БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
Справа №730/827/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2017 р. м.Борзна

Борзнянський районний суд Чернігівської області в складі -

головуючого судді Тіслюка І.І.

секретар Циліцька Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Борзни цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання наказу про звільнення працівника незаконним з поновленням на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, а також завданої моральної шкоди та судових витрат,-

встановив:

До Борзнянського районного суду Чернігівської області звернулась ОСОБА_1 з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», в якому просить винести рішення про визнання наказу про її звільнення незаконним з поновленням на роботі, про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, а також завданої моральної шкоди та судових витрат.

Позивач обґрунтовує свої вимоги сукупністю таких фактів.

Перебуваючи у трудових відносинах з ПАТ «Українська залізниця» та працюючи на посаді провідника пасажирських вагонів, вона була незаконно звільнена з роботи з безпідставним посиланням на п.7 ст.40 КЗпП України.

Так, повертаючись 03.05.2016 року з чергової поїздки в пасажирському потязі № 207/208 Ужгород-Київ у вагоні №18, в якому вона знаходилася на робочому місці, близько 01-00 год. 04.05.2016 р. до вагону, в якому вона перебувала, підійшли провідник штабного вагону ОСОБА_2 та проїзний електромеханік ОСОБА_3 й розпочали звинувачувати в тому, що нібито вона перебуває в нетверезому стані. Вона сприйняла це за образу, оскільки спиртних напоїв не вживала, і попередила вказаних осіб, що буде змушена зателефонувати на гарячу урядову лінію. Після цього ОСОБА_2 та ОСОБА_3 забрали в неї її телефон і заблокували в купе. Згодом ОСОБА_2, взявши з собою пляшку горілки, відкрив купе та зненацька розпочав спричиняти тілесні ушкодження, обливаючи при цьому принесеною горілкою. Він висловив погрозу, що після приїзду до м.Києва він, ОСОБА_2, викличе знайомих з поліції, і вони зафіксують факт її перебування у стані спяніння. Коли потяг прибув до м.Києва близько 06-00 год., зявилися працівники поліції. Вона показувала цим працівникам поліції сліди побоїв, наявних у неї на обличчі, пояснивши, що вони заподіяні ОСОБА_2 Однак, працівники поліції на факт наявних у неї тілесних ушкоджень належно не відреагували, що спонукало її прослідувати до відділення поліції та запропонувати взяти у неї аналіз крові на вміст алкоголю. У задоволенні її прохання було відмовлено. Також її запросили на ознайомлення з деякими документами, що стосуються подій, пов`язаних з нею, але вона відмовилася ставити підписи та попросилася на прийом до начальника лінійного відділення поліції на ст.Київ-Пасажирський. Спілкуючись з останнім, вона дізналась, що керівництво (відповідач) має намір звільнити її з роботи, і що апелювання до інших інстанцій їй не допоможе.

Про факт заподіяння їй тілесних ушкоджень вона подала заяву до поліції, що підтверджується листом Борзнянського ВП Бахмацького ВП ГУНП в Чернігівській обл.

Після цього розпочалися погрози фізичної розправи по телефонному зв`язку. Після цього, зрозумівши, що їй не дозволять працювати далі, вона направила поштою заяву про своє звільнення за п.1.ч.1 ст.36 КЗпП України з 16.06.2016 р., а також попросила надіслати на її адресу трудову книжку, але відповідач відмовився отримувати від неї будь-яку кореспонденцію. Разом з тим, вона отримала лист від відповідача, що датується 03.08.2016 року, де вона побачила трудову книжку та копію наказу від 20.07.2016 року № 1050 «Про припинення трудового договору (контракту), на підставі якого її звільнено з роботи з мотивів, передбачених п.7 ст.40 КЗпП (за появу на роботі в нетверезому стані ). З такими рішеннями відповідача вона не згодна, оскільки вважає їх незаконними.

Так, за змістом п.8 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом. Згідно з п.7 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного спяніння.

Виходячи з судової практики, на її думку, не було зясувано, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані уповноваженим органом передбачені ст.147-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок, попередня робота працівника тощо.

Відповідач вчинив протиправні дії, оскільки дисциплінарні стягнення, зокрема, звільнення за п.7 ст.40 КЗпП України, відповідно до ст.148 КЗпП України можуть застосовуватися адміністрацією безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не враховуючи часу хвороби або перебування працівника у відпустці.

Враховуючи зазначене, відповідач, встановивши факт її появи 04.05.2016 р на роботі в нетверезому стані з вищевказаних підстав не мав права звільнити її 20.07.2016 р., адже з моменту виявлення проступку 04.05.2016 р. (на який в протоколі посилається відповідач) до видання наказу 20.07.2016 р. минуло більше тридцяти днів, а тому вона має законні підстави просити суд визнати наказ про її звільнення незаконним та поновити на роботу.

У разі незаконного звільнення з роботи працівник згідно з ч.1, ч.2 ст.235 КЗпП України повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, одночасно з цим повинно бути вирішене питання про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниця в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік.

Зважаючи на те, що відповідач незаконно звільнив її з роботи, не дотримався вимог ст.148 КЗпП України, згідно зі змістом якої дисциплінарні стягнення, зокрема, звільнення за п.7 ст.40 КЗпП України можуть застосовуватися адміністрацією безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, а як вказано - з моменту виявлення проступку 04.05.2016 р. до видання наказу 20.07.2016 р. минуло більше тридцяти днів і відповідач не мав права звільняти її з роботи, вона вважає, що потрібно стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з 20.07.2016 року по день її поновлення на роботі, а рішення суду в частині поновлення на роботі на посаді провідника пасажирських вагонів з 20.07.2016 року та стягнення середньої заробітної плати за один місяць допустити до негайного виконання.

Водночас у п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, з послідуючими змінами, зазначено: нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі, коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. В абз.2 п.4 вказаного Порядку зазначено, що при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці не враховуються допомога у звязку з тимчасовою непрацездатністю.

Оскільки відповідач на її прохання відмовляється надати довідку про її доходи, вона надає суду розрахунок заробітної плати за лютий місяць 2016 року, в якому зазначена середньомісячна заробітна плата - 7523,84 грн., а середньоденна зарплата складає 250,80 грн., остання множиться на кількість днів вимушеного прогулу.

Тому вона вважає за необхідне просити суд стягнути з відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з часу її звільнення 20.07.2016 року по день її поновлення на роботі, тобто прийнятого судом рішення.

В силу ст.10 ЦПК України саме на роботодавцеві лежить обовязок надання доказів фактів винної поведінки працівника, який вчинив дисциплінарний проступок.

Разом з вказаними обставинами, незаконними діями відповідача їй була заподіяна моральна шкода, яка полягає в душевних переживаннях з приводу порушення права на працю, позбавлення її засобів до існування, порушення нормальних життєвих звязків та необхідності прикладати додаткові зусилля для організації свого життя, в звязку з чим вона неодноразово перебувала на лікарняному, що підтверджується листами непрацездатності, які знаходяться у відповідача. Суму моральної шкоди вона оцінює у розмірі 7000 грн., адже за змістом диспозиції ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодувати моральну (немайнову) шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Також, слід стягнути на її користь з відповідача понесені витрати на оплату правової допомоги адвоката згідно з розрахунком та квитанцією до прибуткового касового ордеру.

Відповідач в судовому процесі позов не визнав у повному обсязі заявлених вимог, що визначені остаточною редакцією позовної заяви від 03.11.2016 року.

Свою правову позицію представник позивача обґрунтовує сукупністю таких фактів.

Так, ОСОБА_1 працювала провідником пасажирських вагонів на виробничому підрозділі Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Коли 04.05.2016 р. ОСОБА_1 здійснювала обслуговування вагону №18 пасажирського потягу № 207/208 сполученням Ужгород-Київ, близько 04-00 год. до начальника пасажирського потягу ОСОБА_4 звернулася пасажирка з вагону №18 з скаргою стосовно того, що провідник вагону № 18 не попередила її про прибуття до місця призначення - ст. Вінниця, з причини перебування провідниці ОСОБА_1 в стані алкогольного спяніння.

04.05.2016 року о 04-15 год. начальником пасажирського поїзда № 207/208 ОСОБА_4 був перевірений вказаний факт, який знайшов своє підтвердження, що дійсно провідник пасажирського вагона ОСОБА_1 перебуває на робочому місці в стані алкогольного спяніння. По вказаному факту був складений відповідний акт. Крім того, ОСОБА_1 була відсторонена від виконання трудових обовязків, що підтверджується відміткою у маршрутному листі.

Після прибуття 04.05.2016 р. пасажирського поїзда № 207/208 на ст.Київ- Пасажирський, начальником поїзда були викликані працівники медпункту та співробітники поліції, після чого ОСОБА_1 була знята з потягу та направлена до відділення поліції, де їй було запропоновано пройти медичний огляд на встановлення у передбаченому порядку стану алкогольного спяніння за допомогою спеціального приладу «Драгер».

За результатами вказаного огляду співробітниками поліції на ст.Київ-Пасажирський Соломянського УП був складений протокол серії КИ 036703 від 04.05.2016 року про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ст.179 КУпАП, та винесена постанова про визнання її винною у вчиненні вказаного правопорушення.

Зокрема, перебування ОСОБА_1 у стані алкогольного спяніння підтверджується листами Дорожньої клінічної лікарні №2 від 17.05.2016 та Соломянського управління поліції ГУНП у м. Києві № 01-09/15 та від 02.07.2016 № 7399/125/55-16.

Положеннями ст.148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці.

Позивачка, починаючи з 04.05.2016 р. і по день її звільнення, не зявилась на роботі на своєму робочому місці, про причини своєї відсутності на робочому місці работодавцю належним чином не повідомляла.

18.05.2016 р. на адресу відповідача надійшов лист Київської клінічної лікарні на залізничному транспорті № 01-09/15 від 17.05.2017 р., згідно з яким ОСОБА_1 з 04.05.2016 р. до 11.05.2016 р. перебувала на стаціонарному лікуванні.

Проте, після спливу терміну лікування, 12.05.2016 р. позивачка до роботи не приступила, про причини прогулу керівнику підприємства не повідомила.

Відповідач неодноразово намагався по телефонному зв`язку зясувати у позивачки причини її відсутності на робочому місці, однак остання проігнорувала всі телефонні виклики.

08.06.2016 р. на адресу відповідача від ОСОБА_1 надійшла заява про те, що вона хворіє і перебуває на лікарняному.

13.06.2016 р. до відповідача звернулась незнайома особа без попередження з боку позивача та без будьяких письмових пояснень причин направлення сторонньої особи з лікарняним листом на імя ОСОБА_1 серії АГЯ № 267356 від 23.05.16 р. Остання мала намір передати вказаний лист керівництву до обліку. Крім того, вона просила прийняти до відома слова ОСОБА_1, що остання перебуває на лікарняному, і що дата закінчення лікарняного невідома.

Однак, відповідачем було відмовлено у прийнятті цього лікарняного, оскільки листок непрацездатності був неналежним чином оформлений - на ньому були відсутні відмітки медичного закладу Південно-західної залізниці, що слід робити згідно з п.1.1. розпорядження ПЗЗ від 20.03.2007 № Н-4-134, а також були відсутні печатка та підпис лікаря на виписці з медичної картки хворого.

Відповідно до п.2.1 Наказу начальника залізниці від 20.03.2007 р. № Н-4-134 не приймаються до реєстрації листки непрацездатності, що видані поза межами відомчих медичних закладів залізниці, без додання довідки чи виписки з картки амбулаторного (стаціонарного) хворого про перенесене захворювання із закладу, яке видало листок непрацездатності.

11.07.2016 р. ОСОБА_1 подала лист непрацездатності (серія АДА від 11.05.2016 р.), з якого вбачається, що остання перебувала на лікарняному з 04.05.2016 р. до 11.05.2016 р.

Роботодавець - Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський на вказаний час виходив з очевидного факту, наявність якого на підставі ч.3 ст. 61 ЦПК України звільняє сторону від доказування - рішення по адміністративній справі, а саме: протокол про адміністративне правопорушення серії КИ 036703 про перебування ОСОБА_1 04.05.2016 в потязі сполученням Ужгород-Київ в стані алкогольного сп`яніння на робочому місці, та постанова серії КИ № 024016 у справі про адміністративне правопорушення, якою констатовано перебування ОСОБА_1 на робочому місці в нетверезому вигляді, яка не оскаржувалась та набула законної сили.

Відповідно до п.7. ст. 40 КЗпП України, звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з підстави появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння потребує обовязкового погодження профспілкового органу.

Відповідно до вказаної правової норми Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський листом від 01.07.2016 № ВЧ1-2/1380 звернулася до Профспілки з проханням погодити звільнення ОСОБА_1 за п.7. ст.40 КЗпП України, яку профспілковий орган отримав 01.07.2016 року, про що свідчить підпис про отримання документа відповідальною особою - ОСОБА_5

Відповідно до ч.1 ст.39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у пятнадцятиденний термін обґрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником. Орган первинної профспілкової організації повідомляє роботодавця про прийняте рішення у письмовій формі у триденний термін після його прийняття. У разі пропуску цього терміну вважається, що профспілковий орган дав згоду на розірвання трудового договору.

Таким чином профспілковий орган повинен був повідомити Вагонну дільницю про прийняте рішення до 18.07.2016 року.

Відповіді Вагонна дільниця не отримала, таким чином профспілка надала мовчазну згоду на звільнення ОСОБА_1

Виходячи з того, що дата 11.07.2016 року, коли ОСОБА_1 здала перший лікарняний лист, про що свідчить відмітка техніка на лікарняному листі, з якої можна рахувати притягнення особи до відповідальності, дата звільнення ОСОБА_1 - 20.07.2016 р., задовільняє передбаченому законом терміну, оскільки не виходить за межі місячного строку притягнення особи до дисциплінарної відповідальності.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, відповідачем було застосовано до позивачки дисциплінарне стягнення у строки, які визначені положеннями ст.148 КЗпП України, з урахуванням звільнення останньої з роботи у звязку з тимчасовою непрацездатністю.

Залізниця не понесла витрати на оплату праці ОСОБА_1 з 04.05.2016 р., оскільки її робота носить розїзний характер, і заробітна плата нараховується з моменту допуску провідника до роботи та відправлення в рейс.

Проаналізувавши доводи позивача в обґрунтування позову та міркування стосовно заявлених відповідачем заперечень на позов, заслухавши пояснення відповідача, з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, з урахуванням положень ст.60 ЦПК України щодо обов`язку доказування і подання доказів кожною стороною у справі, в своїх оцінках у прийнятті рішення виходить з таких встановлених фактичних обставин та положень законодавства, які підлягають застосуванню відповідно до заявлених вимог.

Судом встановлено, що відповідно до змісту наданого суду типового контракту з провідником пасажирського вагону від 11.12.2014 року, між роботодавцем Вагонною дільницею (депо) ст.Київ Пас. (відповідач) та ОСОБА_1 (позивач) була укладена угода про прийняття останньої на роботу на посаду провідника пасажирського вагону строком до 11.12.2017 року.

Однак, позивач була звільнена з роботи наказом №1050/ос 20.07.2016 року, в якому зазначено: з причини появи на роботі в нетверезому стані згідно з ст.40 п.7 КЗпП України.

В наказі також зазначено, що звільнення відбулось з урахуванням обставин, визначених у протоколі про адміністративне правопорушення серії КИ №036703 від 04.05.2016 року та у постанові серії КИ №024016 від 04.05.2016 року.

Наказ містить запис про те, що питання звільнення провідника передавалось на розгляд профспілковому комітету, який у встановлений законом термін рішення не прийняв.

Позивач вважає, що звільнення відбулось незаконно, оскільки керівництво робочого підрозділу ПАТ «Українська залізниця» поставилося до неї упереджено.

Так, згідно з її доводами у позовній заяві, коли вона 03.05.2016 року знаходилася на робочому місці в пасажирському потязі № 207/208 Ужгород-Київ у вагоні №18, близько 01-00 год. 04.05.2016 р. до вагону, в якому вона перебувала, підійшли провідник штабного вагону ОСОБА_2 та проїзний електромеханік ОСОБА_3 й розпочали звинувачувати в тому, що нібито вона перебуває в нетверезому стані. Вона сприйняла це за образу, оскільки спиртних напоїв не вживала, і попередила вказаних осіб, що буде змушена зателефонувати на гарячу урядову лінію. Після цього ОСОБА_2 та ОСОБА_3 забрали в неї телефон і заблокували в купе. Згодом ОСОБА_2, взявши з собою пляшку горілки, відкрив купе та зненацька розпочав спричиняти тілесні ушкодження, обливаючи при цьому принесеною горілкою.

Коли потяг прибув до м.Києва близько 06-00 год., зявилися працівники поліції. Позивач показувала цим працівникам поліції сліди побоїв, наявних у неї на обличчі, пояснивши, що вони заподіяні співробітником потягу ОСОБА_2 Однак працівники поліції на факт наявних у неї тілесних ушкоджень належно не відреагували, що спонукало її прослідувати до відділення поліції та запропонувати взяти у неї аналіз крові на вміст алкоголю. У задоволенні її прохання було відмовлено. Також її запросили на ознайомлення з документами, що стосуються подій, пов`язаних з нею, але вона відмовилася ставити підписи та попросилася на прийом до начальника лінійного відділення поліції на ст.Київ-Пасажирський. Спілкуючись з останнім, вона дізналась, що керівництво (відповідач) має намір звільнити її з роботи, і що апелювання до інших інстанцій їй не допоможе.

Про факт заподіяння їй тілесних ушкоджень вона подала заяву до поліції, що підтверджується наданими суду документами.

Спілкуючись з керівництвом, вона вирішила, що їй не дозволять працювати далі, і направила поштою заяву про своє звільнення за п.1.ч.1 ст.36 КЗпП України з 16.06.2016 р., а також попросила надіслати на її адресу трудову книжку. Пізніше вона отримала лист від відповідача, що датується 03.08.2016 року, де вона побачила трудову книжку та копію наказу від 20.07.2016 року № 1050 «Про припинення трудового договору (контракту), на підставі якого її звільнено з роботи з мотивів, передбачених п.7 ст.40 КЗпП (за появу на роботі в нетверезому стані ). З такими рішеннями відповідача вона не згодна, оскільки вважає їх незаконними.

Проте, судом не встановлено будь-яких належних доказів протиправної поведінки співробітників залізниці, що зазначені позивачкою в позовній заяві.

В судовому процесі представник відповідача заперечила проти задоволення позову у повному обсязі заявлених вимог, оскільки вважає доводи позивача такими, що мають суб`єктивні оцінки в адмініструванні трудових стосунків з позивачем.

Так, дійсно виробничий підрозділ вагонна дільниця ст. Київ-Пасажирський є структурним підрозділом Регіональної філії «Південно-західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» без права юридичної особи.

Наказом Вагонної дільниці станції Київ-Пасажирський від 20.07.2016 року № 1050/ос ОСОБА_1 була звільнена з посади провідника пасажирських вагонів за п.7 ст. 40 КЗпП України.

Підставою для звільнення стали:

-постанова КИ № 024016 у справі про адміністративне правопорушення щодо перебування ОСОБА_1 на робочому місці в нетверезому вигляді;

-протокол про адміністративне правопорушення серії КИ № 036703 про перебування ОСОБА_1 04.05.2016 в потязі сполученням Ужгород-Київ в пяному вигляді на робочому місці;

-підтвердження стану алкогольного спяніння ОСОБА_1 04.05.2016 головним лікарем Дорожньої клінічної лікарні № 2 від 17.05.2016 № 01-09/15;

-мовчазна згода профспілкового комітету від 01.07.2016 № ВЧ1-2/1380;

-лист Соломянського управління поліції від 02.07.2016 № 7399/125/55-16.

Відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці. У звязку з повідомленням заявниці про продовження перебування її на лікуванні (заява від 08.06.2016 р.), тому звільнення ОСОБА_1 20.07.2016 року є обґрунтованим і законним.

Працівники кадрової служби Вагонної дільниці неодноразово телефонували ОСОБА_1 з проханням зявитися та вирішити питання про звільнення за угодою сторін, однак заявниця не відповідала на телефонні дзвінки та їх ігнорувала. Крім того, не відповідають дійсності доводи позивача стосовно того, що вона надсилала поштою на адресу вагонної дільниці станції Київ-Пасажирський заяву про звільнення за власним бажанням.

Вагонною дільницею ст.Київ-Пасажирський від ОСОБА_1 отримано лист з повідомленням № 747 від 10.06.2016 року, в якому нею повідомлено про проходження лікування та про бажання подальшого звільнення з посади провідника пасажирського поїзда.

В заяві від 08.06.2016 р. нею було вказано, що заяву про звільнення вона надасть додатково. На підтвердження перебування на лікуванні нею додана копія виписки з медичної картки № 2156 без печатки та підпису лікаря, а також лікарняний лист серії АГЯ № 267356 від 23.05.16 р.

Проте, на підприємстві встановлений порядок оформлення днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не повязаної з нещасним випадком на виробництві затверджений профспілковими комітетами підприємства, згідно з яким після закінчення хвороби працівник зобов'язаний з'явитися на роботу на наступний день після закінчення хвороби.

Потім, відповідно до Порядку, у перший робочий день слід зареєструвати листок тимчасової непрацездатності у медпункті Вагонної дільниці, заповнити зворотню сторону листка у працівника, який відповідає за складання табеля обліку робочого часу або маршрутного листа.

Лікарняний лист серії АГЯ № 267356 від 23.05.16 р. був неналежним чином оформлений, а саме: позивач не вчинила певні дії щодо завірення його медичними закладами Південно-західної залізниці (п.1.1. розпорядження ПЗЗ від 20.03.2007 № Н-4-134). Водночас, лікарняний лист не був посвідчений печаткою та не завірена підписом лікаря виписка з медичної картки хворого.

Положеннями ст.148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці.

Позивачка, починаючи з 04.05.2016 р. і по день її звільнення, не зявилась на роботі на своєму робочому місці, про причини своєї відсутності на робочому місці работодавцю належним чином не повідомляла.

18.05.2016 р. на адресу відповідача надійшов лист Київської клінічної лікарні на залізничному транспорті № 01-09/15 від 17.05.2017 р., згідно з яким ОСОБА_1 з 04.05.2016 р. до 11.05.2016 р. перебувала на стаціонарному лікуванні.

Проте, після спливу терміну лікування, 12.05.2016 р. позивачка до роботи не приступила, про причини прогулу керівнику підприємства не повідомила.

11.07.2016 р. ОСОБА_1 подала лист непрацездатності (серія АДА від 11.05.2016 р.), з якого вбачається, що остання перебувала на лікарняному з 04.05.2016 р. до 11.05.2016 р.

Роботодавець - Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський на час прийняття рішення про звільнення ОСОБА_1 виходив з очевидного факту, наявність якого на підставі ч.3 ст. 61 ЦПК України звільняє сторону від доказування - рішення по адміністративній справі, а саме: протокол про адміністративне правопорушення серії КИ № 036703 про перебування ОСОБА_1 04.05.2016 в потязі сполученням Ужгород-Київ в стані алкогольного сп`яніння на робочому місці, та постанова серії КИ № 024016 у справі про адміністративне правопорушення, якою констатовано перебування ОСОБА_1 на робочому місці в нетверезому вигляді, яка не оскаржувалась та набула законної сили.

Відповідно до п.7. ст. 40 КЗпП України, звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з підстави появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння потребує обовязкового погодження профспілкового органу.

Відповідно до вказаної правової норми Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський листом від 01.07.2016 № ВЧ1-2/1380 зверталась до Профспілки з проханням погодити звільнення ОСОБА_1 за п.7. ст.40 КЗпП України, яку профспілковий орган отримав 01.07.2016 року, про що свідчить підпис про отримання документа відповідальною особою - ОСОБА_5

Відповідно до ч.1 ст.39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у пятнадцятиденний термін обґрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником. Орган первинної профспілкової організації повідомляє роботодавця про прийняте рішення у письмовій формі у триденний термін після його прийняття. У разі пропуску цього терміну вважається, що профспілковий орган дав згоду на розірвання трудового договору.

Таким чином профспілковий орган повинен був повідомити Вагонну дільницю про прийняте рішення до 18.07.2016 року.

Відповіді Вагонна дільниця не отримала, таким чином профспілка надала мовчазну згоду на звільнення ОСОБА_1

Виходячи з того, що дата 11.07.2016 року, коли ОСОБА_1 здала перший лікарняний лист, про що свідчить відмітка техніка на лікарняному листі, з якої можна рахувати притягнення особи до відповідальності, дата звільнення ОСОБА_1 - 20.07.2016 р., задовільняє передбаченому законом терміну, оскільки не виходить за межі місячного строку притягнення особи до дисциплінарної відповідальності.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, відповідачем було застосовано до позивачки дисциплінарне стягнення у строки, які визначені положеннями ст.148 КЗпП України, з урахуванням звільнення останньої з роботи у звязку з тимчасовою непрацездатністю.

Отже, наказ Виробничого підрозділу вагонна дільниця ст. Київ- Пасажирський від 20.04.2016 № 1050/ос «Про припинення трудового договору» є законним, а позов ОСОБА_1 безпідставним.

На підставі викладеного, керуючись Постановою Пленуму Верховного суду України п.3,22 «Про практику розгляду судами трудових спорів», ст.ст.40, 148, 235 КЗпП України, ст. 10, 60, 212, 214, 215, 224 ЦПК України, суд

вирішив:

У позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання наказу про звільнення працівника незаконним з поновленням на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, а також завданої моральної шкоди та судових витрат відмовити у повному обсязі заявлених вимог.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Чернігівської області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя

Борзнянського районного суду ОСОБА_6