Ухвала

іменем україни

15 березня 2017року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів:Євграфової Є.П., ЄвтушенкоО.І., Завгородньої І.М., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа - орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради, про позбавлення батьківських прав, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2016 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області від 19 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про позбавлення батьківських прав.

Посилаючись на те, що він та відповідач є батьками дочки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6 ухиляється від виконання батьківських обов'язків по вихованню дочки ОСОБА_7, матеріальної допомоги не надає, аліменти не сплачує, не цікавиться життям, навчанням, здоров'ям дитини, не піклується про фізичний і духовний розвиток, не забезпечує необхідний медичний догляд.

В зв'язку з викладеним позивач просив суд позов задовольнити шляхом позбавлення відповідача батьківських прав.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області від 19 липня 2016 року відмовлено в задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню виходячи з наступного.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 січня 2000 року по 07 червня 2013 року, який розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва.

Від шлюбу мають дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28 вересня 2009 року № 951 визначено участь ОСОБА_6 у вихованні дитини.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 листопада 2012 року з ОСОБА_6 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_5 на дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 червня 2013 року та додатковим рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 жовтня 2013 року визначено місце проживання ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_5

У висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 20 січня 2016 року № 187/02-02-01-22/14/16 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_6 зазначено, що є доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_6 по відношенню до неповнолітньої дочки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки вона на протязі тривалого часу вихованням дитини не переймається, нехтує своїми батьківськими обов'язками, за період навчання доньки в школі з 5 по 8 клас жодного разу не приходила до школи, не підтримує зв'язку з класним керівником та вчителями, не цікавиться навчанням та життям доньки.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, встановлено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно зі ст. 12 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України).

Пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Як зазначено в п. п. 15-17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов'язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили характер спірних правовідносин й вірно застосували положення норм матеріального права, й оцінивши всі забрані у справі докази, дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами свідоме нехтування відповідачем материнськими обов'язками стосовно дочки та ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, та з того, що позбавлення особи батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків.

Зазначені висновки судів відповідають обставинам справи й узгоджуються з нормами матеріального права.

Судами як першої, так і апеляційної інстанцій дотримані вимоги цивільного процесуального закону, всебічно, повно й об'єктивно з'ясовані обставини справи та надана їм належна оцінка. Судами було обґрунтовано чому вони не взяли до уваги висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради про позбавлення батьківських прав та заяву доньки сторін по справі.

Згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судами при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

За таких обставин, підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, оскільки висновки судів зроблені вірно.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2016 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області від 19 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Є.П. Євграфова

О.І.Євтушенко

І.М. Завгородня

Г.І. Мостова