Справа № 509/3295/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2017 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

судді Гандзій Д.М.

за участю секретаря Задеряки Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Овідіополь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,-

ВСТАНОВИВ:

28 серпня 2017 року Цвірко ОСОБА_3, звернулась до суду з позовом в якому просила визнати квартиру АДРЕСА_1 в ж/м ОСОБА_4 с. Мізікевича (Лиманка) Овідіопольського району Одеської області своєю особистою приватною власністю, посилаючись на те, що вказана квартира була придбана нею, хоча і шлюбі, однак за її особисті кошти у сумі 36900 дол. США та отримана від ПП «Асоль» за актом приймання-передачі № 331 від 04.12.2013 року у відповідності до договору про інвестування будівництва житлового будинку № 7 від 01.12.2005 року, а тому не є спільною сумісною власністю подружжя, а її особистою приватною власністю.

Представник позивачки за нотаріальною посвідченою довіреністю в судове засідання не зявився про дату час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив однак надіслав до суду клопотання в якому посилаючись на ст. 158 ЦПК України повністю підтримав позов, просив його задовольнити і слухати справу без його участі (а.с. 29,30).

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив однак надіслав до суду письмову заяву, в якій повністю визнав позов та на підставі ст. 158 ЦПК України, просив суд слухати справу за його відсутністю (а.с. 28).

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи : роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, згідно якої, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Таким чином врахуванню підлягає не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відтак, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

З Правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-846цс16 слідує, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Пунктами 24,29,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Суд встановив, що 06.08.2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 був укладений нотаріально посвідчений договір дарування квартири, за умовами якого ОСОБА_5 подарував ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище Берчанська) О.М. квартиру АДРЕСА_2, на яку вона зареєєструвала своє право власності, отримавши витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06.01.2005 р. (а.с. 12,14).

10.03.2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, про що у Книзі реєстрації шлюбів було зроблено відповідний актовий запис № 163 (а.с. 15).

04.08.2006 року ОСОБА_1 продала належну їй квартиру своєму синові від попереднього шлюбу ОСОБА_6 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 04.08.2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 р. № 472 (а.с. 16).

07.08.2006 року, з отриманих від укладення договору купівлі-продажу квартири грошових коштів ОСОБА_1 сплатила 36900 доларів США за договором № 7 інвестування будівництва житла від 01.12.2005 року, укладеним між нею та ППФ «Асоль», що підтверджується відповідною квитанцією № 10 від 07.08.2006 року (а.с. 18-20).

04.12.2013 року за актом приймання-передачі № 331 квартири АДРЕСА_3 в ж/м ОСОБА_4 с. Мізікевича Овідіопольського р-ну Одеської області ОСОБА_1 отримала від ППФ «Асоль» у відповідності до інвестиційного договору № 7 від 01.12.2005 року зазначену квартиру (а.с. 21).

Шлюб між сторонами по справі був розірваний 15.07.2017 р., що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-ЖД № 145323 від 15.07.2017 р. (а.с. 22).

Норми СК України у статтях 57,60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна.

Таким чином, судом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_3 в ж/м ОСОБА_4 с. Мізікевича Овідіопольського р-ну Одеської області була придбана позивачкою ОСОБА_1 хоча і шлюбі, однак за її особисті грошові кошти, які були отримані нею від продажу власної квартири АДРЕСА_2, яка належала їй на праві власності на підставі договору дарування від 06.08.2004 року, тобто ще до укладення 10.03.2006 року шлюбу з ОСОБА_2

Таким чином, квартира АДРЕСА_3 в ж/м ОСОБА_4 с. Мізикевича Овідіопольського р-ну Одеської області хоча й була придбана у період шлюбу з ОСОБА_2, але за особисті кошти ОСОБА_1, а відтак це майно не є в розумінні вищевказаних норм Закону та Правової позиції ВСУ обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю позивачки ОСОБА_1

З наведених підстав суд приходить до висновку, що позовна заява обґрунтована і підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 3,10,11,57-61,88,154,169,209,212,214,215,218,360-7 ЦПК України, ст.ст. 57,60,61,63,65,68-71 СК України, Постановою Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд-

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю задовольнити.

2. Визнати квартиру АДРЕСА_1 в ж/м ОСОБА_4 с. Мізікевича (Лиманка) Овідіопольського рйону Одеської області особистою приватною власністю ОСОБА_1 (РНОКПП : НОМЕР_1).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя Гандзій Д.М.