Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.09.2017 Справа №607/4204/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі :

головуючого Ромазана В.В.

за участю секретаря Буцик О.П.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користування квартирою шляхом вселення та виселення відповідача ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_3 у якому просить усунути перешкоди в користуванні квартирою №115 за адресою м. Тернопіль вул. Чернівецька, 53, шляхом виселення відповідача та вселення позивача в спірну квартиру, яка належить йому на праві приватної власності.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що із 23.02.2012 р. по 17.12.2015 р. він перебував в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3, у якому народились діти: дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 В період з 02.09.2016 року по 05.09.2016 року , відповідач самоправно та незаконно потрапила до квартири №115, що знаходиться у м. Тернопіль по вул. Чернівецька,53 змінила замки у вхідних дверях до квартири, яка належить йому на праві приватної власності. З того часу позивач не може потрапити до власного помешкання. Крім того зазначає, що дозволу на проживання у цій квартирі він відповідачці не надавав. Зазначив, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні житлом, грубо порушує його права на власну квартиру. Просить виселити відповідачку ОСОБА_3, з його квартири №115, що знаходиться за адресою м. Тернопіль вул. Чернівецька, 53 та вселити його у вище в квартиру

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 судовому засіданні вказані позовні вимоги підтримали повністю та просять суд їх задовольнити, з мотивів, викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, проти їх задоволення заперечили та суду пояснили, що відповідач не чинить перешкод у користуванні спірним житлом, готова надати ключі від вхідних дверей квартири. Вхідних замків не замінювала. Крім цього, зазначили, що відповідач не має іншого житла та повинна проживати разом із своїми малолітніми дітьми з якими не бажає розлучатися, як і вони з нею. У позові просить відмовити за недоведеністю.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.12.2015 році, яке набрало законної сили.

У даному шлюбі народились діти: дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.02.2008 року, виданого на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради від 26.12.2007 року №2145, ОСОБА_1 є власником трикімнатної квартири №115, що знаходиться в будинку №53 по вул. Чернівецька в м. Тернополі, загальною площею 83,2 кв.м., житловою 46,3 кв.м.

Згідно довідки №267 від 02.03.2017 р., виданої ТОВ "Добродій-ЛТД", ОСОБА_1, з 02.09.2008 року зареєстрований у квартирі за адресою: м. Тернопіль вул. Чернівецька, 53/115. ОСОБА_3 проживає у даній квартирі без реєстрації як члени сім"ї позивача. Крім ОСОБА_1 перебувають на реєстраційному обліку малолітні діти сторін у справі - ОСОБА_5, ОСОБА_6, як члени сім"ї відповідача.

Як вбачається із постанови про закриття кримінального провадження від 09 грудня 2016 року, в ході проведення досудового розслідування встановлено, що малолітні діти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 проживають за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3 де із ними проживає без реєстрації проживає їх мати та колишня дружина позивача ОСОБА_3

Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №413 від 18 травня 2016 року затверджено висновок служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_6, ОСОБА_5, відповідно до якого, орган піклування рекомендує визначити місце проживання малолітніх ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з матір"ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1.

Будучи допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 зазначив,що був очевидцем того, як позивач намагався потрапити до належної йому квартири АДРЕСА_2, однак останнього ніхто не впустив.

Будучи допитаними в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 яка є сусідом по спірній квартирі, а також відповідач, у якості свідка, суду зазначили, що тривалий час уже не бачать позивача у квартирі АДРЕСА_2, заперечили щодо фактів чинення перешкод ОСОБА_1 у користуванні зазначеною квартирою.

В силу вимог ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.317, ч.1 ст.319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У відповідності до вимог ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із ст.155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.

Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а тому зазначена норма закону передбачає усунення будь-яких порушень права власності, у тому числі й шляхом вселення.

Відповідно до ч.3 ст.47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст. 405 ЦК України, члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

В силу вимог ч.3 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР, члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

В силу вимог ч.2 ст.64 ЖК України, до членів сім»ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки.

Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», діти члени сім»ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Статтею 9 конвенції ООН про права дитини, від 20.11.1989 року, передбачено, що Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Принцип шостий Декларації прав дитини, затверджений резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 20.11.1959 року, передбачає окрему константу «малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір»ю».

Згідно із ст.10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що відповідач вселилась у спірне приміщення, як член сім»ї позивача, якому належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_3, з яким уклала шлюб 23 лютого 2012 року та проживає у зазначеному житлі постійно без реєстрації, що підтверджено довідкою №267 від 02.03.2017 р., виданої ТОВ "Добродій-ЛТД". Із вказаного житла не виселялась, право на його користування не втрачала, судових рішень щодо визнання її такою, що втратила право на користування спірною квартирою не приймалось. В подальшому, із позивачем ОСОБА_1 припинила сімейні відносини, шлюб розірвала згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду від 17 грудня 2015 року, угоди найму жилого приміщення та визначення порядку користування ним, після розірвання шлюбу із власником житла не укладала, оскільки продовжує користуватись спірним житлом як колишній член сім»ї позивача.

Крім цього, суд зазначає, що відповідач не допускає позивача до спірної квартири, шляхом фактичного не допуску та не наданням ключів останньому від вхідних дверей, що підтверджено поясненнями свідка ОСОБА_8

Також, судом встановлено, що відповідач не має у власності іншого житла, на даний час проживає у спірній квартирі та доглядає своїх малолітніх дітей, які там зареєстровані та постійно проживають. Доказів про порушення відповідачем правил співжиття в розумінні норм ст.116 ЖК України, позивачем не надано.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою №115 за адресою м. Тернопіль вул. Чернівецька, 53, шляхом виселення відповідача та вселення підлягає до частково задоволення, а тому вважає, що слід усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні належною йому на праві приватної власності квартирою №115 у будинку №53 по вул. Чернівецька у місті Тернополі, шляхом вселення у зазначену квартиру, виходячи із змісту його позовних вимог. У решті позовних вимог, суд вважає, що слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 60, 84, 88, 213, 214, 215 ЦПК України, ЦК України, ЖК України, Законом України «Про охорону дитинства», суд,

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користування квартирою шляхом вселення та виселення відповідача задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні належною йому на праві приватної власності квартирою №115 у будинку №53 по вул. Чернівецька у місті Тернополі, шляхом вселення у зазначену квартиру.

У решті позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп. пропорційно до задоволених позовних вимог.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддяОСОБА_10