Справа № 494/178/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2017 року м. Березівка

Березівський районний суд Одеської області у складі:

судді Римаря І.А.,

за участю: секретаря судового засідання Козубенко О.О.,

позивача ОСОБА_1 (особисто),

представника позивача ОСОБА_2 (по довіреності),

відповідача - ОСОБА_3 (особисто),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Березівка Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,-

В С Т А Н О В И В:

24.02.2017 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Позивач у позовній заяві зазначила, що 12.04.2012 року помер її батько ОСОБА_4, після його смерті залишилось спадкове майно, а саме: дві земельні ділянки площею по 10 га кожна, що розташовані на території Ряснопільської сільської ради Березівського району Одеської області, призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. ОСОБА_1 вказала, що окрім неї спадкоємцем першої черги також є ОСОБА_3. ОСОБА_1 також зазначила, що на час відкриття спадщини, в період закінчення шестимісячного строку вступу в права, а саме в період з 20.IХ.2012 року по 18.Х.2012 року перебувала на стаціонарному лікуванні з діагнозом вітообразний перелом правої ноги без зміщення. Позивач вказала, що 24.01.2017 року звернулась до приватного нотаріуса з питання прийняття спадщини після смерті батька, але нотаріусом було рекомендовано звернутися до суду з приводу надання додаткового строку для прийняття спадщини. У звязку з вищевказаним позивач просить суд задовольнити її заяву.

У судовому засіданні 14.03.2017 року представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали повністю, посилаючись на обґрунтування зазначені у позовній заяві. Вказав, що позивач дійсно хворіла, також у неї хворіли діти, потім шукала документи, тому вона не могла вчасно звернутися до нотаріуса з питання прийняття спадщини.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги визнав та не заперечував щодо їх задоволення

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та позивача, відповідача, оцінивши і проаналізувавши докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 3 Цивільно процесуального кодексу України від 18.03.2004 № 1618-IV (далі ЦПК України) «кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів».

Згідно зі ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідачем по справі позивачем визначено ОСОБА_3 та як встановлено вище - визнав позов.

Частиною 4 статті 174 ЦПК України передбачено «у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову...».

Суд вважає зазначити, що відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу підставу та предмет позову може визначити виключно позивач. Суд не вправі визначити предмет, підставу (інше), сторін позову також у зв`язку із принципом змагальності цивільного процесу.

При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати коло спадкоємців, які прийняли спадщину.

Суд вважає за необхідне розяснити, що належними відповідачами у спорах про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є спадкоємці, які прийняли спадщину, або територіальні громади в особі органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Водночас у судовому засіданні сторони зазначили, що у них є матір ОСОБА_5, проте вона відповідачем по справі не вказана, оскільки розлучилась із батьком ОСОБА_4 близько 30 років. Доказів на підтвердження цього не надали.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»), при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини.

Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року зі змінами та доповненнями (далі ЦК України): «Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців)».

У ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Судом встановлено: 13.04.2012 року помер ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть, яке видане Березівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №06 (а.с.7).

Відповідно до свідоцтва про народження серії І-КИ №616975 батьком ОСОБА_6 є ОСОБА_4 (а.с.5), згідно свідоцтва про шлюб серії І-АМ №104852 ОСОБА_6 після одруження змінила прізвище на «Грач» (а.с.6).

Відповідно до довідки Ряснопільської сільської ради Березівського району Одеської області №13/02-23 від 12.01.2017 року (а.с.9) ОСОБА_4 з 13.04.2012 року по день смерті був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Інших осіб зареєстрованих за вищевказаною адресою не має.

Згідно зі ст.1217 ЦК України: «Спадкування здійснюється за заповітом та за законом».

Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини.

З урахуванням частини 1, 2 ст. 1269 ЦК України: «Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто».

Судом встановлено, що позивач звернувся до приватного нотаріуса Березівського районного нотаріального округу Одеської області з заявою про прийняття спадщини, однак їй надано лист-розяснення від 24.01.2017 року щодо пропущення строку на прийняття спадщини та відсутності документів права власності на спадкове майно (а.с.10).

Відповідно до частини 1 ст. 1270 ЦК України : «Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини».

Статтею 1272 ЦК України передбачено: «Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини».

В п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначається, що поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов'язані з об'єктивними, істотними труднощами для спадкоємців на вчинення цих дій.

При вирішенні справ про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини слід також враховувати, що додатковий строк визначається у разі, якщо суд визнає причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними. У зазначеній категорії справ є обов'язковим обґрунтування в мотивувальній частині судового рішення поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Позивач та її представник вказали, що пропустила строк із того, що ОСОБА_1 хворіла, потім хворіли діти позивача та також певний час шукали документи на спадкове майно, а тому вони пропустили строк з поважних причин.

У матеріалах справи міститься лише виписка із медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_1 (а.с.8) та як зазначено у позовній заяві (а.с.2 зв.бік) про те, що позивач « … в період до закінчення шестимісячного строку вступу в спадкові права, а саме в період з 20.ІХ.2012 року по 18.Х.2012 року знаходилась на стаціонарному лікуванні з діагнозом неводний віто образний перелом правої ноги без зміщення.». Інших доказів які б підтверджували поважність пропуску шестимісячного строку з моменту смерті батька та до моменту подачі позовної заяви не надано.

Твердження позивача про те, що хворіли діти та шукали документи, суд трактує як її припущення, оскільки доказів вказаного також не надано.

Обєктивних, непереборних, істотних труднощів у позивача для вчинення нею дій по поданню до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті батька не було. Обставини, на які посилається позивач, такими не є. Безспірни та поважних причин пропуску строку на прийняття спадщини позивач не навів.

Посилання позивача на хворобу як на поважність причин пропуску строку звернення для прийняття спадщини, - судом не заслуговує на увагу, оскільки вона підтверджує лише знаходження позивача на лікуванні з 20.ІХ.2012 року по 18.Х.2012 року, інших доказів не надано.

Разом з тим, пунктами 3.5, 3.23, 3.24 глави 10 «Видача свідоцтв про права на спадщину» Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, в окремих випадках, коли фізична особа не може з'явитися в зазначене приміщення, передбачено можливість надіслання заяви про прийняття спадщини поштою.

Таким чином, чинне законодавство України передбачає декілька варіантів порядку реалізації громадянами права подання заяви про прийняття спадщини. У випадку, якщо фізична особа за станом свого здоров'я або іншими причинами не має можливості прийти до нотаріальної контори, то така особа може запросити нотаріуса додому, до лікарні , тощо для особистого написання заяви у присутності нотаріуса або ж направити таку заяву поштою з обов'язковим засвідченням справжності підпису заявника.

Тобто, переважну більшість часу, який надається спадкоємцю для прийняття спадщини, позивач мав можливість реалізувати своє право, але не зробив цього та не надав переконливих доказів неможливості звернення його до нотаріуса.

Позивач не скористалась жодним з зазначених способів реалізації свого права та окрім того, без поважних причин пропустила встановлений чинним законодавством строк для подання заяви про прийняття спадщини.

Оскільки впродовж 6 місячного строку, встановленого законом для прийняття спадщини, після смерті батька, позивач не звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, на час смерті батька, позивач разом з ним не проживала та не була зареєстрована, тому вона пропустила строк для прийняття спадщини, встановлений ст. 1270 ЦК України. Суд вважає, що позивачем не доведено переконливих підстав поважності причин несвоєчасного звернення з заявою про прийняття спадщини після смерті батька, тому підстав для надання їй додаткового строку для прийняття спадщини суд не вбачає.

Водночас, у судовому засіданні позивач та його представник зазначили, що у батька після смерті залишились дві земельні ділянки площею по 10 ,0 га кожна, які розташовані на території Ряснопільської сільської ради Березівського району Одеської області, цільове призначення їх для ведення товарного сільськогосподарського призначення.

Проте жодного доказу або документу, які б підтверджували ці обставини останніми не надано.

Окрім того, під час судового засідання 14.03.2017 року позивачу та її представнику неодноразово суд пропонував можливість заявлення клопотань про надання (витребування) доказів або залучення додаткових доказів, проте останні вважали достатніми вказані докази, які містяться у матеріалах справи. Також ОСОБА_1 повідомила, що будь-яких труднощів або перешкод у збиранні доказів у неї не було.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно п. 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві.

Ст. 49 ч.1 п. 2 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальних дії, якщо не подано відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

На підставі викладеного, враховуючи що в судовому засіданні, як із самої позовної заяви та додатків до неї, так і з пояснень представника позивача встановлено, що ОСОБА_1, подавши заяву про прийняття спадщини після смерті батька не надала підтверджуючого належність спадкодавцеві майна, правовстановлюючих документів на земельні ділянки по 10 га., хоча цей обов'язок покладено діючим законодавством саме на неї, а тому суд вважає, що нотаріус відмовляючи у вчиненні нотаріальної дії, діяв відповідно до вимог діючого законодавства.

Позивачем не надано доказів, що оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно втрачені або викрадені, а саме не підтверджено належними доказами. Отже, втрату правовстановлюючих документів на спадкове майно судом не встановлено.

Крім цього, позивач не надав доказів, що вона не має можливості отримати дублікати правовстановлюючих документів для подання нотаріусу з метою отримання свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, жодним чином не обґрунтувала свого висновку, а матеріали справи не містять доказів, що вона зверталась до реєструючих органів з метою отримання таких, та їй відмовили у видачі таких.

Підсумовуючи, суд також вважає зазначити, що для обставини щодо визначення додаткового строку для прийняття спадщини за законом, ОСОБА_1 необхідно мати правовстановлюючі документі на спадкове майно, оскільки встановлені судом обставини повинні породжувати певні наслідки, а не лише констатувати їх, тобто суд повинен бути впевнений, що визначення додаткового строку в подальшому буде слугувати для отримання наявного спадкового майна.

Виходячи з вище викладених обставин справи, які були встановлені у судовому засіданні, та нормативних положень Законів України, ураховуючи практику Верховного Суду України, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 60, 79, 88, 209, 212-215, 218 Цивільно-процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції в 10-денний строк з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10-ти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 16.03.2017 року.

Суддя І.А. Римар