Справа № 539/1957/17
16 листопада 2017 року Лубенський міськрайонний суд
В складі: головуючого судді - Іващенка Ю. А.
при секретарі Карпенко Т.П.,
з участю позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лубни Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики,
Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.
В позові вказав, що 15 травня 2013 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно умов якого остання отримала від нього грошові кошти в розмірі 2901,3 доларів США, які мала повернути 18.10.2014 року, про що власноручно написала відповідну розписку від 18.08.2014 року де також зазначила, що поверне кошти на його вимогу у будь-якій з валют.
Крім того, 22.08.2014 року відповідач ОСОБА_2 отримала від нього належну йому валютну кредитну карту Віза Електрон емітовану «ВіЕйБі банком» з наявними на ній коштами в сумі 1156 доларів США. Перевіривши залишок коштів на рахунку, відповідач власноручно написала розписку про отримання коштів в якій зобовязувалася повернути гроші 22.10.2014 року.
Починаючи з 22.10.2014 року він неодноразово зустрічався з ОСОБА_2 та вимагав сплатити борг хоча б частково, однак кошти відповідач не повернула, а останнім часом її телефон вимкнено та вона усіляко уникає зустрічей та спілкування.
Таким чином відповідач має основний борг за двома зобовязаннями у розмірі 4057 доларів США та 30 центів, що на момент подачі заяви до суду за курсом НБУ складає 104 900, 63 грн. (25,854789 грн. за 1 долар США х 4057,3).
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася повторно, заяви про розгляд справи за її відсутності суду не надіслала, про причини своєї неявки суд не повідомила. Про час та місце розгляду справи була повідомлена шляхом оголошення в пресі в газеті «Зоря Полтавщини» №151-152 від 20 жовтня 2017 року (а.с.25).
Відповідно до ст. 224 ЦПК України, враховуючи що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, перелічені обставини дають суду право провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково.
Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Згідно ст. 526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином та в певний строк відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.
Стаття 527 ЦК України встановлює, що боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту.
Судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 були укладені два договори позики, згідно яких відповідач отримала в борг 38 587 грн. 50 коп., що еквівалентно 2901 долар США 30 центів строком до 18 жовтня 2014 року та 1156 доларів США строком до 22 жовтня 2014 року.
На підтвердження укладення вищевказаних договорів позики та їх умов позичальником ОСОБА_2 були надані відповідні боргові розписки від 18.08.2014 року та від 22.08.2014 року (а.с.4,5).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до правового висновку, сформованого ВС України в постанові від 18.09.2013 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Однак, у визначений строк, тобто відповідно 18.10.2014 року та 22.10.2014 року відповідач ОСОБА_2 в добровільному порядку не виконала взяті на себе зобовязання, отримані в борг гроші не повернула.
Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Таким чином, суд вважає, що сума основного боргу яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача згідно договору позики від 18.08.2014 року становить 38 587 грн. 50 коп., оскільки договір укладався у гривнях, а щодо договору позики від 22.08.2014 року 30 613 грн. 45 коп. за курсом НБУ 2648.2221 за 100 доларів США станом на дату винесення рішення 16.11.2017 року (1156 долари США х 26.482221), оскільки договір укладався в доларовому еквіваленті.
Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, зобовязаний сплатити суму заборгованості із урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми.
Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.
Разом з тим, за змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.
Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях.
Таким чином, стягнення індексу інфляції можливе лише до договору позики від 18.08.2014 року за період з 19.10.2014 року по 16.11.2017 року (1124 дні прострочення). При розрахунку інфляційних витрат суд бере до уваги базовий індекс споживчих цін встановлений за даними Державної служби статистики України в зазначений період (а.с.38).
Інфляційні витрати із суми простроченого грошового зобовязання становлять:
Отже інфляційні нарахування за період з 19.10.2014 року по 16.11.2017 року становлять 35 901 грн. 03 коп.
Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь 3% річних, суд вважає, що дані вимоги підлягають задоволенню в сумі 3565 грн., згідно договору позики підтвердженого розпискою від 18.08.2014 року за період прострочення з 19.10.2014 року по 16.11.2017 року (1124 дні) (розрахунок а.с.34-35) та згідно договору позики підтвердженого розпискою від 22.08.2014 року в сумі 2 818 грн. за період прострочення з 23.10.2014 року по 16.11.2017 року (1120 днів) ( розрахунок а.с.36).
Вимоги позивача щодо стягнення пені задоволенню не підлягають виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 статті 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного грошового зобов'язання за кожен день прострочки виконання. (ч.1 і ч.2 ст.549 Цивільного кодексу України).
Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).
В той же час виконання зобов'язання забезпечуються, якщо не встановлено договором або законом. (ч.1 ст.548 ЦК України).
Судом встановлено, що умовами договорів позики підтверджених розписками від 18.08.2014 року та 22.08.2014 року за якими стягується заборгованість у даній справі, не передбачено такої відповідальності як пеня та не встановлений її розмір.
А тому позовні вимоги про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язань, не грунтуються на вимогах закону та умовах договорів позики, укладених між сторонами даного спору, а отже і такими що не підлягають задоволенню в повному обсязі.
Також не підлягають до задоволення і вимоги позивача щодо стягнення 16 грн. 08 коп. за відправлення листа з повідомленням з вимогою про повернення боргу, оскільки у договорах позики зазначено строк повернення боргу, а тому направлення позивачем листа з вимогою про повернення коштів було його правом, а не умовою для реалізації права для повернення позики.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково і з відповідача на користь позивача підлягає стягненню: за договором позики від 18.08.2014 року станом на 16.11.2017 року заборгованість в розмірі 78 053 грн. 53 коп., яка складається з : заборгованості по сумі позики в розмірі 38 587 грн. 50 коп., заборгованості по інфляційним в розмірі 35 901 грн. 03 коп., заборгованості по 3 процентам річних в розмірі 3565 грн.; за договором позики від 22.08.2014 року станом на 16.11.2017 року заборгованість в розмірі 33 431 грн. 45 грн., яка складається з : заборгованості по сумі позики в розмірі 30 613 грн. 45 коп., заборгованості по 3 процентам річних в розмірі 2818 грн., а всього 111 484 грн. 98 коп.
Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених вимог, а відповідачеві - до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Судом встановлено, що позивачем при зверненні до суду було сплачено 2142 грн. 52 коп. судового збору та в подальшому 120 грн. за оголошення у пресі виклику відповідача в судове засідання, що є судовими витратами (а.с.1,32).
Тож, враховуючи вищевикладене, відповідно до розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати в розмірі 1 177 грн. 29 коп. з розрахунку 2142,52 + 120 (судові витрати) х 111 484,98 (загальна сума задоволених вимог) : 214 252,43 (ціна позову).
Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 213-215, 218, 225-226 ЦПК України,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 18.08.2014 року станом на 16.11.2017 року в розмірі 78 053 грн. 53 коп., яка складається з : заборгованості по сумі позики в розмірі 38 587 грн. 50 коп., заборгованості по інфляційним в розмірі 35 901 грн. 03 коп., заборгованості по 3 процентам річних в розмірі 3565 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 22.08.2014 року станом на 16.11.2017 року в розмірі 33 431 грн. 45 грн., яка складається з : заборгованості по сумі позики в розмірі 30 613 грн. 45 коп., заборгованості по 3 процентам річних в розмірі 2818 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, а саме : 1114 грн. 85 коп. судового збору, 62 грн. 44 коп. витрат, пов'язаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача, а всього в розмірі 1177 грн. 29 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача ОСОБА_2. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем ОСОБА_2 протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Розяснити відповідачу ОСОБА_2, що у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду ОСОБА_3 Ю. А.