АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/9148/2017 Суддя-доповідач Антоненко Н.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 листопада 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

у складі судді-доповідача АнтоненкоН.О.,

суддів Прокопчук Н.О., Шкоріної О.І., при секретарі Станішевській Б.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача Науменко О.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 7 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору розірваним без видачі кредиту.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що укладений між ним та банком 05.01.2012 кредитний договір вважається розірваним на підставі його п.3.2. у зв'язку з недотриманням необхідних для видачі кредиту умов, передбачених п.3.1. договору, а саме у зв'язку з відсутністю укладених договорів обов'язкового страхування, а також у зв'язку з відсутністю даних про факт видачі кредиту.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 7 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_5 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору розірваним без видачі кредиту відмовлено.

Судом першої інстанції встановлено, що 05.01.2012 між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 було укладеного кредитний договір №014/0226/74/49459 (далі - кредитний договір, договір), відповідно до умов якого банк надав позивачу споживчий кредит у розмірі 851739,95грн строком до 05.12.2030 зі сплатою 16,2% річних. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком і позичальником був укладений іпотечний договір, за яким позивач передав у іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, яка на праві власності належить позивачу.

Також установлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09.07.2014 у справі за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_5, що набрало законної сили, в рахунок погашення заборгованості за цим кредитним договором в сумі 964200,10грн звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах.

Відмовляючи у задоволенні позову про розірвання кредитного договору, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги безпідставні та недоведені.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 7 липня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити. Представник відповідача заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити без змін законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення - залишенню без змін з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, правильно встановив спірні правовідносини та вірно визначив норми закону, що їх регулюють.

Предметом спору у даній справі є визнання кредитного договору розірваним на підставі п.3.2. цього договору у зв'язку з порушенням передбаченого п.3.1. договору порядку видачі кредиту.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір кредиту є консенсуальним договором і вважається укладеним з моменту досягнення згоди сторін, а передача коштів та здійснення інших прав та обов'язків сторін договору є виконанням цього договору.

Розірвання договору за загальним правилом (ч.1 ст.651 ЦК України) допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За таких обставин та враховуючи, що кредитним договором №014/0226/74/49459 від 05.01.2012 у п.3.2. сторони визначили підстави вважати його розірваним, - правове значення при вирішенні спору має факт наявності (відсутності) передбачених договором підстав вважати його розірваним.

Позивач та його представник не заперечують факту укладення сторонами 05.01.2012 кредитного договору №014/0226/74/49459, відповідно до статті 2 якого кредитор надає позичальнику кредит відповідно до умов цього договору, а позичальник зобов'язується отримати його, використати за цільовим призначенням, повернути, сплатити комісійну винагороду та проценти за користування кредитом тощо.

Відповідно до п.3.1. договору надання кредиту здійснюється при дотриманні певних умов, зокрема, набуття сили договорами страхування відповідно до п.1.9. та статті 4 цього договору. Тобто, невиконання позичальником його зобов'язань, передбачених п.3.1. договору, може бути підставою для не надання йому кредиту.

Відповідно до п.3.2. договору позичальник втрачає право на отримання кредиту, а цей договір вважається розірваним у разі відсутності на дату надання кредиту діючих договорів забезпечення та страхування. Тобто, підставою вважати договір розірваним є втрата позичальником права на отримання кредиту.

Зміст зазначених положень договору узгоджується із загальним правилом про те, що боржник у зобов'язанні - це сторона, яка несе обов'язки, а кредитор - сторона, яка має права (ст.510 ЦК України), і це дає підстави для висновку, що надання кредиту позичальнику без дотримання ним усіх передбачених п.3.1. умов договору є правом, а не обов'язком банку.

За таких обставин та враховуючи положення п.3.2. договору сам по собі факт недотримання позичальником умов п.3.1. договору не дає підстав уважати договір розірваним у разі встановлення факту надання кредиту.

Щодо доведеності факту видачі (невидачі кредиту) ОСОБА_5 на підставі кредитного договору від 05.01.2012. Заперечуючи цей факт, позивач та його представник посилаються на відсутність належних і допустимих доказів на його підтвердження. Наданий самим позивачем примірник 2 Заяви на видачу готівки від 05.01.2012 позивач вважає неналежним доказом (ас31). Проте, такі доводи позивача та його представника спростовуються встановленими судом обставинами.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09.07.2014 у справі за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором №014/0226/74/49459 від 05.01.2012 та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання цього кредитного договору та договору іпотеки недійсними судом установлено, а відповідно до ст.61 ЦК України встановлені у цій справі судом обставини не підлягають доказуванню при розгляді даної справи, що позичальник ОСОБА_5 з лютого 2012 року не виконує зобов'язання за договором, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яку цим рішенням стягнуто з поручителя ОСОБА_7 на користь банку та в рахунок погашення якої звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру, що на праві власності належить позичальнику та іпотекодавцю ОСОБА_5 (ас32-43).

Будучи безпосереднім учасником (відповідачем) судового розгляду вказаного позову банку та його зустрічного позову до банку про визнання договорів кредиту та іпотеки недійсними, ОСОБА_5 в обгрунтування своїх вимог та заперечень на факт не надання йому банком кредитних коштів за цим договором не посилався, хоча цей факт має значення при вирішенні спору про стягнення заборгованості, а тому його доводи про те, що обставини видачі (невидачі) йому кредиту на підставі кредитного договору від 05.01.2012 не були предметом дослідження у спорі, вирішеному Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09.07.2014, не заслуговують на увагу і розцінюються судом як невдало обраний спосіб захисту боржника у кредитному зобов'язанні.

Крім того, відповідно до п.3.13. розділу 1У Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні (затвердженої постановою НБУ №174 від 01.06.2011) після завершення операції з видачі готівкибанк (філія, відділення) зобов'язаний надати клієнту у вигляді паперового або електронного документа один примірник видаткового касового документа (заява на видачу готівки, видатковий касовий ордер, інше). З огляду на наведене наявний у позивача та доданий ним до позовної заяви примірник 2 Заяви на видачу готівки від 05.01.2012 (ас31), а також наданий представником банку оригінал примірника 1 Заяви на видачу готівки від 05.01.2012 (ас 177) дають підстави для висновку про підтвердження факту проведення вказаної операції банком 05.01.2012.

Сукупність установлених судом обставин дають підстави для висновку про доведеність позивачем факту надання кредитних коштів ОСОБА_5 за договором від 05.01.2012, який доводами представника позивача про відсутність інших передбачених банківськими інструкціями і положеннями доказів на підтвердження факту надання кредиту не спростований. Обставини, на які представник позивача посилалась в обгрунтування своїх доводів під час апеляційного розгляду, не були предметом розгляду судом першої інстанції, у зв'язку з чим та з огляду на принцип диспозитивності цивільного процесу і положення ст.303 ЦПК України не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до аналізу обставин, на які представник позивача посилалася в обґрунтування позовних вимог, які суд повно та всебічно з'ясував і перевірив, дав належну оцінку усім доказам та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для їх задоволення. Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують і на його правильність не впливають.

За таких обставин передбачених ст.309 ЦПК України підстав для скасування рішення Печерського районного суду м. Києва від 7 липня 2017 року немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,308,313,315 ЦПК України, колегія

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 7 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Суддя-доповідач Н.О. Антоненко

Судді Н.О. Прокопчук

О.І. Шкоріна