У х в а л а

іменем україни

15 березня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ горища, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив виділити йому у власність частину допоміжного приміщення горища, що відповідає його частці у житловому будинку, який розташований по АДРЕСА_1.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилався на те, що йому та ОСОБА_4 належить по 1/2 частини вказаного вище будинку, а рішенням Вербовецької сільської ради Косівського районного суду Івано-Франківської області від 28 лютого 2011 року йому надано дозвіл на реконструкцію 1/2 частини житлового будинку під мансардне приміщення.

Посилаючись на те, що між ним та відповідачем відсутня згода щодо користування горищем, ОСОБА_3 просив позов задовольнити.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Виділено ОСОБА_3 57/100 частини, а саме 46,5 кв. м допоміжного приміщення горища в будинку по АДРЕСА_1 відповідно до план-схеми висновку судової будівельно-технічної експертизи від 08 жовтня 2015 року № 025/БТ-15.

Залишено у власності ОСОБА_4 43/100 частини (35,10 кв. м) допоміжного приміщення горища в зазначеному будинку та зобов'язано ОСОБА_3 на означеній експертом лінії поділу влаштувати дощату перегородку.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї ОСОБА_3, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що жилий будинок реально між співвласниками не поділений, а тому частини будинку не стали об'єктом приватної власності, і хоча між сторонами встановлено порядок користування приміщеннями, горище спірного будинку залишилось у їх спільному користуванні.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, виходив з того, що норми матеріального права передбачають виділ співвласникам в натурі їх частки із спільного майна, і така можливість підтверджена висновком судової будівельно-технічної експертизи № 025/БТ-15 від 08 жовтня 2015 року, а тому врахувавши, що протягом тривалого часу між сторонами тривають суперечки з приводу вказаного горища, дійшов висновку про наявність підстав для його поділу.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно договору дарування від 18 травня 1993 року та від 25 квітня 1997 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 належить по 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1. Вказаними договорами обом співвласникам визначені у користування конкретні приміщення, у зв'язку із чим ОСОБА_3 користується 55,3 кв. м загальної площі і 41,2 кв. м житлової площі, а ОСОБА_4 - 41,7 кв. м загальної площі та 26,2 кв. м житлової площі вказаного будинку (а. с. 9, 10).

Також судами установлено, що спір між сторонами виник з приводу виділу з спільної сумісної власності горища будинку, яким сторони користується спільно; при цьому реального розподілу будинковолодіння між сторонами здійснено не було.

У технічному паспорті та експлікації приміщень до плану житлового будинку, горище не зазначено у будь-якій власності сторін (а. с. 4-8).

З матеріалів справи вбачається, що рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 травня 2015 року частково задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про захист права власності на житловий будинок та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні горищем, зобов'язано ОСОБА_3 відновити прохід до горища спірного житлового будинку, який існував до набуття сторонами права власності у 1993 та 1997 роках на належні їм частини вказаного будинку та не чинити перешкоди у користуванні цим горищем (а. с. 45-48).

Згідно з висновком № 025/БТ-15 судової будівельно-технічної експертизи від 08 жовтня 2015 року технічно можливо виділити співвласникам частину горища з її повним відокремленням відповідно до належних їм 57/100 і 43/100 частин в житловому будинку за умови відповідності їх загальних площ, що не співпадають з площами їхніх кімнат нижчих за поверховістю. Експертом надано план-схему технічно можливого реального виділу співвласникам площі горища 57/100 (46,5 кв. м) - ОСОБА_3 та 43/100 (35,10 кв. м) - ОСОБА_4 (а. с. 90 -103).

Відповідно ст. 380 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного в ній проживання.

За приписами ч. 2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється виключно за згодою усіх співвласників.

Відповідно до ст. ст. 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог ст. 183 ЦК України.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За відсутності згоди співвласників про поділ спільного майна це питання вирішується судом.

Під час вирішення зазначених спорів суди мають враховувати роз'яснення, викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок».

Зокрема, виходячи з положень ст. ст. 183, 367 ЦК України та роз'яснень, викладених у п.п. 6, 7 зазначеної постанови, виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири.

В силу ст. 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зважаючи на вищевикладене колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірний житловий будинок належить його співвласникам на праві спільної часткової власності та реально між ними не поділений, а тому частини будинку не стали об'єктом приватної власності, незважаючи на встановлення порядку користування приміщеннями, що встановлено також і судовим рішенням від 12 травня 2015 року, у зв'язку із чим місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що горище спірного будинку залишилось у їх спільному користуванні, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову та виділення ОСОБА_3 у власність частину допоміжного приміщення цього будинку - горища, що відповідає його частці у житловому будинку.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, апеляційний суд при дослідженні доказів у справі, які були досліджені місцевим судом з додержанням норм матеріального та процесуального права відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, вдався до їх переоцінки, не вказавши при цьому які норми ЦПК України порушив суд першої інстанції, у зв'язку із чим дійшов помилкового висновку про те, що допоміжне приміщення - горище в даному будинку не є приміщенням загального користування та придатне для використання для господарських потреб, оскільки відокремлене та може бути виділене в натурі як частка без створення перешкод в обслуговуванні житлового будинку.

Колегія суддів дійшла висновку, що під час встановлення фактичних обставин справи судом першої інстанції дотримані норми процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права, а тому скасовано апеляційним судом помилково.

Відповідно до положень ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 лютого 2016 року скасувати, а рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

Л.М.Мазур

Т.О. Писана

О.В. Попович