Справа № 128/1432/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

13 листопада 2017 року м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Бондаренко О.І.

секретаря судового засідання Шеванюк О.О.

за участю представника

позивача - відповідача ОСОБА_1

представника

відповідача - позивача, третьої особи ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Гавришівської сільської ради Вінницького району Вінницької області про визнання недійсним та скасування рішення сесії Гавришівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, визнання недійсними свідоцтв про право сумісної часткової власності, визнання незаконним та скасування державної реєстрації права власності; зустрічною позовною заявою ОСОБА_5, за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_6 до Гавришівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування рішення від 26.03.1996 року 6 сесії 22 скликання Гавришівської сільської ради народних депутатів Вінницького району Вінницької області в частині виділення ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,25 га для ведення домашнього господарства та вилучення її у ОСОБА_7, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до суду з даним позовом, в подальшому уточнивши його. В позовній заяві ОСОБА_4 посилається на те, що у 1996 році його мати ОСОБА_7 звернулася до Гавришівської сільської ради народних депутатів про поділ земельної ділянки розміром 0,50 га, яка була в її користуванні, та виділенні частини розміром 0,25 га своєму синові ОСОБА_4 26.03.1996 року на 6 сесії 22 скликання Гавришівської сільської ради народних депутатів було прийнято рішення виділити ОСОБА_4 земельну ділянку розміром 0,25 га для ведення домашнього господарства шляхом вилучення її у ОСОБА_7

Однак, нещодавно позивачу стало відомо, що зазначену земельну ділянку приватизовано його племінниками ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Згідно виписки з погосподарської книги земельна ділянка розміром 0,50 га рахується по 1996 рік, а з 1996 року до 2000 року вона зазначена розміром 0,35 га.

В 2000 році ОСОБА_7 подарувала онукам будинок, новозбудований на ділянці спільного користування, яка залишилася нерозділеною внаслідок незакінчених дій.

У 2010 році ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі технічного паспорту на будинок звернулися до сесії Гавришівської сільської ради Вінницького району Вінницької області про надання дозволу на виготовлення документів на ділянку площею 0,40 га та отримали рішення сільської ради від 02.07.2010 року, а 15.12.2014 року отримали дозвіл на приватизацію вже 0,48 га. Тобто, позивач вважає, що сільською радою прийняті незаконні рішення.

10.07.2017 року в судовому засіданні представником позивача було подано заяву про уточнення позовних вимог, яку ухвалою суду було прийнято до розгляду. Згідно уточнених позовних вимог, представник позивача вважає, що сама по собі наявність рішення відповідного органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки громадянам з порушенням законності є достатньою підставою для задоволення позову згідно ст. 16 ЦК України у звязку з порушенням ст. 328 ЦК України.

Тому просить визнати недійсними та скасувати рішення Гавришівської сільської ради 34 сесії 5 скликання від 02.07.2010 року про виготовлення документації та рішення Гавришівської сільської ради Вінницького району Вінницької області 34 сесії 6 скликання від 15.12.2014 року про виділення у часткову власність земельних ділянок ОСОБА_5 та ОСОБА_6; визнати недійсними свідоцтва з індивідуальними номерами 32425167, 32426816 про право сумісної часткової власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на земельні ділянки :02:002:0081 та :02:002:0082; визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на земельні ділянки :02:002:0081 та :02:002:0082.

ОСОБА_5 зустрічний позов обґрунтовує тим, що рішенням від 26.03.1996 року 6 сесії 22 скликання Гавришівської сільської ради народних депутатів Вінницького району Вінницької області вирішено виділити ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,25 га для ведення домашнього господарства, вилучивши її в ОСОБА_7. Про існування вказаного рішення їй стало відомо лише після ознайомлення з матеріалами справи за позовом ОСОБА_4

Вважає рішення Гавришівської сільської ради народних депутатів Вінницького району Вінницької області від 26.03.1996 року незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Вона та ОСОБА_6 являються співвласниками будинковолодіння та земельних ділянок площею 0,25 га і 0,2302 га за адресою: с. Гавришівка, вул. Г.Куцого, 6, Вінницького району Вінницької області. З 1953 року дані земельні ділянки перебували в користування їхньої баби ОСОБА_7

Згідно спірного рішення в ОСОБА_7 була вилучена земельна ділянка площею 0,25 га та передана в користування ОСОБА_4

Відповідно до ст.31 ЗК України (в редакції, яка діяла на 1996 рік) вилучення (викуп) земельних ділянок з метою передачі їх у власність або надання у користування громадянам, підприємствам, установам і організаціям провадиться за згодою власників землі землекористувачів на підставі рішення Верховної ОСОБА_8 України, місцевих ОСОБА_8 народних депутатів.

Згідно ст.29 ЗК України (в редакції, яка діяла на 1996 рік) така згода мала бути надана у вигляді заяви. Проте, таку заяву ОСОБА_7 не надавала.

Крім того, на час ухвалення спірного рішення будинковолодіння за адресою: с. Гавришівка, вул. Г.Куцого, 6, Вінницького району Вінницької області перебувало у спільній частковій власності ОСОБА_7 та її батька ОСОБА_9

Згідно ст.30 ЗК України (в редакції, яка діяла на 1996 рік) при переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих обєктів.

Тобто, на момент ухвалення спірного рішення земельна ділянка площею 0,25 га, яка була вилучена у ОСОБА_7, перебувала у спільному користуванні ОСОБА_7 та ОСОБА_9 Проте, згода на вилучення земельної ділянки з користування ОСОБА_9 не надавалася.

Оскільки зазначені вимоги законодавства не були дотримані при прийнятті спірного рішення, воно є незаконним. Тому позивач просить суд визнати протиправним (скасувати) рішення від 26.03.1996 року 6 сесії 22 скликання Гавришівської сільської ради народних депутатів Вінницького району Вінницької області в частині виділення ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,25 га для ведення домашнього господарства та вилучення її у ОСОБА_7.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом за довіреністю ОСОБА_1 позовні вимоги ОСОБА_4 підтримує в повному обсязі при обставинах, викладених у позовній заяві, просить їх задовольнити, зустрічні позовні вимоги не визнає з підстав, зазначених в письмових запереченнях на зустрічну позовну заяву. В запереченнях на зустрічний позов представник позивача за первісним позовом зазначає, що ОСОБА_5 в зустрічній позовній заяві вказано неправдиві відомості, які не відповідають дійсним обставинам справи, а саме: суду не надано жодного доказу щодо заявленого порушення вимог законодавства при прийнятті рішення сільською радою в 1996 році; земельна ділянка виділялася ОСОБА_4 та ОСОБА_9 в один і той самий день одним і тим самим рішенням сільської ради; рішення приймалося виключно у межах волевиявлення ОСОБА_7 з метою поділу ділянки між її сином ОСОБА_4 та чоловіком її дочки ОСОБА_8; рішення про розділ ділянки на дві по 0,25 га жодним чином не оспорюваллося особами, які мали відношення до цього ні ОСОБА_7 при житті, ні ОСОБА_4. ні ОСОБА_9 після її смерті; після рішення про розділ ділянки ОСОБА_7 площею 0,50 га вона дійсно з 1996 року перейшла у спільне користування, але ОСОБА_4 та ОСОБА_9, а не ОСОБА_10П. та ОСОБА_7; вилучення земельної ділянки з користування ОСОБА_4 не відбувалося ні для ОСОБА_5, ні для ОСОБА_6 (а.с.102).

Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_5, відповідача за первісним позовом та третьої особи за зустрічним позовом ОСОБА_6 за договором про надання правової допомоги ОСОБА_2 позовні вимоги не визнає, просить відмовити в їх задоволенні, зустрічні позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити.

Представник відповідача за первісним позовом та зустрічним позовом Гавришівської сільської ради Вінницького району Вінницької області за довіреністю ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_4 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 не визнає.

Заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд приходить до такого висновку.

Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що згідно записів в погосподарських книгах Гавришівської сільської ради Вінницького району Вінницької області з 1953 року по 1995 рік за погосподарським номером ОСОБА_11 Леонтійоввича (після його смерті ОСОБА_7) в с. Гавришівка, вул. Г.Куцого, 6 рахується земельна ділянка площею 0,50 га. З 1996 року за даним домогосподарством рахується земельна ділянка площею 0,35 га (а.с.8, 84).

Також судом встановлено, що рішенням від 26.03.1996 року 6 сесії 22 скликання Гавришівської сільської ради народних депутатів Вінницького району Вінницької області вирішено виділити ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,25 га для ведення домашнього господарства, вилучивши її в ОСОБА_7 (а.с.7 зі звороту, 114).

З матеріалів справи, а саме: з протоколу 6 сесії 22 скликання Гавришівської сільської ради народних депутатів Вінницького району Вінницької області, вбачається, що згаданим рішенням від 26.03.1996 року вирішено виділити земельну ділянку ОСОБА_9 розміром 0,25 га, вилучивши її у ОСОБА_7, в звязку з даруванням нею 17/20 жилого будинку (а.с.41-42).

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.12.2003 року, ОСОБА_5 після смерті 18.12.2000 року ОСОБА_7 отримала спадкове майно: 3/20 частин будинковолодіння з господарськими будівлями, розташованого в с. Гавришівка, Вінницького району Вінницької області по вул. Г.Куцого, 6; земельну частку (пай) у землі, яка перебуває в колективній власності КСП «Зоря», що знаходиться в с. Гавришівка, Вінницького району Вінницької області, розміром 2,29 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) (а.с.103).

Відповідно до копії договору дарування від 23.03.1998 року ОСОБА_9 подарував ОСОБА_12 1/4 частину жилого будинку, що знаходиться в с. Гавришівка по вул. Г.Куцого, 6, Вінницького району Вінницької області (а.с.104).

Згідно копії договору дарування від 22.03.1998 року ОСОБА_9 подарував ОСОБА_6 3/5 частин жилого будинку, що знаходиться в с. Гавришівка по вул. Г.Куцого, 6, Вінницького району Вінницької області (а.с.105).

Також судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності серії СТА № 533527, виданого 20.01.2015 року, належить на праві приватної спільної часткової власності по 1/2 частині земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) розміром 0,25 га, кадастровий номер :02:002:0081, що розташована в с. Гавришівка, вул. Г.Куцого, 6, Вінницького району Вінницької області (а.с.112).

Згідно копії свідоцтва про право власності серії СТА № 533528, виданого 20.01.2015 року, вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 належить на праві приватної спільної часткової власності по 1/2 частині земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства розміром 0,2302 га, кадастровий номер :02:002:0082, що розташована в с. Гавришівка, вул. Г.Куцого, 6, Вінницького району Вінницької області (а.с.113).

Відповідно до відповіді від 06.02.2017 року № 18, наданої на адвокатський запит, встановлено, що в архівних документах 6 сесії 22 скликання Гавришівської сільської ради від 26 березня 1996 року заяв громадян ОСОБА_4 про виділення йому земельної ділянки площею 0,25 га та ОСОБА_7 про вилучення в неї земельної ділянки 0,25 га не виявлено (а.с.128).

Вирішуючи спір, що склався між сторонами, суд виходить з таких норм законодавства.

Право власності громадян та юридичних осіб на землю гарантується ст.14 Конституції України, відповідно до положень частини 2 якої це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

У відповідності до ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Частиною першою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно ч.2 ст.116 ЗК України набуття права на землю громадянами і юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

При цьому безоплатна передача земельних ділянок у власність провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації (ч.3 ст.116 ЗК України).

Відповідно до ст.118 ЗК України громадяни, зацікавленні в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень визначених ст.122 Земельного кодексу України. Після цього, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 Земельного кодексу України, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обовязкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Із зазначених норм випливає, що отримання земельної ділянки у власність або в користування супроводжується різними діями зацікавленої особи, прийняттям відповідних рішень органу місцевого самоврядування (щодо дачі згоди на розроблення проекту відведення земельної ділянки, про затвердження проекту відведення та про передачу земельної ділянки).

Відповідно до ст.ст.125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Частиною 1 статті 120 ЗК України визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Відповідно до ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом визнання недійсними актів органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та (або) визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Обовязковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у звязку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів особи.

Згідно ч.1 ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Статтею 158 ЗК України передбачено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян.

З розяснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», вбачається, що при вирішенні в судовому порядку питання про недійсність документів, виданих на підставі переглянутого рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про скасування свого рішення, за яким земельна ділянка була неправомірно одержана у власність чи користування, слід враховувати Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), відповідно до пункту 5 мотивувальної частини якого органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність.

З 1 січня 2002 року відповідно до статті 125 ЗК України право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 2 травня 2009 року у відповідності із Законом України від 5 березня 2009 року № 1066-VI право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

При переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК України Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V і згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

Відповідно до ст.19 ЗК України (в редакції 1990 року, тобто на час виникнення спірних правовідносин) надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні, іншому громадянину, підприємству, установі, організації провадиться лише після вилучення (викупу) цієї ділянки в порядку, передбаченому статтями 31 і 32 цього Кодексу. Надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок . Розробку проектів відведення земельних ділянок, перенесення їх меж у натуру (на місцевість) і виготовлення документів, що посвідчують право користування землею, здійснюють державні та інші землевпорядні організації. Підприємство, установа, організація та громадяни, заінтересовані в одержанні земельних ділянок, звертаються з відповідним клопотанням (громадянин з заявою) до місцевої ОСОБА_8 народних депутатів, яка має право надавати земельні ділянки. Клопотання про відведення ділянок, що надаються Верховною ОСОБА_8 України, подаються до обласної, Київської, Севастопольської міської ОСОБА_8 народних депутатів. До клопотання додаються: копія генерального плану будівництва або інші графічні матеріали, що обгрунтовують розмір намічуваної для відведення площі, титульний список або довідка про фінансування будівництва, проект рекультивації земель, інші матеріали. У заяві громадянина про надання земельної ділянки вказуються бажані її розмір і місце розташування, мета використання. Відповідна місцева ОСОБА_8 народних депутатів розглядає клопотання (заяву) у строк не більше місяця, дає дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки і одночасно повідомляє про це ОСОБА_8 народних депутатів, на території якої розташована намічувана для відведення земельна ділянка. Проект відведення земельної ділянки погоджується з власником землі або землекористувачем та подається до сільської, селищної, міської ОСОБА_8 народних депутатів, яка розглядає його у місячний строк і в межах своєї компетенції приймає рішення про надання земель.

Згідно ст.22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Статтею 23 ЗК України (в редакції 1990 року) визначено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними ОСОБА_8 народних депутатів.

Відповідно до норм ст.30 ЗК України 1990 року при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості

поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів.

Статтею 31 ЗК України 1990 року передбачено, що вилучення (викуп) земельних ділянок з метою передачі їх у власність або надання у користування громадянам, підприємствам, установам і організаціям провадиться за згодою власників землі і землекористувачів на підставі рішення Верховної ОСОБА_8 України, місцевих ОСОБА_8 народних депутатів.

Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Крім того, необхідно звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Тому суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності, аналізуючи вищезазначені норми чинного законодавства та законодавства, чинного на час виникнення спірних правовідносин, приходить до висновку, що відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 правомірно набуто у власність спірні земельні ділянки, будь-яких порушень ні з їхнього боку, ні зі сторони Гавришівської сільської ради Вінницького району Вінницької області при цьому допущено не було, позивач ОСОБА_4 не являвся та не являється на даний час ні власником, ні користувачем земельної ділянки розміром 0,25 га для ведення домашнього господарства, оскільки ним не було дотримано механізму отримання у власність чи користування такої земельної ділянки, передбаченої законодавством, а тому всі позовні вимоги ОСОБА_4 є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 суд приходить до такого висновку.

Як уже зазначалося вище, статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Звертаючись з зустрічним позовом про визнання протиправним (скасування) рішення від 26.03.1996 року 6 сесії 22 скликання Гавришівської сільської ради народних депутатів Вінницького району Вінницької області в частині виділення ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,25 га для ведення домашнього господарства та вилучення її у ОСОБА_7, ОСОБА_5 не надала достатніх та допустимих доказів на підтвердження факту порушення її прав прийняттям такого рішення, тому її зустрічні позовні вимоги також задоволенню не підлягають з підстав, викладених вище.

На підставі наведеного, керуючись ЗК України (в ред. 1990 року), ст. ст. 81, 116, 118, 120, 125, 126, 152, 155, 158 ЗК України, ст. ст. 316, 327, 373, 377 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 27, 60, 61, 88, 209, 212, 214, 215 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Гавришівської сільської ради Вінницького району Вінницької області про визнання недійсним та скасування рішення сесії Гавришівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, визнання недійсними свідоцтв про право сумісної часткової власності, визнання незаконним та скасування державної реєстрації права власності відмовити.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5, за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_6 до Гавришівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування рішення від 26.03.1996 року 6 сесії 22 скликання Гавришівської сільської ради народних депутатів Вінницького району Вінницької області в частині виділення ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,25 га для ведення домашнього господарства та вилучення її у ОСОБА_7 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Вінницької області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: