд заслухавши сторони по справі, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

За вимогами ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному , повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст.60 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених у законі. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

За змістом положень норм чинного трудового законодавства обов'язок ведення кадрової та бухгалтерської документації покладено саме на роботодавця і саме він у розумінні ст. ст. 10, 57-60 ЦПК України може надати такі документи в якості доказів у справі.

Судом встановлено, що відповідно до записів у трудовій книжці ОСОБА_1, останнього принято на роботу 06.11.2014 року на посаду начальника автоколони № 1 транспортноїдільниці ТОВ ПБП "Азовінтекс", 05.05.2015 року переведено на посаду начальника автоколони № 2 транспортної дільниці та 28.07.2017 року звільнено за власним бажанням, наказ № 51-к від 12.07.2017 року. Середній заробіток згідно розрахунку за лютий 2017 року становить 3500 грн.

Згідно листа відповідача від 21.06.2017 року на адресу позивача направлено вимогу щодо прибуття до роботодавця для надання пояснення про причини відсутності на роботі та наявності товарно-матеріальних ціностей на загальну суму більше 105 000 000 грн., згідно поштового повідомлення лист отримано позивачем 26.06.2017 року.

Відповідно до заяви позивача від 28.07.2017 року, останній просить його звільнити за власним бажанням з 28.07.2017 року. Згідно наказу № 51-к від 12.07.2017 року ОСОБА_1 звілнено за власним бажанням 28.07.2017 року.

Згідно запису у журналі видачі трудових книжок позивач отримав трудову книжку на півдставі наказу № 51-к від 12.07.2017 року про звільення. В особовій картці працівника на івмя ОСОБА_1 мається відмітка про отримання тпрудової книжки 28.07.2017 року.

Відповідно до розрахункових листків за період лютого 2017 року виплачено заробітну плату позивачу за січень 2017 року у сумі 2358,03, у березні 2017 року за лютий 2017 року у сумі 1626,5 грн. , у червні 2017 року за травень 2017 року у сумі 1910,88 грн.

Згідно журналу відповідача реєстрації заяв про звільнення за період з 03.01.2017 року по 11.08.2017 року мається запис про реєстрацію заяви ОСОБА_4 від 28.07.2017 року, інших записів про заяву від ОСОБА_5 не міститься.

Відповідно до акту приєма-передачі від 20.07.2017 року ОСОБА_1 здав та ОСОБА_6 прийняла матеріальні ціності.

За банківською випискою з карткового рахунку ОСОБА_1 маються записи про виплати від ТОВ ПБП "Азовінтекс" за 03.03.2017 року, 10.03.2017 року, 16.06.2017 року, 18.08.2017 року. Згідно індивідуальної відомості про застраховану особу ОСОБА_1 страхові внески за період з квітня 2017 року по червень 2017 року відсутні, маються відрахування за липень 2017 року.

Відповідно до книги реєстрації наказів щодо особового складу ТОВ ПБП "Азовінтекс" маються записи про накази про звільнення, серед наказів за березень 2017 року відсутні накази про звільнення позитвача, мається запис лише за 28.07.2017 року про звільнення ОСОБА_1 Також судом оглянуті накази за період з 01.03.2017 року по 31.03.2017 року, серед яких відсутні накази щодо звільнення позивача.

Згідно договору про повну матеріальну відповіадльність від 06.11.2014 року ОСОБА_1 прийняв від відповідача матеріальні ціності та зобов'язався їх зберігати.

Судом оглянуто ксерокопію виписки з наказу про звільнення у якій містяться відмітки про відомості щодо здачі товарно-матеріальних ціностей, та номер наказу № 20-к від 03.03.2017 року про звільенння ОСОБА_5 за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпроП на підстав заяви позивача. Згідно наданого суду наказу № 20-к від 06.03.2017 року звільнено ОСОБА_7 газорізальника за власним бажанням.

Суд критично оцінює зазначену ксепрокопію наказу, оскільки суду не надано її оригиналу, крім того доводи позивача спростовуються наданими доказами відповіадча про відсутність будь-якого наказу про звільнення позивача у період березня 2017 року та суду надані докази щодо продовження трудових відносин між позивачем та відповідачем, наказ про його звільення 28.07.2017 року та повернення трудової книжки саме 28.07.2017 року.

На спростування доказів відповідача позивачем суду не надано жодного доказу.

За таких обставни суд приходить до всинорвку про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та внесення змін до запису про звільнення до трудової книжки позивача. Оскільки вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу є похідними від основних позовних вимог, то у цій частині позов також не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3,10,11,27,59,60,88,209,212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ ПБП "Азовінтекс" про стягнення заборгованості по заробітній платі за час затримки видачі трудової книжки та внесення змін до запису про звільнення до трудової книжки відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області у місті Маріуполі через Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Т.І.Скрипниченко