Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/2307/15-ц Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є. О.
Категорія 79 Доповідач Якухно О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Якухно О.М.

суддів Жигановської О.С., Коломієць О.С.

з участю секретаря

судового засідання Добровольською Т.А..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу за скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 27 грудня 2016 року по справі за скаргою ОСОБА_3 на дії та рішення старшого державного виконавця Житомирського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Бєльського Олександра Сергійовича, заінтересована особа ОСОБА_2,

встановила:

У листопаді 2016 року ОСОБА_3, від імені якої діяв представник ОСОБА_5, звернулася із скаргою на дії та рішення старшого державного виконавця Житомирського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Бєльського О.С. (далі - державний виконавець), в якій просила (з урахуванням уточнень):

визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо невиконання обов'язків по повідомленню боржника ОСОБА_3 про проведення виконавчих дій в ході виконавчого провадження № 50888332;

визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо невжиття заходів, направлених на повідомлення боржника ОСОБА_3, у передбачений законом спосіб, про день і час примусового виселення у виконавчому провадженні № 50888332;

визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо незалучення працівників поліції до примусового вичленення боржника ОСОБА_3 у виконавчому провадженні № 50888332;

визнати акт державного виконавця від 04.11.2016 року про виселення боржника ОСОБА_3 незаконним та таким, що не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень і скасувати його;

визнати дії, бездіяльність та рішення державного виконавця від 04.11.2016 року щодо примусового виселення боржника ОСОБА_3 з садового будинку АДРЕСА_2 у виконавчому провадженні № 50888332 незаконними;

визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця від 09.11.2016 року про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 50888332;

визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця від 09.11.2016 року про закінчення виконавчого провадження № 50888332.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є боржником у виконавчому провадженні № 50888332 щодо її виселення з садового будинку АДРЕСА_2, а стягувачем є ОСОБА_2, однак постанову державного виконавця від 19.04.2016 року, яку отримала 29.04.2016 року, у добровільному порядку не могла виконати за відсутністю іншого житла. У подальшому державний виконавець не повідомляв її про виконання будь-яких виконавчих дій, в т.ч. і про складення акту про її виселення та закінчення виконавчого провадження, чим порушив вимоги нормативних документів та її права бути присутньою при виконанні таких дій. Участь у виселенні брав батько представника стягувача.

Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 27 грудня 2016 року скаргу задоволено частково. Визнано неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця Бєльського О.С. щодо невжиття заходів направлених на повідомлення боржника ОСОБА_3 про день і час примусового виселення 04 листопада 2016 року. Визнано акт державного виконавця від 04 листопада 2016 року про виселення боржника ОСОБА_3, складений старшим державним виконавцем Бєльським О.С, незаконним та скасовано його. Визнано дії старшого державного виконавця Бєльського О.С. щодо примусового виселення боржника ОСОБА_3 з садового будинку АДРЕСА_2 незаконними. Визнано незаконними та скасовано постанови старшого державного виконавця Бєльського О.С. щодо стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій та про закінчення виконавчого провадження. Стягнуто з старшого державного виконавця Бєльського О.С. на користь боржника судові витрати в сумі 275,6 грн.

В апеляційній скарзі стягувач ОСОБА_2 просить скасувати дану ухвалу та постановити нову - про відмову у задоволенні скарги, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права. Вказує, що виконання рішення суду здійснювалося у встановленому законом порядку і повідомлення надсилалося на адресу, зазначену у виконавчому провадженні, а скасування акту не передбачено нормами законодавства. Вважає, що заподіяна боржнику шкода підлягає стягненню з держави, а не державного виконавця.

Заінтересована особа ОСОБА_2 та його представник підтримали доводи апеляційної скарги.

Представник боржника ОСОБА_5 заперечив у задоволенні скарги ОСОБА_2 з підстав, викладених у письмових запереченнях.

Державний виконавець підтримав доводи апеляційної скарги і пояснив, що йому не було відомо про родинні відносини представника стягувача і понятого. Збіг прізвища, імені та по батькові учасників у нього сумнівів не викликало. Повідомлення надсилав по місцю проживання, вказаному у виконавчому листі.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Частково задовольняючи скаргу, суд виходив з того, що державним виконавцем не вчинено всіх необхідних дій для повідомлення боржника про її виселення та участь у виконавчих діях понятого, який є заінтересованою особою, що призвело до порушення прав боржника, а судові витрати підлягають стягненню з державного виконавця.

Колегія суддів частково погоджується із таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Судом встановлено, що на підставі виконавчого листа по справі № 278/2307/15-ц про виселення ОСОБА_3 з житлового будинку АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 50888332 і надано боржнику строк для добровільного виконання до 03.05.2016 року.

Остання отримана ОСОБА_3, 29.04.2016 року і у добровільному порядку не виконана.

02.06.2016 року державний виконавець вимагав бути присутнім боржникам, стягувачу та представнику Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області 8 червня 2016 року за адресою: АДРЕСА_2, для проведення виконавчих дій з примусового виселення. Боржнику ОСОБА_3 вимогу направлено за адресою : АДРЕСА_3, без зазначення номеру квартири.

Того ж дня, актом державного виконавця встановлено, що виконати виконавчі дії з виселення не представилося можливим, у зв'язку з відсутністю боржників та стягувача за місцем їх проведення.

Дії державного виконавця у вказаний період регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року.

Оскільки неналежне повідомлення боржника про вчинення вказаних дій не призвело до порушення прав останньої, суд першої інстанції правильно відмовив в частині вимог щодо бездіяльності державного виконавця по її неповідомленню про виконавчі дії в цей період.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року (далі - Закон) виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

За змістом ч.5 ст.13 Закону підставою для скасування рішення чи виконавчої дії є їх прийняття або вчинення з порушенням процедури, передбаченої цим Законом.

Сторони та їх представника є учасниками виконавчого провадження. Сторони виконавчого провадження мають право брати участь у вчиненні виконавчих дій (ч.1 ст.14, ч.1 ст.19 Закону).

Згідно ч.6 ст.19 Закону особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

4 травня 2016 року представник боржника звернувся до виконавчої служби із заявою про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження № 50888332 від 19 квітня 2016 року. У даній заяві її автором було зазначено адресу місця проживання боржника - АДРЕСА_1, в той час як у виконавчому документі зазначено лише номер будинку.

Порядок повідомлення боржника про виселення передбачено ч.2 ст.66 Закону. Державний виконавець призначає день і час примусового виселення, про що письмово інформує боржника. Боржник вважається повідомленим про його примусове виселення, якщо повідомлення надіслано йому за адресою, за якою має здійснюватися виселення, чи іншою адресою, достовірно встановленою державним виконавцем. Відсутність боржника, належним чином повідомленого про день і час примусового виселення, під час виконання рішення про виселення боржника не є перешкодою для його виселення.

Згідно ч.5 ст.18 Закону під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників.

02.11.2016 року державний виконавець направив боржнику, стягувачу та представнику селищної ради вимогу від 31.10.2016 року бути присутніми 04.11.2016 року при проведенні виконавчих дій по виселенню. Дана вимога також була направлена боржнику ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3.

Державним виконавцем не вчинено дій по направленню повідомлення боржнику про виселення за місцем виселення або достовірно встановленою адресою її проживання, а також не вчинено дій по встановленню цієї адреси.

Так, державний виконавець направив повідомлення за адресою зазначеною у виконавчому листі, яка є неповною, не врахувавши зміст заяви представника боржника, що міститься у матеріалах виконавчого провадження, де зазначено достовірну адресу.

Направлення боржнику повідомлення згідно ч.1 ст.28 Закону за її адресою, яка зазначена у виконавчому документі, не є виконанням вимог ч.2 ст.66 Закону, який встановлює спеціальний порядок такого повідомлення при виселенні.

Актом державного виконавця від 4 листопада 2016 року, зокрема, боржника ОСОБА_3 виселено із згадуваного вище садового будинку. Вказана виконавча дія була вчинена за участі представника стягувача ОСОБА_6, понятих ОСОБА_7, ОСОБА_10., державного виконавця Погорєлова А.В. та працівника Житомирського РВП ГУНВ в Житомирській області Коновалова В.М.

Частиною 2 ст.22 Закону передбачено обов'язкову участь понятих у випадку примусового виселення особи.

При цьому, понятими можуть бути будь-які дієздатні особи, які не мають особистої заінтересованості у вчиненні виконавчих дій і не пов'язані між собою або з учасниками виконавчого провадження родинними зв'язками (ч.3 ст.22 Закону).

Як встановлено у судовому засіданні, понятий ОСОБА_8 є батьком учасника виконавчих дій - представника стягувача ОСОБА_6, що не заперечується останнім.

Також, інший понятий ОСОБА_7 підписав акт до закінчення виконавчої дії, а саме опису тільки трьох речей, і не був присутнім у подальшому, що є порушенням ч.3 ст.22 Закону, згідно якої понятий зобов'язаний засвідчити факт, зміст і результати виконавчих дій, під час провадження яких він був присутній.

Виконавче провадження закінчується його виконанням про, що виноситься відповідна постанова (п.9 ч.1 ст.39 Закону).

Згідно п.2 розділу VІ «Фінансування виконавчого провадження» Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012 року (далі - Інструкція), постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виноситься у випадку закінчення виконавчого провадження з підстав, передбаченим п.9 ч.1 ст.39 Закону, а тому її законність пов'язується із правомірність винесення постанови про закінчення виконавчого провадження.

09.11.2016 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом № 278/2307/15-ц, у зв'язку з виконанням рішення суду у повному обсязі. Також, 9 листопада 2016 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про порушення державним виконавцем вимог Закону, що регулюють порядок примусового виселення, що в свою чергу призвело до порушень прав боржника на особисту участь у виконавчій дії, складення незаконного акту про виселення, а тому бездіяльність, дії та рішення державного виконавця, вчинені з 31 жовтня 2016 року, є такими, що прийняті та вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом, що тягне за собою визнання їх незаконними та скасування постанов про закінчення виконавчого провадження та стягнення витрат.

Однак, судом не враховано, що згідно п.8 розділу І «Загальні положення» Інструкції, актом є документ, що підтверджує певні встановлені факти або події, а тому він не може бути скасований.

Також, при розподілі судових витрат судом не враховано наступне.

Згідно з ст.388 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на відділ державної виконавчої служби, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

В п.8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснено, що сплата судового збору у випадку, передбаченому підпунктом 13 пункту 1 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI, за подання до суду заяви про забезпечення доказів здійснюється лише за умови, що така заява розглядається у процесуальному порядку, визначеному статтею 135 ЦПК, а не за подання клопотань про витребування доказів (виклик до суду свідків, призначення експертизи, витребування письмових чи речових доказів тощо), які розглядаються відповідно до статті 130 ЦПК у попередньому судовому засіданні чи статті 168 ЦПК у судовому засіданні (п.8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»).

Заява заявника про витребування для огляду письмових доказів та виклик свідків розглянута у судовому засіданні, а тому сплачений ОСОБА_3 за її розгляд судовий збір в сумі 275,61 грн. є зайво сплаченим та не підлягає розподілу і може бути повернутий за її заявою згідно п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір».

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про скасування ухвали в частині вирішення питання про розподіл судових витрат.

Крім того, згідно п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215 - 217 ЦПК. З метою запобігання виникненню неясності при виконанні рішення у його резолютивній частині зазначається точне та повне найменування юридичної особи, прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, відносно яких суд вирішив питання.

Абзаци 2-5 резолютивної частини ухвали суду не відповідають вказаним вимогам і підлягають зміні із значенням номеру виконавчого провадження та найменування юридичної особи місця роботи державного виконавця.

В решті ухвала суду першої інстанції постановлення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Скасувати ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 27 грудня 2016 року в частині розподілу судових витрат.

Змінити ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 27 грудня 2016 року, виклавши абзаци 2-5 резолютивної частини в наступній редакції:

«Визнати неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця Житомирського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Бєльського Олександра Сергійовича щодо невжиття заходів по належному повідомленню боржника ОСОБА_3 про день і час примусового виселення 04.11.2016 року по виконавчому провадженню № 50888332.

Визнати незаконним акт старшого державного виконавця Житомирського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Бєльського Олександра Сергійовича від 04.11.2016 року у виконавчому провадженні № 50888332 про виселення боржника ОСОБА_3.

Визнати незаконними дії старшого державного виконавця Житомирського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Бєльського Олександра Сергійовича щодо примусового виселення 04.11.2016 року ОСОБА_3 з садового будинку АДРЕСА_2 у виконавчому провадженні № 50888332.

Визнати незаконним та скасувати постанови старшого державного виконавця Житомирського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Бєльського Олександра Сергійовича від 09.11.2016 року про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 50888332 та його закінчення.»

В решті ухвалу залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді