22-ц/775/634/2017(м)
Категорія 19 Головуючий у 1-й інстанції Харитонова Г.Л.
Суддя-доповідач Мироненко І.П.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

17 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Мироненко І.П.

суддів: Баркова В.М., Лопатіної М.Ю.

секретаря Брежнєва Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 21 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, -

в с т а н о в и л а:

В червні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 посилаючись на те, що 29 березня 2016 року, перебуваючи у місті Маріуполі він під впливом обману підписав договір позики на суму 3000 доларів США. В обґрунтування вказував, що з червня 2015 року працював у ТОВ «Магнум Груп» водієм вантажного автомобіля НОМЕР_1. 23 травня 2016 року зазначений автомобіль був завантажений у місті Одеса та 28 травня 2016 року довантажений вантажем - 8 піддонів моторної олії, фільтри, лампочки - до ТОВ «Меркурій Авто-Груп» у місті Маріуполь. Пломбу на кузові не поставили у зв'язку з пошкодженням пломбу вального тросу. У місті Мелітополь він виявив, що один піддон був викрадений з кузову його автомобіля, про що повідомив поліцію. Коли приїхав до міста Маріуполь, то при прийомі товару був складений акт нестачі на суму 136 000 грн. Його керівництво самоусунулось від вирішення цієї проблеми. На вимогу відповідача по справі ОСОБА_3, який є директором ТОВ «Меркурій Авто-Груп», він написав розписку про начебто отриманні від останнього гроші в сумі 3000 доларів США та підписав договір позики. Зробив це внаслідок дій відповідача, який ввів його в оману та він вимушений був це зробити, оскільки акт про нестачу був складений на 5000 доларів США. Просив визнати недійсним договір позики, укладений 29 березня 2016 року між ним та ОСОБА_3 з підстав, передбачених ст.ст. 230, 231 ЦК України.

В жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом про стягнення суми боргу, посилаючись на те, що 29 березня 2016 року ОСОБА_2 отримав від нього 3000 доларів США, що на той час складало 78 840 грн. 43 коп., про що був складений та підписаний договір позики і ОСОБА_2 власноруч написав розписку про отримання зазначених грошових коштів. Згідно умов договору ОСОБА_2 мав повернути гроші у строк до 29 вересня 2016 року. Свої зобов'язання відповідач не виконав, гроші не повернув. Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму боргу у розмірі 79 913 грн. 40 коп. та судові витрати.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 червня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено. Позов ОСОБА_3 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 78 090 грн. та судовий збір у розмірі 780 грн. 90 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, а у задоволені позову ОСОБА_3 відмовити. В обґрунтування вказував, що судом не було витребувано документи з міста Мелітополь, які б підтвердили факт крадіжки, а також документи приймання товару у місті Маріуполь. Не був допитаний відповідач ОСОБА_3 стосовно питання змушення ОСОБА_2 співробітниками поліції підписувати договір та розписку про борг у розмірі 3000 доларів США та стосовно того, де о 23-00 годині ОСОБА_3 взяв грошові кошти. Також не були допитані свідки, які були присутні при підписанні договору та розписки під впливом поліції.

Позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явились, заяв про відкладення розгляду справи не надали.

Виходячи з положень ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів розглянула справу за відсутністю осіб, що не з'явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4, який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

За правилами ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено той факт, що на момент укладення договору позики він діяв під впливом обману чи внаслідок застосування до нього фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, а інших підстав визнання угоди недійсною ним не заявлялось. Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд виходив з доведеності факту отримання грошових коштів ОСОБА_2 та неповернення суми боргу у визначені строки.

З таким висновком суду колегія суддів не може не погодитись виходячи з наступного.

Статтею 64 ЦПК України визначено, що письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд має право вимагати додання оригіналу.

Оригінали письмових доказів, як зазначено у ст.138 ЦПК України, до набрання судовим рішенням законної сили повертаються судом за клопотанням осіб, які їх подали, якщо це можливо без шкоди для розгляду справи. У справі залишається засвідчена суддею копія письмового доказу.

Як вбачається з матеріалів до справи долучені посвідчені судом копія договору позики, укладеного між сторонами 29 березня 2016 року, та розписка ОСОБА_2 (а.с.11-112, 61).

За таких обставин, апеляційний суд залучив до матеріалів справи надані представником відповідача ОСОБА_5 оригінали договору позики від 29 березня 2016 року та розписки ОСОБА_2, оскільки такі докази мають суттєве значення по справі для правильного вирішення, що відповідає положенням ч.2 ст.303 ЦПК України.

Як вбачається з оригіналу договору позики від 29 березня 2016 року, ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 3000 доларів США, а ОСОБА_2 зобов'язався їх повернути до 29 вересня 2016 року.

Факт передачі грошей підтверджується написаною власноруч розпискою ОСОБА_2

Згідно ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.3, ст.627 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору. Сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або речей, визначених родовими ознаками.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу). Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно роз'яснень, наданих у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення: природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Внутрішня воля потерпілого на вчинення правочину відповідає його зовнішньому волевиявленню, однак її формування відбувається не вільно, а під впливом обману з боку інших осіб. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст.230 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним, тобто він є оспорюванним.

У п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що при вирішення спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст.231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися у незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.

Частиною 1 ст.60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, оцінив надані сторонами докази та керуючись ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору позики від 29 березня 2016 року недійсним на підставі ч.1 ст.230, ч.1 ст.231 ЦК України.

Позивачем не було надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, в правоохоронні органи із заявою про насильницькі дії ОСОБА_3 або іншої особи ОСОБА_2 не звертався і не довів в судовому засіданні, що на нього було здійснено психічне насильство; об'єктивних даних про наявність в діях ОСОБА_3 злочинного наміру або інших обставин, що суперечать закону та виключають дійсність договору позики в судовому засіданні встановлено не було.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо не витребування судом у відповідача документів про приймання товару, адже за поясненнями представника позивача співробітництво останнього з ТОВ «Магнум Груп» документально оформлено не було, оспорюваний договір позики укладено між фізичними особами.

Доводи апеляційної скарги щодо не витребування судом інформації про крадіжку є неспроможними і спростовуються матеріалами справи (а.с.79), а саме довідкою Мелітопольського відділу поліції від 08 лютого 2017 року про реєстрацію 29 березня 2016 року заяви ОСОБА_2 про скоєння крадіжки та відкриття за цим фактом кримінального провадження за ознаками ч.1 ст.185 КК України, наданої на запит суду.

Доводи апеляційної скарги наведених висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться виключно до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

За положеннями ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

На підтвердження виконання умов договору позики позивач ОСОБА_2 29 березня 2016 року видав ОСОБА_3 розписку про отримання грошових коштів в сумі 3000 доларів США.

Факт передачі грошових коштів підтверджено також показами, допитаного у судовому засіданні свідка ОСОБА_6

З урахуванням наведених вимог закону, наявність розписки у кредитора свідчить про існування боргу.

За таких обставин, факт отримання позивачем ОСОБА_2 грошових коштів та не повернення суми боргу у визначенні строки підтверджено, а тому позовні вимоги ОСОБА_3 в цій частині є обґрунтованими.

Зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Проте, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання і в іноземній валюті (ст.524 ЦК України).

Згідно з положеннями ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з офіційного курсу НБУ долара США до національної валюти України на час розгляду справи (21 червня 2017 року), який становив: 100 доларів США = 2603,4880 грн. (а.с. 97).

Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 Зазначені висновки відповідають обставинам справи й узгоджуються з нормами матеріального права.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв'язку з чим апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: В.М. Барков

М.Ю. Лопатіна