АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Унікальний № 466/9810/16-ц Головуючий в 1 інстанції - Остапчук Т.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Іванченка М.М., Рубан С.М.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 червня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» про стягнення суми, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся в суд з позовом про стягнення коштів.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим що 15.10.2013 року сталась ДТП з вини ОСОБА_2, автомобіль якого було застраховано в ПрАТ «СТ «Гарантія»». В день ДТП було повідомлено відповідача про настання страхового випадку та 23.10.2013 року було здійснено технічний огляд автомобіля. 13.12.2013 року він повторно звернувся з заявою про повідомлення про настання страхового випадку та виплату коштів, надавши пакет документів. В передбачений законом 90 денний строк до 13.03.2014 року кошти не були виплачені. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 23.07.2014 року стягнуто з відповідача кошти, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 23.11.2015 року змінено рішення від 23.07.2014 року в частині стягнення суми страхового відшкодування, яку зменшено до 13 579.76 грн. Кошти отримав позивач на підставі виконавчого листа 22.02.2016 року. Уточнивши позовні вимог 31.03.2017 року позивач просив стягнути пеню в розмірі 9924,59 грн., 3% річних 791,70 грн., інфляційні втрати в розмірі 8948 грн., судовий збір.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27.06.2017 року позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» про стягнення коштів - задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «СТ «Гарантія» на користь ОСОБА_1 неустойку в розмірі 9674,48 грн., інфляційні витрати в розмірі 8948 грн., 3% річних в розмірі 764,56 грн., судові витрати в розмірі 551,20 грн.

В іншій частині відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просив про його скасування та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог . Зазначив, що рішення суду постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказував на те, що суд безпідставно не врахував заяву представника відповідача про застосування позовної давності в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені. Також зазначив, що судом не враховано , що ПрАТ «СТ «Гарантія» 28.01.2016 року перерахувало грошові кошти в сумі 16447,94 на рахунок Шевченківського ВДВС Львівського МУЮ, що підтверджується платіжним дорученням № 168 від 28.01.2016 року, у зв'язку з чим не повинне нести відповідальність за те, що Шевченківський ВДВС Львівського МУЮ не перерахував ОСОБА_1 грошові кошти у період з 28.01.2016 року по 22.02.2016 року.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача доводи скарги підтримав.

Позивач до апеляційного суду надіслав письмові пояснення, в яких просив рішення суду залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що 15.10.2013 року сталась ДТП з вини ОСОБА_2, автомобіль якого було застраховано в ПрАТ «СТ «Гарантія». В день ДТП було повідомлено відповідача про настання страхового випадку та 23.10.2013 року було здійснено технічний огляд автомобіля, 13.12.2013 року позивач повторно звернувся з заявою про повідомлення про настання страхового випадку та виплату коштів, надавши, передбачений законом пакет документів.

В передбачений законом 90 денний строк до 13.03.2014 року кошти не були виплачені. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 23.07.2014 року стягнуто з відповідача кошти, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 23.11.2015 року змінено рішення від 23.07.2014 року , суму страхового відшкодування зменшено до 13 579,76 грн. (а.с.7-15).

На підставі виконавчого листа відповідач перерахував кошти в сумі 16447,94 грн. на підставі платіжного доручення 28.01.2016 року (а.с.75).

Так, як відповідач порушив строки виконання грошового зобов'язання, суд встановив наявність, підстав, передбачених Законом для стягнення пені, та сум, передбачених ст. 625 ЦК України.

Колегія суддів, вважає, що такі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи та Вимогам Закону.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-113цс14 від 01 жовтня 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Доводи апеляційної скарги про те, що правовідносини сторін випливають з деліктних зобов'язань, а тому ст. 625 ЦК України на них не поширюється, колегія суддів не приймає, так як у відповідача грошове зобов'язання виникло на підставі договору, який належним чином виконаний не був. За вказаним договором відповідач взяв на себе зобов'язання виплатити на користь третьої особи гроші, тобто невчасно виконав грошове зобов'язання, а тому суд правомірно дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню на підставі ст. 625 ЦК України.

При цьому колегія суддів, керується правовою позицією ВСУ, вказаній в постанові № 6-282 цс17 відповідно до якої :

Проаналізувавши норми статей 524, 533 - 535, 625 ЦК України, можна дійти висновку, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачається передача грошей як предмета договору або сплата їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника, яким у цих правовідносинах виступає страховик.

При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за цим договором: на його або третьої особи користь страховик зобов'язаний здійснити страхове відшкодування.

З огляду на викладене можна зробити висновок, що правовідносини, які склалися між сторонами у справі на підставі укладеного між особою та страховою компанією договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, є грошовим зобов'язанням.

Таким чином, з огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Разом з тим, перевіряючи доводи апеляційної скарги і відповідно матеріали справи, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції невірно визначено період за який повинна бути стягнута заборгованість, що призвело в свою чергу до невірного розрахунку сум, які стягнуті судом.

Відповідно до розрахунку, зробленого позивачем з 13.03.2014 року до 22.02.2016 року інфляційні втрати складають суму 8948,00 грн., 3% річних - 791,70 грн.( а.с. 83-86).

Суд відповідно до змісту судового рішення, суми передбачені ст. 625 ЦК України стягнув за період з 13 грудня 2013 року по 28 січня 2016 року.

При цьому судом не вірно було застосовано положення п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до яких страхове відшкодування має бути виплачене після подачі, всіх передбачених законом документів, але не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви. Тому період за який стягується індекс інфляції та 3% річних повинен обраховуватись з 13 березня 2014 року до 28 січня 2016 року(дата перерахування коштів відповідачем.

Колегія суддів перевірила наданий позивачем розрахунок і встановила, що сума інфляційних втрат, за період з 13.03.2014 року по 28.01.2016 року, за не виплату суми страхового відшкодування (13579 грн. 76 коп.) становить - 10745 грн. 63 коп. Проте, виходячи з суми позовних вимог, яка була заявлена в меншому розмірі, апеляційний суд вважає можливим стягнути лише ту суму про яку просив позивач, а саме 8948 грн. 00 коп.

3% річних за той же період становить суму 766 грн. 71 коп., а не 791 грн. 70 коп. , як це просив позивач.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача пені, суд також не вірно застосував норми матеріального права, та не врахував заяву відповідача про застосування до цих вимог строків позовної давності, яка міститься на а.с.66.

Згідно з п 36.5. ст. 36 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)

Частиною 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови в задоволенні позову.

Позивач просив суд стягнути пеню за період з 13 березня 2014 року до 28 січня 2016 року.

З урахуванням того, що пеня нараховується за вищенаведеним Законом за кожен день прострочення, відповідно з дотриманням річного строку звернення до суду, позивач заявив вимоги лише за період з 22 листопада 2015 року, так як з позовом до суду звернувся 22.11.2016 року.

Пеня за інший період, заявлена з пропуском строку позовної давності, про застосування якої просив відповідач, а тому в задоволенні, вимог про стягнення пені за період з 13 березня 2014 року до 21 листопада 2015 року необхідно відмовити.

Пеня з 22.11.2015 року до 28.01.2016 року, відповідно до вимог Закону складатиме суму 1113 грн. 17 коп., яка підлягає стягненню на користь позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 309 ЦПК України, колегія суддів, приходить до висновки, що оскільки суд порушив норми матеріального права, невірно провів розрахунки, рішення суду підлягає зміні, а апеляційна скарга частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 червня 2017 року змінити та стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» на користь ОСОБА_1 8948 грн. 00 коп. - індекс інфляції, три проценти річних 766 грн. 71 коп., пеню 1113 грн. 17 коп., судовий збір 551 грн. 20 коп., а всього 10379 грн. 08 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: