АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/3051/16-ц 22-ц/774/1368/К/17
Справа № 214/3051/16-ц Головуючий в І інстанції
Провадження 22-ц/774/1368/К/17 Прасолов В.М.
Категорія № 27 (ІV) Доповідач Бондар Я.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретаря: Видрик А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі в порядку ст. 197 ч. 2 ЦПК України за наявними у справі матеріалами, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату судового засідання, та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 17 жовтня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, про виселення,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернувся з вказаним позовом, в якому просив виселити неповнолітнього ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_2, який зареєстрований та/або проживає у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: АДРЕСА_1. Позивач просив судові витрати покласти на відповідачів.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 25.07.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 укладено Кредитний договір №КRR0GА, відповідно до якого остання отримала кредитні кошти у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 49546,98 доларів США строком до 25.07.2013 року зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, укладений Договір іпотеки квартири від 25.07.2008 року, згідно якого, позивачу в іпотеку ОСОБА_5 передала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_5 своїх обов'язків по своєчасному погашенню кредиту та сплаті відсотків належним чином не виконувала, в результаті чого Банк реалізував своє право та за рішенням суду звернув стягнення на Іпотечне майно. Проте, реалізувати майно Банк не може, оскільки в ньому проживає неповнолітній ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1.

Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 17 жовтня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Виселено неповнолітнього ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_2 зі спірної квартири АДРЕСА_1 Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у сумі 1378 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду представник відповідача ОСОБА_3 подала до суду заяву про перегляд заочного рішення, яка ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 16 лютого 2017 року - залишена без задоволення.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_3 просить скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом не враховано висновків Верховного Суду України про неможливість виселення осіб без надання іншого житлового приміщення з іпотечного майна, яке придбано не за рахунок кредитних коштів.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін та їх представників в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався ст.40 Закону України «Про іпотеку» та виходив із наявності доказів звернення стягнення в примусовому порядку за рішенням суду на іпотечне майно та проживання в ньому неповнолітнього ОСОБА_4, якого виселено.

Однак, колегія суддів не може у повному обсязі погодитися із таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам.

Відповідно до статей 526, 527, 530, 610 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Зобов'язання вважається порушеним у випадку або повного його невиконання або неналежного виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 25.07.2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», яке в подальшому перейменовано у ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № КRR0GА, відповідно до якого остання отримала кредитні кошти у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 49546,98 доларів США строком до 25.07.2013 року зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості. (а.с.7-11).

В цей же день, між банком та ОСОБА_5 як іпотекодавцем, підписано договір іпотеки нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1, загальною площею 60,0 кв.м. (а.с.12-14).

Однак у порушення зазначених норм закону та умов укладеного Кредитного договору ОСОБА_5 свої зобов'язання належним чином не виконувала, у зв'язку з чим за Кредитним договором утворилась заборгованість, в результаті чого позивач вимушений був звернутись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 08.04.2013 року, яке 25.06.2013 року набрало законної сили, в рахунок погашення заборгованості за вказаним Кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: чотирьохкімнатну квартиру, загальною площею 60,00 кв.м., житловою площею 43,4 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу предмету іпотеки (а.с.15-16).

Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення керувався ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України, згідно яких звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов такого висновку, без урахування висновків Верховного Суду України, викладених у постановах по справах №№ 6-2947цс15, 6-477цс15, в яких зазначено, що за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Українськи особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до частини четвертої статті 109 та статті 132-2 ЖК України.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Відповідно до ч.4 ст. 109 ЖК України, виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання.

Згідно умов укладеного кредитного договору кошти надано ОСОБА_5 на споживчі цілі (п.8.1 Договору кредиту).

За змістом п.33.3 договору іпотеки квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 09.07.2001 року (а.с. 15).

Згідно витягу з реєстру права власності на нерухоме майно та їх обтяжень від 10 лютого 2010 року ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 09.07.2001 р. належить квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. (а.с.179-180)

Оскільки квартира, яка є предметом договору іпотеки, придбана відповідачем не за рахунок отриманого кредиту, суд першої інстанції помилково задовольнив позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про виселення осіб без надання їм іншого постійного жилого приміщення.

Статтею 132-2 ЖК України визначений порядок надання в користування жилими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання.Згідно з абз. 1, 4 даної статті жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються громадянам за умови, що для них таке житло є єдиним місцем проживання і їх сукупний доход недостатній для придбання або найму іншого жилого приміщення. Першочергове право на забезпечення жилим приміщенням з фондів житла для тимчасового проживання мають сім'ї з неповнолітніми дітьми, вагітні жінки, особи, які втратили працездатність, та особи пенсійного віку.

Жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються на строк до одного року з можливістю продовження цього строку у разі неспроможності мешканця цього приміщення набути альтернативне місце проживання. Підставами для дострокового припинення права громадянина на користування жилими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання є: надання громадянину або придбання ним іншого жилого приміщення; підвищення доходів громадянина до рівня, який дозволяє йому укласти договір найму іншого жилого приміщення; порушення громадянином правил користування жилим приміщенням з фондів житла для тимчасового проживання; приведення мешканцем жилого приміщення з фондів житла для тимчасового проживання у непридатність для його використання; інші підстави, встановлені законом.

Відповідно до ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відповідно до п.п.2-1, 3 ст. 34 Закону України "Про місцеве самоврядування" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження щодо вирішення відповідно до законодавства питань надання соціальних послуг особам та сім'ям з дітьми, які перебувають у складних життєвих обставинах та потребують сторонньої допомоги, забезпечення утримання та виховання дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах; а також вирішення відповідно до законодавства питань про надання пільг і допомоги, пов'язаних з охороною материнства і дитинства.

Відповідач ОСОБА_4, в інтересах якого діє мати ОСОБА_2 є малозабезпеченою особою та одинокою матір'ю (а.с. 178). Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2017 року звільнена від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Враховуючи порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також неповним з'ясуванням обставин справи, рішення підлягає скасуванню на підставі п.п.1,3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4,- ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 17 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити Публічному акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, про виселення.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: