РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року Дзержинський міський суд Донецької області у складі :

судді Скиба М.М.,

за участю секретаря Панаслюк Є.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Торецьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Залізної міської ради про визнання права власності за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 23.03.1953 року ОСОБА_1 уклав з виконавчим комітетом Дзержинської районної ради договір на право будівництва будинку та безстрокового користування земельною ділянкою, який 26 травня 1953 року був посвідчений державним нотаріусом Дзержинської нотаріальної контори, реєстр № 5218.

Згідно вказаного договору ОСОБА_1 отримав у безоплатне та безстрокове користування земельну ділянку комунальної власності для будівництва індивідуального житлового будинку по вулиці Перемоги в селищі Кірове міста Дзержинська площею 1200 м.кв. та в свою чергу зобовязався звести на відведеній земельній ділянці одноповерховий житловий будинок жилою площею 27,7 м.кв. з трьома кімнатами та кухнею і повністю закінчити будівництво не пізніше 10 травня 1955 року.

Отримавши всі необхідні документи, позивач розпочав будівництво свого житлового будинку, яке було завершено у 1955 році і по закінченні якого ОСОБА_1 зі своєю родиною оселився у зведеному помешканні і вже понад 60 років постійно безперервно відкрито і добросовісно володіє та користується зазначеним нерухомим майном для власних потреб, сплачує комунальні платежі, здійснює капітальні та поточні ремонти.

Під час експлуатації зазначеного будинку межі селища Кірове були змінені і вулиця Перемоги була віднесена до території міста Залізне (Артемове), а в подальшому її назва була змінена на провулок Стаханіський.

На теперішній час у позивача виникла необхідність продати своє помешкання і з цією метою він звернувся до нотаріальної контори, але виявилось, що ОСОБА_1 не має правовстановлюючого документу на своє домоволодіння, оскільки воно після зведення не введено в експлуатацію.

ОСОБА_1 просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на квартиру № 1 житлового будинку № 4 по провулку Стаханівському в місті Залізне міста Торецька Донецької області.

Згодом ОСОБА_1 уточнив свої позовні вимоги, просить визнати за ним право власності на квартиру № 1 житлового будинку № 4 по провулку Стаханівському в місті Залізне міста Торецька Донецької області, визначений в технічному паспорті під літерами «А-1», «а», п/г, кр., загальною площею 53,6 м.кв та житловою площею 27,2 м.кв., зі всіма надвірними спорудами та господарськими будівлями, зокрема, літня кухня «Б», «б», сараї «К», «Д», «Е», баня «Ж», літній душ «В», вбиральня «Г», огорожа N.

В судовому засіданні представник позивача наполягала на задоволенні позову.

Представник відповідача надав суду заяву з проханням розглянути справу без його участі, не заперечує проти позову.

Вислухав пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 228 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За частиною 2 наведеної норми право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч.4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, тобто до 03.08.2004 року визнаються дійсними у разі відсутності їх держаної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов»язкової реєстрації прав.

Судом встановлено, що спірний житловий будинок був збудований ОСОБА_1 у 1955 році.

У 1955 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року N 8502-II, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт придбання (забудови) ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

В подальшому державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Порядок та процедура прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів вперше було встановлено 05.08.1992 року Постановою КМУ № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів не державного замовлення».

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З матеріалів справи вбачається, що згідно 23.03.1953 року ОСОБА_1 уклав з виконавчим комітетом Дзержинської районної ради договір на право будівництва будинку та безстрокового користування земельною ділянкою, який 26 травня 1953 року був посвідчений державним нотаріусом Дзержинської нотаріальної контори, реєстр № 5218.

Згідно вказаного договору ОСОБА_1 отримав у безоплатне та безстрокове користування земельну ділянку комунальної власності для будівництва індивідуального житлового будинку по вулиці Перемоги в селищі Кірове міста Дзержинська площею 1200 м.кв. та в свою чергу зобовязався звести на відведеній земельній ділянці одноповерховий житловий будинок жилою площею 27,7 м.кв. з трьома кімнатами та кухнею і повністю закінчити будівництво не пізніше 10 травня 1955 року.

Оскільки будинок був збудований згідно інформації з технічного паспорту (а.с. 28-32) у 1955 році , діюче на цей час законодавство не вимагало реєстрації прав власності та не була передбачена процедура здачі в експлуатацію, то на думку суду спірний будинок не є самочинним будівництвом, і тому за позивачем слід визнати право власності на вказаний спірний будинок.

Керуючись ст.ст. 10,11,60,212 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, право власності на квартиру № 1 житлового будинку № 4 по провулку Стаханівському в місті Залізне міста Торецька Донецької області, визначений в технічному паспорті під літерами «А-1», «а», п/г, кр., загальною площею 53,6 м.кв та житловою площею 27,2 м.кв., зі всіма надвірними спорудами та господарськими будівлями, зокрема, літня кухня «Б», «б», сараї «К», «Д», «Е», баня «Ж», літній душ «В», вбиральня «Г», огорожа N.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Донецької області через Дзержинський міський суд Донецької області. Апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя :