Справа № 453/833/16-ц
№ провадження 2/453/77/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.04.2017 року Сколівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Ясінського Ю.Є.

при секретарі Гринюк Л.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сколе Львівської області в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до Сколівської міської ради Львівської області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом, в якому просить, поновити його на посаді директора КП «Сколівське ЖКГ» скасувати розпорядження про звільнення та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Свої вимоги мотивує тим, що до січня 2016 року він працював на посаді директора КП «Сколівське ЖКГ». 03.06.2016 року він звернувся до відповідача із заявою, щоб йому надали відповідь на підставі чого йому було нараховано розрахункові кошти та просив надати копії документів. 13.06.2016 року він отримав відповідь КП «Сколівське ЖКГ» однак не отримав документи про своє звільнення. Вказує, що Розпорядження про своє звільнення він не підписував і не давав згоди на звільнення, тому вважає що звільнення проведено без його згоди, заднім числом, що суперечить чинному законодавству.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив задоволити. Додатково зазначив, що про звільнення йому стало відомо 27.01.2016 року про що його усно повідомив спеціаліст з комп»ютерного забезпечення міської ради ОСОБА_2, Також 27.01.2016 року він дізнався про призначення т.в.о. директора КП «Сколівське ЖКГ», а 08.02.2016 року він отримав на картковий рахунок належні йому виплати при звільненні.

Представники відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнали з підстав, викладених у письмових запереченнях. Додатково в судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 вказала, що наявність заяви позивача від 26.01.2016 року про звільнення за згодою сторін свідчать, що звільнення відбулось з дотриманням норм трудового законодавства, було проведено за згодою сторін після досягнення про це домовленості між ним та роботодавцем, а тому підстав вважати, що це сталося поза його волею не має. Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні 12.12.2016 року вказав, що позивач дізнався про звільнення ще 27.01.2017 року та 08.02.2016 року йому було виплачено розрахункові при звільненні. Вважає, що підстав для задоволення позовних вимог немає.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що у позові слід відмовити з наступних підстав.

26.01.2016 року позивач ОСОБА_1 подав заяву на ім»я міського голови м. Сколе ОСОБА_5 про звільнення з роботи за згодою сторін.

26.01.2016 року міським головою ОСОБА_5 винесено розпорядження №08 про звільнення ОСОБА_1 на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, з 27.01.2017 року.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Згідно п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП можуть бути в письмовій або в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення.

В даному випадку підтвердженням ініціативи позивача ОСОБА_1 про звільнення за угодою сторін є подана ним власноручно написана заява від 26.01.2016 року про звільнення з роботи за згодою сторін. Відтак, в цей момент сторони уклали угоду про припинення трудових відносин за згодою сторін, за наслідками якого, відповідачем винесено розпорядження №08 про припинення трудового договору, про який позивау стало відомо ще 27.01.2017 року, про він сам не заперечував в судовому засідані під час розгляду справи, а 08.02.2016 року отримав належні йому виплати при звільненні.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.ст. 10, 60 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для справи. Факти, що входять в предмет доказування, визначені у ч.1 ст. 179 ЦПК України. За ч.2 ст. 59 зазначеного Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Питання допустимості і належності доказів у цивільному судочинстві регламентується ст.ст. 58,59 ЦПК України. Допустимість доказу - це відповідність його процесуальній формі (засобів доказування) вимогам закону.

З огляду на зазначене, суд не знаходить в діях відповідача ознак порушень вимог законодавства про працю при проведенні звільнення позивача. Тому, вимога про поновлення на роботі задоволенню не підлягає, що в свою чергу, виключає можливість задоволення вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звернення або з дня видачі трудової книжки.

Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», роз"яснив, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов"язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 27.01.2016 року дізнався про своє звільненні, а 08.02.2016 року отримав відповідні виплати при звільненні. Дані обставини позивач не оспорював в судовому засіданні.

Крім того, статтею 234 КЗпП України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Строки, встановлені ст. 233 КЗпП України, можуть бути поновлені лише при наявності поважних причин. При цьому, поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які можна вважати поважними.

Під час розгляду справи позивач ОСОБА_1 не зазначав причин недотримання вимог ч. 1 ст. 233 КЗпП України, не ставив питання про поважність причин пропуску строку та про його поновлення. В позовній заяві не міститься клопотання про поновлення пропущеного строку, із тексту не вбачається пояснень щодо пропуску строку, до позовної заяви не додано доказів поважності причин пропуску строку.

Судом встановлено, і ці обставини визнані сторонами, що про своє звільнення позивач дізнався 27.01.2016 року. Отже, саме з цього дня у позивача виникло право на звернення до суду, якщо він вважав своє звільнення незаконним.

За таких обставин, суд вважає, що перебіг місячного строку для звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про поновлення на роботі станом на 29.06.2016 р., тобто звернення до суду з позовом, закінчився. Оскільки позивач не звернувся до суду із зазначеним позовом у встановлений строк, маючи можливість, тому пропустив строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі без поважних причин, а тому підстав для поновлення цього строку суд не знаходить.

З урахуванням зазначених правових норм та вищенаведених обставин, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 є не обґрунтованим, в його задоволенні слід відмовити, крім того, позивачем пропущено ще і місячний строк, передбачений ст. 233 КЗпП України на звернення до суду за вирішенням трудового спору без поважних на те причин.

Керуючись ст. ст. 10-11, 57-60, 88, 209, 214, 212, 215, 218 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

У позові ОСОБА_1 до Сколівської міської ради Львівської області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подання до апеляційного суду Львівської області через Сколівський районний суд Львівської області апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Сколівського районного

суду Львівської області ОСОБА_6

Повний текст рішення виготовлено 24.04.2017 року.