Єдиний унікальний номер 235/7332/16-ц Номер провадження 22-ц/775/300/2017
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2017 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Курило В.П.

суддів Жданової В.С., Санікової О.С.

за участю секретаря Марченко Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на автомобіль за набувальною давністю,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_3, на заочне рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 29 грудня 2016 року,-

В С Т А Н О В И В:

28 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на автомобіль за набувальною давністю.

Вона посилалась на те, що власником спірного транспортного засобу - автомобіля «КІА SHUMA», державний номер НОМЕР_1, 1999 р.в. був ОСОБА_4, з яким позивач 12 років жила однією сім'єю, 3 роки перебувала у зареєстрованому шлюбі до 4 листопада 2010 року, після чого перебувала у фактичних шлюбних відносинах.

Під час шлюбу та після його розірвання вона володіла та користувалась зазначеним автомобілем. З моменту будівництва гаража автомобіль заходився та знаходиться в гаражі, що їй належить, на непідконтрольній Україні території: м. Луганськ, вул. Шевченка, 14 лінія, біля будинку № 10 на виділеній їй земельній ділянці. Вона дбайливо ставилась до автомобіля, постійно проводила ремонти автомобіля, що підтверджується копіями рішення Будьонівського районного суду м. Донецька від 23 грудня 2013 року та чеків від 20 липня 2012 року, 28 квітня 2012 року.

27 січня 2011 року ОСОБА_4 видав довіреність, якою уповноважив її або ОСОБА_5 на продаж або здачу в оренду автомобіля «КІА SHUMA», державний номер НОМЕР_1, 1999 р.в. В той же день ОСОБА_4 видав розписку про отримання від неї грошей в сумі 6000 доларів за вказаний автомобіль. Рішенням Будьонівського районного суду м. Донецька від 27 січня 2011 року встановлений факт, що розписка від 27 січня 2011 року про отримання ОСОБА_4 6000 доларів США від ОСОБА_1 надана і підписана саме ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Заочним рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 29 грудня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду. Судом порушено норми матеріального та процесуального права, що призвели до неправильного вирішення питання. Відповідно до п.п. 9, 11, 13, 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. 28 січня 2013 року ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ було підготовлений лист N 24-150/0/4-13, в якому було зазначено, що відповідно до ст. 388 ЦК України набувач визнається добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння. Добросовісність позивача презумується, тобто незаконний набувач буде вважатися добросовісним доки не буде доведено протилежне. Тобто, допоки право власності не оскаржено третьою стороною, набувач буде вважатися добросовісним. Судом не враховано приписів ст. 207 ЦПК України, а тому висновок суду про те, що відсутність доказів по справі є підставою для відмови у задоволенні позову, - є хибним.

В засідання апеляційного суду сторони не прибули. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 надійшла заява про слухання справи без участі позивача. Відповідачка про час та місце судового розгляду повідомлена належним чином - шляхом розміщення оголошення про виклик її до суду на офіційному веб-сайті Апеляційного суду Донецької області.

Відповідно до статті 305 ЦПК України неявка в судове засідання сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Тому апеляційний суд суд відповідно до статті 305 ЦПК України розглядає справу у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи і, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що правові підстави для визнання за позивачем права власності на автомобіль відсутні.

В рішенні суду з цього приводу приведені відповідні мотиви, які є переконливими.

Як встановлено судом першої інстанції, автомобіль «КІА SHUMA», державний номер НОМЕР_1, 1999 року випуску, реєстраційний № НОМЕР_1, належить на праві приватної власності ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданого МРЕВ № 2 м. Донецька 23.06.99р.

27 січня 2011 року ОСОБА_4 видав довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Донецької області 27 січня 2011 року, зареєстровану в реєстрі за № 140, якою уповноважив ОСОБА_1 або ОСОБА_5 продати або здати в оренду належний йому автомобіль «КІА SHUMA», державний номер НОМЕР_1.

Цього ж числа ОСОБА_4 була складена розписка про отримання від ОСОБА_1 грошей в сумі 6000 доларів США за автомобіль «КІА SHUMA»,державний номер НОМЕР_1.

Підстави набуття права власності на майно чітко визначені цивільним законодавством.

Відповідно до п. п. 2, 7, 8 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілі, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 (далі - Правила державної реєстрації та обліку автомобілів) передбачено порядок набуття права власності на транспортний засіб з обов'язковою реєстрацією власником придбаного транспортного засобу на підставі документів, що підтверджують право власності.

Відповідно до п. 7 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи або їх представники зобов'язані зареєструвати їх протягом 10 діб після придбання або митного оформлення, чи тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Відповідно до п. 8 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів реєстрація транспортних засобів здійснюється на підставі заяви власника і документів, що посвідчують його особу, правомірність придбання транспортного засобу, відповідність конструкції транспортного засобу встановленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Для реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зареєстровані в підрозділах ДАІ, крім названих документів, додається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) з відміткою підрозділу ДАІ про зняття транспортного засобу з обліку. Перед відчуженням такий транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ.

Положеннями ч.2 ст.41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом

В своїй скарзі позивачка як на підставу визнання за нею права власності на спірний автомобіль посилалась також на ст. 344 ЦК України, яка регулює підстави набуття права власності за набувальною давністю.

Частиною 1 статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Виходячи із змісту зазначеної норми закону, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Таким чином, норми статті 344 ЦК про набувальну давність не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалось на підставі договірних зобов'язань, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю.

Виняток прямо передбачено законом - це наявність між набувачем і власником договору, строк дії якого закінчився, а власник не заявив позову про витребування цього майна.

Частина 1 статті 237 ЦК України під представництвом розуміє право відношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (ч.3 ст.237 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно п.6 ч.1 ст.248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. У разі смерті особи, яка видала довіреність, представник зберігає свої повноваження за довіреністю для ведення невідкладних справ або таких дій, невиконання яких може призвести до виникнення збитків.

Таким чином, з часу смерті ОСОБА_4 представництво за довіреністю ОСОБА_1 є припиненим, отже з цього часу вона володіє спірним автомобілем недобросовісно.

Згідно роз'яснень Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться в п.9 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014р. № 5, при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції у відповідності до своїх повноважень, що йому надані статтею 212 ЦПК України, наданим доказам дав правильну оцінку і в своєму рішенні привів переконливі мотиви, з яких він прийняв одні докази і не прийняв інші.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і правильно вирішив спір.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Тому рішення суду є законним і підстав для його скасування не має.

Керуючись ст.ст. 303-315 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_3, - відхилити.

Заочне рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 29 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з часу її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Судді: