Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/2386/16-ц
Провадження № 2/376/59/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2017 р. Сквирський районний суд Київської області

в складі: головуючого судді Клочко В.М.,

при секретарі судових засідань ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сквира Київської області справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про продовження строку для прийняття спадщини в порядку спадкування за законом в порядку представлення, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою, у якій просить визначити їй додатковий строк для подання заяви для прийняття спадщини в порядку представлення за законом після смерті баби ОСОБА_7, яка померла 04.08.2011 року строком 2 місяці посилаючись на те, що 11.11.2009 року в дорожньо-транспортній пригоді помер її батько ОСОБА_8.

04.08.2011 року померла мати її батька ОСОБА_7, яка за життя заповіт не склала. Після смерті баби ОСОБА_7 відкрилась спадщина на спадкове майно у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по вул. Польова, 37 в м. Сквира Київської області та квартира АДРЕСА_1.

У звязку з тим, що вона є громадянкою ОСОБА_9 та постійно проживає на території даної держави то вона вчасно не змогла звернутися до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини із заявою по прийняття спадщини в порядку спадкування за правом представлення.

Постановою нотаріуса від 16.09.2015 року її було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті баби ОСОБА_7.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити на вище вказаних підставах.

Відповідачі : ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та їх представник у судовому засіданні просили суд відмовити у задоволені позовних вимог посилаючись на те, що вони є спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_7, яка померла 04.08.2011 року.

Вважають, що ОСОБА_3 могла вчасно подати заяву до нотаріуса про прийняття спадщини, оскільки неодноразово після смерті баби приїздила на територію України, могла направити заяву поштою, або іншим чином (факсом, електронною поштою тощо). Не перебувала у такому стані, що унеможливлював її зявитися до нотаріуса тощо.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Статтями 60, 61 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов'язків по доказуванню між сторонами.

За загальним правилом, установленим ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 ЦПК України.

Обставини, визнані сторонами, згідно із ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 04.08.2011 року померла ОСОБА_7.

Із витребуваної судом у Сквирській районній державній нотаріальній конторі нотаріально посвідченої спадкової справи № 414/2011, щодо майна померлої 04.08.2011 року ОСОБА_7 вбачається, що 10.10.2011 року ОСОБА_3 у нотаріуса у місті Хайфі ОСОБА_9 нотаріально посвідчила заяву адресовану на адресу Сквирської районної державної нотаріальної контори у якій зазначила, що будучи спадкоємицею за правом представлення після смерті батька ОСОБА_8, який помер 11.11.209 року приймає спадщину після смерті ОСОБА_7, яка померла 04.08.2011 року.

З відмітки, яка міститься на титульній сторони вказаної заяви вбачається, що вона у Сквирській районній державній нотаріальній конторі була зареєстрована 18.10.2011 року за № 1028.

Відповідно до преамбули Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів від 05.10.61 (датою набуття чинності для України є 22.12.2003) держави, які підписали цю Конвенцію бажають скасувати вимогу дипломатичної або консульської легалізації іноземних офіційних документів. Так, відповідно до ст. 1 вказаної Конвенції ця Конвенція поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави. Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються: a) документи, які виходять від органу або посадової особи, і що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; b) адміністративні документи; c) нотаріальні акти; d) офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами, у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів. Однак ця Конвенція не поширюється: a) на документи, складені дипломатичними або консульськими агентами; b) на адміністративні документи, що мають пряме відношення до комерційних або митних операцій.

Згідно з приписами ст. 2 Конвенції кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території.

Відповідно до ст. 9 Конвенції кожна Договірна держава вживає заходів, необхідних для того, щоб ні дипломатичні або консульські агенти не проводили легалізацію в тих випадках, коли ця Конвенція передбачає звільнення від неї.

Статтею 3 Конвенції унормовано, що єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Однак дотримання згаданої в попередній частині формальної процедури не може вимагатися, якщо закони, правила або практика, що діють в державі, в якій документ представлений, або угода між двома чи декількома договірними державами, відміняють чи спрощують дану формальну процедуру або звільняють сам документ від легалізації.

На вище зазначеній заяві ОСОБА_7 з тильної сторони мається апостиль.

Таким чином, норми вказаних законодавчих актів прямо вказують на відсутність необхідності легалізації (апостилізації) певного ряду документів, що й має місце в даному випадку.

Відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч.1,2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Відповідно до ч.1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до вимог ст. 1272 ЦК України вбачається, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

З листа завідуючої Сквирської державної нотаріальної контори від 16.09.2015 року вбачається, що видати Свідоцтво про право на спадщину не можливо у звязку з тим, що спадкоємцями не надано правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обовязок держави забезпечувати: захист прав усіх субєктів права власності і господарювання (стаття 13), споживачів (стаття 42), захист прав і свобод людини і громадянина судом, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, відповідними міжнародними судовими установами чи міжнародними організаціями (стаття 55).

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) N 18-рп/2004 від 1 грудня 2004 року, справа N 1-10/2004, "поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретними матеріальними та/або нематеріальними благами, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам".

Враховуючи, що на час розгляду справи не було встановлено порушення прав позивача то суд, вважає, що позов є надуманим та безпідставним а тому не підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3,15, ЦК України, ст.ст. 10, 31, 35, 59, 60, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про продовження строку для прийняття спадщини в порядку спадкування за законом в порядку представлення відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Сквирський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя :

: