Справа № 346/4171/17
Провадження № 2/346/1964/17
23 листопада 2017 р. м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області
в складі: головуючої - судді Беркещук Б.Б.,
секретаря Матушевської Г.Д.,
з участю позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житилом, -
В С Т А Н О В И В :
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, котрого в судовому засіданні підтримала та пояснила, що вона 28 березня 1992 року зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_2, однак їх спільне життя не склалось і згідно рішення Коломийського міськрайонного суду від 30.10.2012 шлюб між ними розірвано.
Вказує, що згідно договору дарування від 08.11.2000 року, вона, позивач отримала в дар квартиру № 2 в м. Коломия по вул. Коновальця, 17. З часу розлучення і до сьогоднішнього дня відповідач не проживає в квартирі, тривалий час не турбується за спірне житло, не несе ніяких витрат по оплаті за житлово-комунальні послуги, що свідчить, що втратив будь-який інтерес до спірного житла.
Просить суд позов задовільнити та визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом - квартирою № 2 по вул. Коновальця, 17 в м. Коломия та зняти його з реєтрації за даною адресою.
Відповідачу ОСОБА_2В надсилались судові повістки по останньому відомому місцю проживання, однак в судові засідання він не зявився. Крім того у газеті Галичина від 31.10.2017р. № 79 (5329) надруковано оголошення про день і час розгляду даної справи. Однак, відповідач у судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, письмових заперечень проти позову не подав і від відповідача не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності.
Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Вислухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.
Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Ч. 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
У пункті 39 ППВССУ від 07 лютого 2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина 1 статті 405 ЦК України). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦКУкраїни. Тому стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.
Судом встановлено, що власником квартири АДРЕСА_1 є позивач ОСОБА_1, що підтверджується договором дарування квартири від 08.11.2000 р., посвідченого приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрованого в реєстрі за № 3899 (а.с.4).
У вказаній вище квартирі зареєстрований на проживання відповідач ОСОБА_2, що підтверджується довідкою Управління надання адмінпослуг відділу ведення реєстру територіальної громади № 8420 від 30.08.2017 р. та домовою книгою (а.с. 5,7-8) .
Відповідно до заочного рішення Коломийського міськрайонного суду від 30.10.2012 року шлюб між сторонами розірвано.(а.с.6)
Як зазначила позивач в спірній квартирі на даний час зареєстрований її колишній чоловік відповідач ОСОБА_2, який з 2012 року в квартирі не проживає, не бере будь-якої участі в утриманні житла, не дбає про його схоронність, не сплачує будь-яких комунальних послуг, відсутні речі відповідача у спірній квартирі.
Факт не проживання більше року відповідача в спірній квартирі підтвердили свідки ОСОБА_4 та Дем»янюк В.В. , які зазначили, що більше п»яти років відповідач ОСОБА_2 не проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1, не доглядає за квартирою, його речей особистих у квартирі не бачили.
Наявність зареєстрованого відповідача в квартирі позивача, яка належить їй на праві власності, не дає останній належним чином користуватись, володіти та розпоряджатись квартирою.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року із змінами «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» власник має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-4 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2)позбавлення права користування житловим приміщенням; 3)визнання особи безвісно відсутньою; 4)оголошення фізичної особи померлою.
Отже даний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, і положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Тобто, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм житловим приміщенням, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши одночасно одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
З огляду на це вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України).
Верховним Судом України у постанові від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11 вказано, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України).
Таким чином, аналізуючи норми даних статей, суд вбачає, що прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням вже є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, а тому додатково зобов язувати уповноважений на це орган знімати особу з реєстрації не має потреби. З даною вимогою сторона вправі звертатись до суду в разі відмови в знятті з реєстраційного обліку особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.
Згідно ст. 405 ч. 2 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.
Таким чином, суд приходить до висновку, що реєстрація відповідача у спірній квартирі, яка належить позивачу, створює перешкоди у здійсненні нею права власності та вільного користування і розпорядження вказаним майном, а тому слід визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування квартирою № 2 по вул.Коновальця, 17 в м. Коломия Івано-Франківської області.
На підставі наведеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», відповідно до ст. 405 ЦК України , ст.ст. 3, 4, 10, 11,15, 60,88 ЦПК України, керуючись ст.ст. 213, 214, 218, 223, 224, 226, 228, 232, 233 ЦПК України,-
Позов задовільнити частково.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого у ІНФОРМАЦІЯ_3 таким, що втратив право на користування житлом - квартирою № 2 в будинку № 17 по вул.Коновальця, в м. Коломия Івано-Франківської області .
В решті вимог позову відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Івано-Франківської області через суд першої інстанції шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами, які не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, у цей же строк з дня отримання копії рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в той же строк в апеляційному порядку

Суддя Беркещук Б. Б.