Справа № 363/3984/16-ц Головуючий у І інстанції Войнаренко Л. Ф.
Провадження № 22-ц/780/1459/17 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 33 02.03.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

02 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Савченка С.І., Білоконь О.В.,

за участю секретаря - Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс», треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 25 листопада 2015 року по вул. Кільцева дорога, 20 у м.Києві сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля «Фольскваген Пасат», д.н.з. НОМЕР_3, що належить ОСОБА_3, яким керував позивач та автомобіля «Ісузу», д.н.з. НОМЕР_4, що належить товариству з обмеженою відповідальність «Комплекс Агромарс» (далі - ТОВ «Комплекс Агромарс»), яким керував ОСОБА_4, внаслідок чого транспортні засоби отримали пошкодження. Згідно з постановою Святошинського районного суду м.Києва від 12 січня 2016 року про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за ст.124 КпАП України, винним у скоєнні даної ДТП визнано останнього. Відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного ушкодженням транспортного засобу від 30 листопада 2015 року вартість матеріального збитку, з урахуванням втрати товарної вартості автомобіля «Фольксваген Пасат», д.н.з. НОМЕР_3, становить 170 037 грн. 93 коп., за складання якого позивачем сплачено 1 300 грн. Позивач зазначав, що належний ТОВ «Комплекс Агромарс» транспортний засіб був забезпечений страховою компанією ПАТ НАСК «Оранта», яка визнала вказану ДТП страховим випадком та виплатила йому страхове відшкодування у розмірі 50 000 грн. Оскільки ОСОБА_4 на час скоєння ДТП перебував у трудових відносинах з відповідачем ТОВ «Комплекс Агромарс», то позивач вважає, що відповідач має нести матеріальну відповідальність за заподіяну шкоду. З урахуванням наведеного, позивач просив стягнути з ТОВ «Комплекс Агромарс» на свою користь завдані матеріальні збитки внаслідок пошкодження транспортного засобу у розмірі 121 337 грн. 93 коп. та судові витрати.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 12 січня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду вказаним вимогам закону не відповідає.

Відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до положень ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з пунктом 4 (абз.2,3) постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» володільцем джерела підвищеної небезпеки є юридична особа або громадянин, що здійснює експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського віддання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальність за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т. ін.).

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 25 листопада 2015 року по вул. Кільцева дорога, 20 у м.Києві сталася ДТП за участю автомобіля «Фольскваген Пасат», д.н.з. НОМЕР_3, що належить ОСОБА_3, яким керував ОСОБА_2 та автомобіля «Ісузу», д.н.з. НОМЕР_4, що належить ТОВ «Комплекс Агромарс», яким керував ОСОБА_4 У результаті даної ДТП вказані транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Згідно з постановою Святошинського районного суду м. Києва від 12 січня 2016 року ОСОБА_4 визнаний винним у скоєнні даної ДТП та притягнутий до адміністративної відповідальності за ст.124 КпАП України.

Встановлено та не заперечується сторонами, що на час скоєння ДТП ОСОБА_4перебував у трудових відносинах з ТОВ «Комплекс Агромарс» та виконував трудові обов'язки.

Відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного ушкодженням транспортного засобу від 30 листопада 2015 року №121-12-15, вартість матеріального збитку з урахуванням втрати товарної вартості автомобіля «Фольксваген Пасат», д.н.з. НОМЕР_3, становить 170 037 грн. 93 коп. За складання вказаного звіту позивач ОСОБА_2 сплатив 1300 грн.

По справі встановлено та не заперечується сторонами, що цивільно-правова відповідальність ТОВ «Комплекс Агромарс», як власника автомобіля «Ісузу», д.н.з. НОМЕР_4, була забезпечена страховою компанією ПАТ НАСК «ОРАНТА». Вказана ДТП була визнана страховою компанією страховим випадком та потерпілому ОСОБА_2 було виплачено страхове відшкодування у розмірі 50 000 грн.

Оскільки встановлено, що загальний розмір заподіяних ОСОБА_2 збитків внаслідок ДТП становить 171 337 грн. 93 коп. (170 037 грн. 93 коп. + 1300 грн.) та враховуючи, що ПАТ НАСК «ОРАНТА» виплатило позивачу страхове відшкодування у розмірі 50 000 грн., то колегія суддів вважає, що розмір відшкодування збитків, завданих внаслідок ДТП, яке сталося з вини працівника ТОВ «Комплекс Агромарс» ОСОБА_4, становить 121 337 грн. 93 коп.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів, що саме йому внаслідок ДТП була заподіяна матеріальна шкода. Також суд зазначив, що позивач пошкоджений автомобіль не ремонтував, запчастини до нього не купував, на день розгляду справи в суді автомобіль був проданий, який позивачу не належав, а належав ОСОБА_3 За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна.

Стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно до яких належить право володіння.

Речове право на чуже майно, як і право власності, носить абсолютний характер. Суб'єкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими суб'єктами, хто його оточує.

Таким чином, абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини.

Відповідно до ст.396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно.

Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі ст. 396 ЦК України.

Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.

Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

По справі встановлено та не заперечується сторонами, що 20 листопада 2015 року, тобто на час скоєння ДТП, власник автомобіля «Фольскваген Пасат», д.н.з. НОМЕР_3, ОСОБА_3 на підставі довіреності передала вказаний транспортний засіб у користування ОСОБА_2, який має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та передала йому реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскільки ОСОБА_2, як особа, котра на достатній правовій підставі на час скоєння ДТП користувалася належним ОСОБА_3 автомобілем «Фольскваген Пасат», д.н.з. НОМЕР_3, то він має право на звернення до суду з позовом до винної особи про стягнення матеріальної шкоди.

Крім того, згідно з вимогами ч.1 та ч.2 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим майновим права фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Аналогічна правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду України від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

ОСОБА_2 надав суду докази на підтвердження факту заподіяння йому матеріальної шкоди та її розмір, про що свідчить постанова Святошинського районного суду м.Києва від 12 січня 2016 року про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за ст.124 КпАП України та звіт про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного ушкодженням транспортного засобу від 30 листопада 2015 року.

При цьому колегія суддів враховує, що чинним законодавством не вимагається від потерпілого надання доказів ремонту автомобіля саме потерпілим, а та обставина, що на час розгляду справи пошкоджений автомобіль проданий, яким на час скоєння ДТП керував ОСОБА_2, не впливає на правову кваліфікацію обставин щодо наявності підстав для відшкодування потерпілому матеріальної шкоди.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення ст.ст.213-214 ЦПК України на вказані вище вимоги закону, правові позиції Верховного Суду України та обставини справи, належної уваги не звернув, належним чином не з'ясував характер та зміст заявлених позовних вимог, у зв'язку чим дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_2 та стягнення з ТОВ «Комплекс Агромарс» на користь ОСОБА_2 матеріальної шкоди у розмірі 121 337 грн. 93 коп. з наведених вище підстав.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно з ч.5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У пунктах 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз`яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на ;правову допомогу встановлений Законом України "Про ;граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, ст.ст. 84, 88, 89 ЦПК України.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

З матеріалів справи вбачається, що 10 жовтня 2016 року позивач ОСОБА_2 уклав з адвокатом ОСОБА_5 договір про надання правової допомоги, за яким адвокат зобов'язався надавати позивачу юридичну допомогу в межах і на умовах, передбачених цим договором (а.с.56).

Згідно з пунктом 4.1 договору за надані послуги клієнт сплачує адвокату винагороду (гонорар), виходячи з вартості 1 години роботи, передбаченої ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Клієнт здійснює оплату за цим договором в безготівковому або в готівковому порядку протягом 5 днів з дня підписання сторонами акту приймання виконаних робіт (пункти 5.1, 5.2 договору).

Як вбачається з акту виконаних робіт (надання послуг) від 17 жовтня 2016 року за складання позовної заяви та формування пакету документів (додатків до позовної заяви) адвокатом ОСОБА_5 було витрачено 2 год. 30 хв., тому загальна вартість робіт відповідно до умов договору становить 1 450 грн., які того ж дня ОСОБА_2 сплатив адвокату ОСОБА_5, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №10 (а.с.69, 70).

Також за участь у судових засіданнях ОСОБА_2 сплатив адвокату ОСОБА_5 2 000 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №11 (а.с.67). При цьому встановлено, що адвокат ОСОБА_5 приймав участь у суді першої інстанції у 2-х судових засіданнях загальною тривалістю 1 год. 30 хв., тому з урахуванням граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу, вартість послуг адвоката за участь у судових засіданнях становить 960 грн.

Як вбачається з акту виконаних робіт (надання послуг) від 17 січня 2017 року за складання апеляційної скарги адвокатом ОСОБА_5 було витрачено 2 год., тому вартість цих робіт відповідно до умов договору становить 1 280 грн., які того ж дня ОСОБА_2 сплатив адвокату ОСОБА_5, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №1 (а.с.100).

Таким чином, загальний розмір понесених ОСОБА_2 витрат на правову допомогу становить 3 690 грн.

Крім того, позивачем при подачі позову було сплачено судовий збір у розмірі 1 213 грн. 60 коп., а при подачі апеляційної скарги - 1 334 грн. 30 коп. Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і задовольняє позов ОСОБА_2,то понесені позивачем витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з ТОВ «Комплекс Агромарс» на його користь.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс», треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення матеріальної шкоди - задовольнити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 121 337 (сто двадцять одна тисяча триста тридцять сім) грн. 93 коп.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2 547 грн. 67 коп.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 3 690 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді