Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Висоцької В.С., Гримич М.К., Ткачука О.С.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, АКБ «Форум», Сихівська райони адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування про визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 7 липня 2016 року,

встановила:

У серпні 2013 року ОСОБА_4, діючи в інтересах ОСОБА_5, звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив визнати, що 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 придбана за подаровані неповнолітній ОСОБА_5 кошти в сумі 15 000 грн, а відтак ОСОБА_5 є власником 1/2 частини вказаної квартири, а йому та його дружині ОСОБА_6 належить по 1/4 частині даної квартири за кожним.

Позов мотивовано тим, що у 2003 році подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було придбано квартиру АДРЕСА_1. З метою надання можливості придбання квартири їх сім'єю, 29 травня 2003 року ОСОБА_8, яка є бабою неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, а їх дочкою, подарувала останній 15 000 грн. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 18 липня 2012 року визнано дійсним договір дарування грошових коштів від 29 травня 2003 року, укладений між ОСОБА_8 та неповнолітньою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, від імені та в інтересах якої виступала ОСОБА_6 Зазначав, що подаровані дочці кошти в розмірі 15 000 грн було витрачено на придбання вказаної вище квартири.

Оскільки ОСОБА_6 заперечує, що спірна квартира є об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 та заперечує право неповнолітньої ОСОБА_5 на 1/2 кватири, просив визнати таке право в судовому порядку.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 15 квітня

2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 7 липня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позо задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, на підставі наданих сторонами доказів, яким дав оцінку в порядку ст. 212 ЦПК України, встановив фактичні обставини справи та вірно виходив із відсутності доказів того, що Ѕ частина квартири АДРЕСА_1, яка була предметом іпотеки за договором іпотеки від 28 березня 2008 року, придбана за кошти, отримані ОСОБА_5 в дар на підставі договору дарування грошових коштів від 29 травня 2003 року.

Судом установлено, що договір іпотеки від 28 березня 2008 року укладено на забезпечення виконання кредитного договору, укладеного ОСОБА_4 та АКБ «Форум», за яким ОСОБА_4 було видано кредит у розмірі 79 000 доларів США. Укладаючи 28 березня 2008 року кредитний договорів та договір іпотеки, ОСОБА_4 таОСОБА_6 стверджували, що не існує ніяких прав та вимог інших осіб на предмет іпотеки. Зазначені договори в установленому законом порядку не оспорювались та не визнані недійсними.

Рішенням суду, яким визнано дійсним договір дарування грошових коштів, на яке посилається ОСОБА_4, факт, що отримані неповнолітньою ОСОБА_5 кошти були витрачені на придбання спірної квартири, не встановлено.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 7 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.С.Ткачук