Ухвала

Іменем України

23 жовтня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Гримич М.К.,

Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення грошових коштів за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» на рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 19 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 27 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що в мережі інтернет він натрапив на оголошення про продаж нового автомобіля марки ВАЗ 2111 за ціною 110 тис. грн. В ході телефонної розмови 24 червня 2016 року з менеджером товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» (далі - ТОВ «Соул-Україна»), йому повідомлено, що він може придбати вказаний автомобіль за вказану вартість, попередньо сплативши авансовий платіж у розмірі 22 тис. грн. В цей же день він сплатив відповідачеві 22 тис. грн. 30 червня 2016 року у відділенні «Нова пошта» він отримав 2 екземпляри договору фінансового лізингу від 24 червня 2016 року, який там же підписав та один екземпляр надіслав відповідачеві. В подальшому, в ході ознайомлення з договором у п. 8.1. він помітив, що вартість автомобіля марки ВАЗ 2111 складає не 110 тис. грн., а 220 тис. грн. При підписанні оспорюваного договору він помилився щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо вартості предмета правочину. 30 червня 2016 року в ході телефонної розмови представник відповідача запевнив його, що ціна за автомобіль для нього становить 110 тис. грн., а з урахуванням сплаченого авансового платежу 88 тис. грн. 06 липня 2016 року представник відповідача надала йому номер телефону поставщика автомобіля, який представився Едуардом, зі слів останнього на той час автомобіль бажаної модифікації ВАЗ 2111 був відсутній. У зв'язку з цим, ним на адресу відповідача було направлено заяву про повернення авансового платежу у розмірі 22 тис. грн., на що отримав повідомлення від 10 серпня 2016 року, з якого слідує, що договір між ними розірвано, а сплачений платіж поверненню не підлягає.

Враховуючи викладене та посилаючись на те, що відповідач не має статусу фінансової установи і ліцензії на надання фінансових послуг не отримував, позивач просив визнати договір фінансового лізингу від 24 червня 2016 року недійсним, стягнути з відповідача на свою користь сплачений платіж згідно умов договору фінансового лізингу від 24 червня 2016 у розмірі 22 тис. грн.

Рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 19 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Луганської області від 27 березня 2017 року, позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано договір фінансового лізингу, укладений 24 червня 2016 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Соул-Україна», недійсним. Стягнуто з ТОВ «Соул-Україна» грошові кошти у сумі 22 тис. грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «Соул-Україна» просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що в мережі інтернет ОСОБА_2 знайшов оголошення про продаж нового автомобіля марки ВАЗ 2111 за ціною 110 тис. грн. В ході телефонної розмови 24 червня 2016 року з менеджером ТОВ «Соул-Україна», йому повідомлено, що він може придбати цей автомобіль за вказану вартість, попередньо сплативши авансовий платіж у розмірі 22 тис. грн. В цей же день він сплатив відповідачеві 22 тис. грн.

30 червня 2016 року у відділенні «Нова пошта» він отримав 2 екземпляри договору фінансового лізингу від 24 червня 2016 року, який там же підписав та один екземпляр надіслав у зворотному напрямку відповідачу.

В подальшому, під час ознайомлення текстом договору у п. 8.1. він помітив, що вартість автомобіля марки ВАЗ 2111 складає не 110 тис. грн., а 220 тис. грн.

У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором, 06 липня 2016 року позивач звернувся до ТОВ «Соул-Україна» із заявою про розірвання договору від 24 червня 2016 року та просив повернути сплачені товариству кошти в розмірі 22 тис. грн. (а.с.21).

У листі від 10 серпня 2016 року ТОВ «Соул-Україна» визнало факт розірвання договору фінансового лізингу, однак відмовилось повертати ОСОБА_2 сплачений ним платіж за оформлення договору (а.с.22).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу або договору поставки.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

За загальним правилом, передбаченим ч. 1 ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з ч. 2 ст. 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Згідно зі ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року № 6-648цс16 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Задовольняючи позов, суди на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшли обґрунтованого висновку про те, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, є нікчемним, оскільки укладений у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення, у той час як діючим законодавством передбачено обов'язкове нотаріальне посвідчення договорів такого виду, укладених із фізичними особами.

Крім того, згідно із ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Проаналізувавши норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», слід дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля.

Якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу (статті 808 ЦК України).

Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, тому що в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.5 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності тощо суперечить положенням ст. 808 ЦК України.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року та № 6-330цс16 від 08 червня 2016, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Крім того, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг є фінансовою послугою.

За приписами ч. 1 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями.

Згідно з п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання ними відповідної ліцензії.

Як вбачається п.п. 1.1., 4.1., 9.1. договору фінансового лізингу відповідач для придбання предмета лізингу залучає фінансові активи фізичної особи - позивача (внесений ним авансовий платіж у розмірі 22 тис. грн.), тобто здійснює цілеспрямовану дію щодо отримання фінансових активів від фізичної особи з метою надання фінансової послуги (фінансового лізингу).

Враховуючи вищенаведене та з огляду на положення п. 11-1 ст. 4, п. 4 ч.1, ч. 2 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ТОВ «Соул-Україна» для здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу на умовах, передбачених оспорюваним договором, мало б отримати відповідну ліцензію від Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Листом від 20 липня 2016 року Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, повідомила, що інформація про ТОВ «Соул-Україна» до Державного реєстру фінансових установ, та Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, що веде Нацкомфінпослуг, не вносилась, статусу фінансової установи зазначена юридична особа не набувала, ліцензії на надання фінансових послуг не отримувала (а.с.23).

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Судом встановлено відсутність у відповідача ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що суперечить вимогам законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином, суди дійшли обґрунтованого висновку про необхідність визнання договору фінансового лізингу від 24 червня 2016 року, укладеного між сторонами, недійсним та про стягнення з ТОВ «Соул-Україна» на користь ОСОБА_2 раніше сплачених останнім за вказаним договором коштів у розмірі 22 тис. грн.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (ст. 335 ЦПК України), висновків судів не спростовують і на законність судових рішень не впливають.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» відхилити.

Рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 19 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 27 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: М.К. Гримич

І.М. Фаловська