Справа № 522/8954/17
Провадження № 2/522/7444/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2017 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді Кравчук Т.С.,

при секретарі Антонецькому С.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка є законним представником ОСОБА_2, до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про скасування свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, що був уточнений, який обґрунтував тим, що вона є спадкоємцем першої черги після смерті своєї прабабки ОСОБА_6, яка померла 29.11.2015 року. 31 березня 2017 року був направлений лист неповнолітньої ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_5 приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу, що ОСОБА_2 прийняла спадщину за законом після померлої 29 листопада 2015 року прабабки ОСОБА_6. Спадщиною є нерухоме майно за адресом: АДРЕСА_1. Померла ОСОБА_6 не залишила заповіт відповідно до статей 1233-1235 Цивільного Кодексу України. 10 травня 2017 року була подана належним чином оформлена заява про прийняття спадщини за законом після померлої ОСОБА_6 від неповнолітньої ОСОБА_7, та подані документи, що підтверджують родинний звязок ОСОБА_2 з померлою. 12 травня 2017 року було отримано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії ОСОБА_8 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу. Виявилось, що рідна сестра померлої спадкодавця - ОСОБА_3 подала заяву про отримання спадщини та отримала спадщину. Після цього подарувала вказану спадщину своїй племінниці - ОСОБА_4. Позивачка вважає такі дії неправомірними та такими, що порушують матеріальне право неповнолітньої ОСОБА_2, на підставі чого просить позов задовольнити у повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги.

Відповідачі надали до суду заяви, у яких позов визнали та просили розглядати справу за їх відсутності.

Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Суд встановив, що ОСОБА_6 була прабабкою ОСОБА_2

29.11.2015 року ОСОБА_6 прабабка позивача, померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина на квартиру № 16, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул.. Педагогічна, 116.

Померла ОСОБА_6 не залишила заповіт відповідно до статей 1233-1235 Цивільного Кодексу України.

Згідно до частини 4 статті 1268 неповнолітня особа вважається такою, що прийняла спадщину, навіть якщо неповнолітня особа проживала окремо від спадкодавця.

10 травня 2017 року була подана належним чином оформлена заява про прийняття спадщини за законом після померлої ОСОБА_6 від неповнолітньої ОСОБА_7, та подані документи, що підтверджують родинний звязок ОСОБА_2 з померлою.

12 травня 2017 року було отримано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії ОСОБА_8 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу.

Виявилось, що рідна сестра померлої спадкодавця - ОСОБА_3 подала заяву про отримання спадщини та отримала спадщину. Після цього подарувала вказану спадщину своїй племінниці - ОСОБА_4.

Відповідно до статті 1261 Цивільного кодекс України, у першу чергу на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частиною 1 статті 1266 Цивільного кодексу України встановлено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частину спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, дідові, бабі, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

На момент смерті спадкодавця - ОСОБА_6, вже померли її чоловік - ОСОБА_9, її син - ОСОБА_10, та її внук - ОСОБА_11. ОСОБА_11 - був батьком ОСОБА_2.

Таким чином, ОСОБА_2 є першою чергою спадкування згідно до правила спадкування за правом представлення, встановленим частиною 1 статті 1266 Цивільного Кодексу України. Вона повинна була отримати свідоцтво на право на спадщину.

Однак, всупереч нормам Цивільного кодексу України, спадщину було отримано рідною сестрою спадкодавця - ОСОБА_3.

Частина 1 статті 1261 встановлює, що до другої черги спадкоємців за законом відносяться рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 видала ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом від 23 серпня 2016 року № 929 на нерухоме майно за адресом: АДРЕСА_2.

В силу ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись особа за захистом свого невизнаного, оспорюваного або порушеного права.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК).

Така правова позиція викладена у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013, № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування".

Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Приходячи до висновку про задоволення позовних вимог в частині скасування свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.08.2016 року № 929 видане ОСОБА_3, суд виходив з наступного.

Згідно з частинами першою та другою статті 228 ЦК правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до договору дарування від 31.08.2016 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, зазначено, що квартира належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 23.08.2016 року.

Таким чином, укладаючи договір дарування від 31.08.2016 року, документом, який підтверджував право власності дарувальників було свідоцтво про право на спадщину від 23.08.2016 року, яке було отримано в порушення порядку черговості спадкоємців в наслідок порушення прав та законних інтересів ОСОБА_2, яка є спадкоємцем першої черги.

Таким чином, вказаний договір дарування є нікчемним, оскільки відповідачі здійснили дарування частини квартири, на яке не мали для цього належних правових підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи.

Згідно з п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» такими, що порушують публічний порядок є правочини, які посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності.

Укладення договору дарування квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3, на підставі нікчемних документів не тільки порушує встановлений державою порядок набуття права власності, а і посягає на право власності в порядку спадкування за законом, яке належить позивачу.

Захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Майно може бути повернуте за позовом власника про витребування майна на підстав ст. ст. 387, 388 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених цими статтями, тому що вони встановлюють спеціальні правила для захисту такого права.

Статтею 387 Цивільного кодексу України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. Предметом індикаційного позову є вимога позивача до відповідача про витребування майна із чужого незаконного володіння, яка повинна мати відповідні підстави, що тягнуть за собою визначені законом правові наслідки. Таким чином, вказані позивачем у позовній заяві підстави повинні підтверджувати його право власності або інше суб'єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном (безтитульний статус його володіння).

Тобто, на підтвердження наявності у позивача суб'єктивного права на витребування майна з чужого незаконного володіння він повинен надати суду відповідні докази, що підтверджують наявність майна у незаконному володінні відповідача та відсутність у останнього правових підстав для володіння майном (безтитульний статус його володіння).

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

За змістом частини п'ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне.

Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Власник майна не може витребувати його з незаконного володіння іншої особи за сукупної наявності трьох умов: а) набувач має бути добросовісним набувачем він не повинен знати, що купує майно не у власника; б) майно має бути придбане за гроші, тобто повинно бути саме купленим; в) власник має втратити володіння цим майном із власної волі, тобто майно має бути передане власником за договором (схову, майнового найму) іншій особі, яка б продала його добросовісному набувачеві.

За встановленими обставинами справи вбачається, що позивач, як власник фактично належно їй на праві власності в порядку спадкування за законом спірної квартири, втратив володіння цим майном поза своєї власної волі.

В даному випадку квартира була відчужена за безвідплатним договором - дарування, шляхом використання свідоцтва про право на спадщину, яке отримано в порушення порядку спадкування за законом, за наявності спадкоємця першої черги.

Рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державної реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

З огляду на те, що за позивачем визнано право на спадщину в порядку спадкування за законом на АДРЕСА_4, після смерті її прабабки ОСОБА_6, яка померла 29.11.2015 року, суд приходить до висновку про витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_5.

За таких обставин, оцінюючи усі докази, які були досліджені судом під час розгляду справи в їх сукупності та розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, як того вимагає ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, яка є законним представником ОСОБА_2, до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, скасування свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності задовольнити.

Скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 23.08.2016 року № 929 видане ОСОБА_3.

Скасувати реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_6 за ОСОБА_4.

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_5.

Визнати право власності на квартиру АДРЕСА_7 за ОСОБА_2.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду.

Суддя: 21.09.2017