Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді - Боймиструка С.В., суддів: Ковальчук Н.М., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю.,

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Рівненського міського суду від 21 грудня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_6 до Державного підприємства "Рівненський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Міністерство економічного розвитку і торгівлі України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Рівненського міського суду від 21 грудня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до Державного підприємства "Рівненський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Міністерство економічного розвитку і торгівлі України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_6 покликається на його незаконність та необґрунтованість через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказував, що жодною нормою Конституції та Законів України або будь-яких інших нормативно-правових актів не надано прав та повноважень ні Мінекономрозвитку, ні його очільнику (міністру) на нарахування та безпосередню виплату заробітної плати для працівників та посадових осіб державних підприємств, в тому числі і тих, що належать до сфери управління такого міністерства, а тому висновок суду першої інстанції, що ДП «Рівнестандартметрологія» не є належним відповідачем в даній справі є невірним і не обґрунтованим, оскільки суд не може зобовязати центральний орган виконавчої влади здійснити дії, які такий орган не може здійснити, адже не уповноважений на них в силу закону.

Зазначав, що п. 9.6 Статуту ДП «Рівнестандартметрологія» встановлено, що джерелом коштів на оплату праці працівників підприємства є частина доходу, одержаного в результаті його господарської діяльності, а в п. 3.1. Контракту №1 від 13.01.2014 року укладеного з ОСОБА_6 та Міністерством економічного розвитку і торгівлі України зазначено, що «за виконання обовязків, передбачених цим контрактом, генеральному директору нараховується заробітна плата за рахунок частки доходу, одержаного Підприємством у результаті його господарської діяльності...». Отже, вважав, що саме ДП «Рівнестандартметрологія» є належним відповідачем, а не Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, як зазначив суд.

Звертав увагу на те, що навіть представник ДП «Рівнестандартметрологія» визнала, що виплата заробітної плати керівнику здійснюється саме підприємством-відповідачем, а не Міністерством економічного розвитку і торгівлі України, однак вказану обставину не було враховано судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення.

Зважаючи на те, що оскільки під час розгляду даної справи у суді першої інстанції було встановлено факт незаконного звільнення позивача ОСОБА_6 з роботи у ДП «Рівнестандартметрологія», а також те, що за весь час з дати звільнення і до часу винесення рішення судом у цій справі він не був допущений до роботи, а відповідно рішення Апеляційного суду Рівненської області у справі в частині поновлення на роботі так і не виконано, то з огляду на вищевказані норми матеріального права позивач має право на стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (розрахунок, здійснений позивачем сум, наявний в матеріалах справи).

З цих підстав просив рішення Рівненського міського суду від 21 грудня 2016 року скасувати. Прийняти нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Представник ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_1 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.

Представники ДП «Рівнестандартметрологія» ОСОБА_3 та ОСОБА_2 просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін. На підтвердження своєї правової позиції подали заперечення на апеляційну скаргу та письмові пояснення.

Аналогічну позицію підтримали в суді представники третьої особи ., ОСОБА_4, ОСОБА_5.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивача ОСОБА_6 рішенням апеляційного суду рівненської області від 15 лютого 2016 року було поновлено на роботі на посаді генерального директора Державного підприємства «Рівненський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», позов останнього було заявлено до Міністерства економічного розвитку і торгівлі, і саме це Міністерство приймало участь у розгляді справи в якості відповідача.

Однак, до часу розгляду даної справи, рішення суду про поновлення позивача ОСОБА_6 на роботі - Міністерством економічного розвитку і торгівлі України в добровільному порядку не виконане.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов висновку, що Державне підприємство «Рівненський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» є неналежним відповідачем по справі, а тому не може нести відповідальність за незаконне звільнення та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, так як роботодавцем є Міністерство, та затримку виконання рішення суду про поновлення позивача ОСОБА_6 на роботі, обовязок по виконанню якого було покладено зовсім на іншу компетентну особу (боржника). За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до Державного підприємства "Рівненський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Міністерство економічного розвитку і торгівлі України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за їх безпідставністю.

Такі висновки місцевого суду не відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Ухвалюючи рішення про поновлення на роботі від 15 лютого 2016 року. апеляційним судом не вирішувалось питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_6, оскільки такі вимоги в тій справі ним не заявлялись.

Згідно ст.236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відповідно до ч.3 ст.21 КЗпП України, особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно ч.4 ст.65 ГК України, у разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов'язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін.

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є в державній власності» від 19 березня 1993 року № 203, згідно п.4 якої, оплата праці та матеріальне забезпечення керівника

підприємства визначаються у контракті, провадяться за рахунок коштів підприємства і встановлюються у прямій залежності від результатів виробничо-господарської діяльності підприємства.

Відповідно до п.4 затвердженого згаданою постановою Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу, контракти з керівниками підприємств, що є у державній власності, укладають міністерства, інші підвідомчі Кабінету Міністрів України органи виконавчої влади, у віданні яких перебувають ці підприємства, за погодженням з Кабінетом Міністрів України, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевою державною адміністрацією відповідно до номенклатурних груп, до яких вони належать за показниками, затвердженими згідно з додатком № 2 цієї постанови.

Згідно п.11 Положення, умови оплати праці керівника підприємства визначаються у контракті й повинні встановлюватися у прямій залежності від результатів виробничо-господарської діяльності підприємства.

Аналогічна умова міститься в п.17 типової форми контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 2 серпня 1995 р. № 597, зокрема, за виконання обовязків, передбачених цим контрактом, керівникові нараховується заробітна плата за рахунок частки доходу, одержаного підприємством у результаті його господарської діяльності.

Відповідно до ст.20 Закону України «Про оплату праці», оплата праці за контрактом визначається за угодою сторін на підставі чинного законодавства, умов колективного договору і пов'язана з виконанням умов контракту.

Як випливає з ч.4 ст.24 цього Закону, виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи.

Як вбачається з п. 9.6 Статуту ДП «Рівнестандартметрологія» ( а.с.121), джерелом коштів на оплату праці працівників підприємства є частина доходу, одержаного в результаті його господарської діяльності, а в п. 3.1. Контракту №1 від 13.01.2014 року (а.с.155) укладеного між ОСОБА_6 та Міністерством економічного розвитку і торгівлі України зазначено, що «за виконання обовязків, передбачених цим контрактом, генеральному директору нараховується заробітна плата за рахунок частки доходу, одержаного Підприємством у результаті його господарської діяльності...».

Отже, наведене вище є правовою підставою для стягнення саме з Державного підприємства "Рівненський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації" на користь ОСОБА_6 середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Згідно довідки наданої відповідачем ДП «Рівнестандартметрологія», середньоденний заробіток ОСОБА_6 становить 678,37 грн. (а.с.230).

Від дня незаконного звільнення ОСОБА_6 з 15 липня 2015 року по день поновлення на роботі рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 15 лютого 2016 року минуло 150 робочих днів, тому середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 101755,5 грн..

Оскільки контракт має строковий характер, то однією з основних підстав його припинення є закінчення строку (п. 2 ст. 36 КЗпП).

Затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі після закінчення дії строку контракту ОСОБА_6, в тих формах в яких рішення може бути виконане, а саме внесення відповідних записів в трудову книжку та її видача, має іншу правову природу та відповідно підставу для цивільно-правової відповідальності відповідача..

Від дня поновлення на роботі до закінчення контракту з ОСОБА_6 минуло 230 днів, отже до стягнення за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі до стягнення з відповідача на користь ОСОБА_6 підлягає 156025,1 грн..

Загальна сума яка підлягає до стягнення з ДП «Рівнестандартметрологія» на користь ОСОБА_6 складає 257780,6 грн..

Відповідно до ст.88 ЦПК України з ДП «Рівнестандартметрологія» на користь держави підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 2577,8 грн.

За таких обставин, місцевий суд порушив норми матеріального та процесуального права, неповно зясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування з ухваленням нового рішення відповідно до заявлених позовних вимог.

Керуючись п.2 ч.1 ст. 307, 309, 313 - 314, 316, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду від 21 грудня 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_6 до Державного підприємства "Рівненський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Міністерство економічного розвитку і торгівлі України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства "Рівненський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації" на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час вимушеного прогулу та оплату вимушеного прогулу за затримку виконання рішення про поновлення на роботі в сумі 257780,6 грн.

Стягнути з Державного підприємства "Рівненський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації" на користь держави судовий збір в розмірі 2577,8 грн.

Рішення набирає законної сили негайно і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О.Гордійчук

ОСОБА_7