АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 755/6573/16-ц Головуючий у 1-й інстанції - Арапіна Н.Є.
№ апеляційного провадження 22-ц/796/3479/2017 Доповідач - Рубан С.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2017 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Перетятько А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Актабанк» - Бойка Олександра Івановича на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Актабанк» про захист прав споживачів, визнання окремих пунктів кредитного договору недійсним, визнання кредитного договору недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Актабанк» про захист прав споживачів, визнання окремих пунктів кредитного договору недійсним, визнання кредитного договору недійсним - задоволено частково.

Визнано недійсним п.2.1.2 кредитного договору № /Т/973810 укладеного 23 жовтня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Актабанк» та ОСОБА_2

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник Публічного акціонерного товариства «Актабанк» - Бойко Олександр Іванович подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити в частині визнання недійсним пункту кредитного договору, в іншій частині рішення залишити без змін, тим самим відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі; стягнути з ОСОБА_2 судові витрати в сумі 1760 грн.

В судовому засіданні представник позивача заперечив проти апеляційної скарги.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

ОСОБА_2 звернулася з позовом до Публічного акціонерного товариства «Актабанк» про захист прав споживачів, визнання окремих пунктів кредитного договору недійсними, визнання кредитного договору недійсним. Посилається на те, що 23 жовтня 2013 року між сторонами укладено кредитний договір № /Т/973810, який на її думку є таким, що суперечить вимогам законодавства, а тому підлягає визнанню недійсним з таких підстав. При укладенні договору в порушення ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідачем не надано в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. Крім того, банк зобов'язаний в кредитному договорі зазначити вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу: обґрунтування вартості супутньої послуги. Сплата щомісячної комісії за супроводження кредиту у розмірі 2 400,00 грн передбачена п. 2.1.2 кредитного договору, але в договорі не розкрито відповідно до вимог п.3.1,3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року вид і предмет супутних послуг, за які стягується щомісячна комісія. Згідно п. 4.2.9 кредитного договору позичальник перед підписанням договору дає згоду на те, що банк має право контролювати ризики, пов'язані з наданням послуг позичальнику, і з цією метою позичальник надає банку право на збір, зберігання, використання та поширення інформації, яка складає його кредитну історію, через будь-яке бюро кредитних історій. Також, позичальник підписанням договору дає згоду на збір, зберігання та передачу інформації, яка складає його кредитну історію в бюро для подальшого оброблення, використання та поширення такої інформації, відповідно до вимог чинного законодавства. Проте, згідно Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» така згода має бути отримана шляхом підписання окремого документу, а не шляхом підписання договору. Згідно п. 6.7 кредитного договору у разі здійснення погашення заборгованості відповідно до Додатку 1 до кредитного договору абсолютне значення подорожання кредиту складатиме 146 025,18 грн. та відповідно розмір реальної процентної ставки 55,15 % річних. Оскільки умови і порядок погашення кредиту є істотною умовою договору, тому просить визнати недійсними п.п. 2.1.2, 4.2.9, 6.7 кредитного договору № /Т/973810 від 23 жовтня 2013 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Актабанк» та ОСОБА_2, визнати недійсним кредитний договір № /Т/973810 від 23 жовтня 2013 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Актабанк» та ОСОБА_2 та застосувати наслідки недійсності правочину.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що 23 жовтня 2013 року між сторонами укладено кредитний договір № /Т/973810, згідно якого відповідач надав позивачу основний кредит у розмірі 100 000,00 грн. строком до 22 жовтня 2018 року (а.с. 64,65-66,67,68,111,112,113).

Згідно п. 2.1.2 Кредитного договору позичальник сплачує банку щомісячну комісію за супроводження кредиту у розмірі 2 400,00 грн., що розраховується як 2,4 % від суми кредиту, та включається в суму щомісячного платежу.

Позивач просила визнати недійсним п. 2.1.2 кредитного договору, посилаючись на те, що в договорі не розкрито відповідно до вимог п.3.1,3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року вид і предмет супутних послуг, за які стягується щомісячна комісія.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Оскільки за умовами кредитного договору від 26 червня 2008 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, суд дійшов вірного висновку, що особливості регулювання відносин сторін у даній справівизначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно ч. 5 ст. 11, ч. 1,2,5,7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до ч.8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі за № 6-1746цс16, роз'яснено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Оскільки положення п. 2.1.2 кредитного договору № /Т/973810, укладеного 23 жовтня 2013 року між Публічним акціонерним банком «Актабанк» та ОСОБА_2, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту є несправедливими, суд дійшов правильного висновку, що це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторонипосилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давностітощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторінвипливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позовзадовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілитиміж сторонамисудові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 214 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що в кредитному договорі відсутні несправедливі умови, з огляду на те, що позичальник ОСОБА_2 належним чином була обізнана про всі умови отримання, користування та повернення кредиту, а також про те, що в тексті кредитного договору №/Т/973810 з додатком №1 розкрито відповідно до вимог п.3.1,3.4 Правил, вид і предмет супутніх послуг, за які стягується щомісячна комісія колегія суддів не приймає до уваги.

Слід зазначити, що підписання позичальником вищевказаних документів не спростовує встановлені судом обставини справи, відсутність детального розпису комісії за супроводження кредиту та порушення Банком ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п.3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке:

значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку;

перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо.

За умовами п.3.4 Правил банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити:

вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу;

обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо).

Відповідно до приписів статей 58-59 ЦПК України відповідачем не надано доказів детального розпису комісії за супроводження кредиту.

Додаток №1 до кредитного договору містить лише графу з назвою «Комісія за супроводження кредиту», без розкриття змісту та призначення цієї комісії.

Враховуючи роз'яснення, викладені в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі за № 6-1746цс16 суд дійшов обґрунтованого висновку, що встановлення відповідачем в кредитному договорі сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту, без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу є незаконним.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Актабанк» - Бойка Олександра Івановича - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий Судді