АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Музичко С.Г.

при секретарі П'ятничук В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 червня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» про визнання недійсним пункту договору про іпотечний кредит,

Справа № 755/4578/17
Апеляційне провадження: №22-ц/796/9398/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Савлук Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
встановила:

у березні 2017р. позивачі звернулись до суду з позовом про визнання недійсним пункт 2 додаткового договору від 19 червня 2015р. до договору про іпотечний кредит від 1 листопада 2007р. № 3.07111787, укладеного з ПАТ «Платинум Банк», про реструктуризацію заборгованості за договором про іпотечний кредит від 1 листопада 2007р. № 3.07111787. Мотивуючи позовні вимоги, позивачі зазначали, що 1 листопада 2007р. вони, як солідарні позичальники, уклали з відповідачем договір про іпотечний кредит № 3.07111787, в той же день позивач ОСОБА_1 уклав з відповідачем іпотечний договір № 3.07111787.

19 червня 2015р., 19 лютого 2016р. та 10 серпня 2016р. з метою здійснення реструктуризації заборгованості за кредитним договором, сторонами були укладені додаткові договори до договору про іпотечний кредит.

Позивачі стверджували, що 20 березня 2017р. письмово звернулися до банку з проханням привести пункт 2 додаткового договору від 19 червня 2015р. до договору про іпотечний кредит від 1 листопада 2007р. №3.07111787 у відповідність до приписів чинного законодавства України, а саме до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», що набрав чинності 16 жовтня 2011р., за п. 8 якого внесено зміни до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та доповнено її частиною дванадцятою такого змісту: «12. Кредитодавець має право проводити за погодженням із споживачем реструктуризацію заборгованості за договором про надання споживчого кредиту. Реструктуризація, зокрема, здійснюється шляхом поділу існуючого кредитного зобов'язання в іноземній валюті за договором про надання споживчого кредиту на: зобов'язання, забезпечене іпотекою, у розмірі залишку кредиту на момент реструктуризації, вираженого в гривнях за курсом. що діяв на момент отримання кредиту. Банк має право за реструктуризованими згідно із цією частиною договорами звільнити позичальників від сплати будь-яких штрафних санкцій за несвоєчасне виконання умов кредитних договорів, що виникли до дати такої реструктуризації. У разі якщо позичальник у повному обсязі та своєчасно виконає реструктуризоване зобов'язання за кредитним договором протягом трьох років з дня реструктуризації боргу, комерційний банк має право на щорічне зменшення на 0,5 відсотка суми основного непогашеного боргу

- 2 -

протягом наступних п'яти років з віднесенням зазначеної суми до складу витрат банку.» Однак, відповідачем відповіді надано не було.

Позивачі вважають, що під час реалізації процедури реструктуризації існуючої заборгованості, в приписах пункту додаткового договору від 19 червня 2015р. з урахуванням умови п. 1.3 Договору про іпотеку, залишок зобов'язання по кредиту, що було забезпечене іпотекою, у розмірі залишку кредиту на момент реструктуризації, повинно було бути виражене в гривнях за курсом, що діяв на момент отримання кредиту, який дорівнював 5,05 гривні за 1,00 долар США, тому в пункті 2 додаткового договору залишок по кредиту, що був забезпечений іпотекою, повинен був дорівнювати 24 839 доларів США 94 центи помножені на 5,05 гривень: 125 441 гривень 70 копійок (станом на 21.06.2015).

Позивачі посилалися на те, що відповідач використав елементи нечесної підприємницької практики, адже, знаючи напевно про обмеження, що були встановлені змінами до законодавства, щодо обов'язковості перерахунку в національну валюту суми заборгованості по споживчому кредиту, виданому в іноземній валюті, при її реструктуризації, був зобов'язаний повідомити про це позивачів. Проте відповідач, використовуючи елементи агресивної підприємницької практики, вплинув на їх поведінку стосовно укладання оскаржуваного пункту додаткової угоди, а частиною шостою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що правочин, здійснений з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсним.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 червня 2017 року позов задоволено. Визнано недійсним пункт 2 додаткового договору від 19 червня 2015 року до договору про іпотечний кредит №3.07111787 від 1 листопада 2007 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» та ОСОБА_1, ОСОБА_5.

У поданій апеляційній скарзі ПАТ «Платинум Банк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Відповідач посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, оскільки відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавець має право, а не зобов'язаний проводити реструктуризацію, і надання банком боржнику згоди на конвертацію кредиту в національну валюту (гривню), є виключно правом банку, а не його обов'язком, а відтак банк скористався своїм правом, здійснив реструктуризацію заборгованості за кредитним договором шляхом укладення оскаржуваного додаткового договору з метою полегшення умов повернення кредиту для позивачів, які у свою чергу погодилися із запропонованими умовами та здійснювали платежі відповідно до нового графіку погашення заборгованості за кредитом, встановленим додатковим договором №1 від 19 червня 2015р., у період з 21 липня 2015р. по 21 грудня 2016р.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника позивачів, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 1 листопада 2007р. між ЗАТ «Міжнародний іпотечний Банк» та ОСОБА_1, ОСОБА_2 укладений договір про іпотечний кредит № 3.07111787, за умовами якого позичальники отримали кредит у сумі 75 000 доларів США строком на 180 місяців зі сплатою 12,50 процентів річних за користування ним.

19 червня 2015р. між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_1, ОСОБА_2 з метою здійснення реструктуризації заборгованості за кредитним договором укладений додатковий договір до договору про іпотечний кредит № 3.07111787 від 1 листопада 2007р., за умовами якого був змінений розмір щомісячного платежу, на період з 21 червня 2015р. по 20 грудня 2015р., зменшений розмір процентів за користування кредитом на вказаний період, змінений порядок погашення заборгованості за кредитом та нарахування процентів за користування кредитом (пункт 1).

Пунктом 2 спірного додаткового договору сторони погодили, що на дату укладання

- 3 -

цього додаткового договору сума фактичної заборгованості позичальника перед кредитором за кредитом, з урахуванням консолідації простроченої суми кредиту із залишком заборгованості за кредитом та попередньо погашеної заборгованості за кредитом, становить 24 839 доларів США 94центів.

Також сторони погодили графік повернення кредиту та сплати процентів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості позовних вимог та порушення банком прав позивачів, як споживачів.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

За положеннями ч. 1, ч. 2, ч. 4 ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

За змістом статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» він застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються.

Спірний додатковий договір визначає порядок виконання позичальниками зобов'язань за кредитним договором, тому правових підстав для визнання його недійсним на підставі ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» не має.

Частиною 12 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», редакція якої діяла на момент підписання спірного договору, кредитодавець має право проводити за погодженням із споживачем реструктуризацію заборгованості за договором про надання споживчого кредиту.

Реструктуризація, зокрема, здійснюється шляхом: 1) надання позичальникам відстрочки сплати суми основного боргу за договорами про надання споживчого кредиту на строк не більше трьох років; 2) продовження строку договору про надання споживчого кредиту з урахуванням обмежень, що діють у банках, та обставин щодо фінансового стану позичальника; 3) зміни механізму нарахування відсотків таким чином, щоб частина щомісячних платежів з обслуговування кредитів не перевищувала 35 відсотків сукупного місячного доходу сім'ї; 4) поділу існуючого кредитного зобов'язання в іноземній валюті за договором про надання споживчого кредиту на: зобов'язання, забезпечене іпотекою, у розмірі залишку кредиту на момент реструктуризації, вираженого в гривнях за курсом, що діяв на момент отримання кредиту; зобов'язання, не забезпечене іпотекою, у розмірі різниці залишку кредиту в гривнях за курсом на момент реструктуризації та залишку кредиту в гривнях за курсом, що діяв на момент отримання кредиту, яке повністю виконується в кінці строку договору про надання споживчого кредиту.

- 4 -

Колегія суддів вважає, що у зазначеній нормі матеріального права наведений перелік шляхів реструктуризації заборгованості, однак, вказана норма не зобов'язує кредитодавця при прийнятті рішення про реструктуризацію заборгованості здійснити її всіма шляхами, які визначені у вказаній статті.

Укладаючи спірний додатковий договір, сторони погодили шляхи реструктуризації заборгованості за кредитним договором, які відповідали їх інтересам.

На вказане не звернув уваги суд першої інстанції і прийшов до помилкового висновку, що додатковий договір порушує права позивачів, як споживачів, та містить несправедливі умови.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права при вирішенні даного спору, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 червня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» про визнання недійсним пункту договору про іпотечний кредит відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: