Справа № 635/7371/16-ц
Провадження № 2/635/1070/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2017 року Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - Панас Н.Л.

при секретарі - Сайко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у с.Покотилівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб таким, що втратили право користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом де зазначає, що на підставі договору іпотеки від 09 липня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області, зареєстрованого в реєстрі за реєстровим №2120, укладеного між нею та відповідачем ОСОБА_2, є власником квартири АДРЕСА_1. У спірній квартирі зареєстровані відповідачі разом з неповнолітньою дитиною. Тому просила визнати відповідачів разом з неповнолітньою дитиною такими, що втратили право користування жилим приміщенням у спірній квартирі.

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 30 листопада 2016 року заявлені позовні вимоги були задоволені у повному обсязі.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 13 січня 2017 року зазначене заочне рішення було скасоване і справа була призначена до розгляду в загальному порядку.

Позивач та його представник у судове засідання не з"явилися, надали суду письмові заяви з проханням розглядати справу у їх відсутність. Заявлені позовні вимоги підтримали і просили задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з"явився, надав суду письмову заяву з проханням розглядати справу у його відсутність. Проти задоволення позову заперечував і просив відмовити у його задоволенні.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з"явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суду не повідомив. Тому суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутність.

Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.2 ст.59, ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено у судовому засіданні 09 липня 2014 року ОСОБА_4 позичила у позивача грошові кошти у розмірі 24780 доларів США, які зобов"язалась повернути до 09 січня 2015 року (а.с.20).

09 липня 2014 року між сторонами був укладений договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим №2118. Відповідно до умов зазначеного договору ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2, а остання ще до підписання даного договору отримала грошові кошти у сумі 290173 грн. 80 коп., що є еквівалентом 24780 долларів США по курсу НБУ станом на укладення даного договору та зобов'язалася повернути не пізніше 09 січня 2015 року у порядку та строки, передбачені договором позики (а.с.21).

09 липня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений додатковий договір №1 до договору позики, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5 за реєстровим №2120. Відповідно до умов зазначеного договору ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2, а остання ще до підписання даного договору отримала грошові кошти у сумі 415012 грн. 50 коп., що є еквівалентом 26350 долларів США по курсу НБУ станом на укладення даного договору та зобов'язалася повернути не пізніше 09 липня 2015 року у порядку та строки, передбачені договором позики (а.с.22).

09 липня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5 за реєстровим №2120. Відповідно до умов зазначеного договору з метою забезпечення виконання зобов'язання, що виникло у ОСОБА_2 за довогором позики, укладеним з ОСОБА_1 та посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5 09 липня 2014 року за реєстровим №2118, ОСОБА_2 передала в іпотеку двокімнатну квартиру №76, що знаходиться за адресою: Харківська область, Харківський район, смт.Пісочин, вул.Кушнарьова, 1, загальною площею 64,40 кв.м., житловою площею 34,60 кв.м. (а.с.23-24).

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта, ОСОБА_1 - позивач по справі є власником квартири №76, що знаходиться за адресою: Харківська область, Харківський район, смт.Пісочин, вулиця Кушнарьова, 1 на підставі договору іпотеки від 09 лютого 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5 за реєстровим №2121 (а.с.29-33).

Згідно з вимогами ст.391 Цивільного Кодексу України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном.

Відповідно до вимог ст.150 Житлового Кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частку будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За статтею 156 ЖК України члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ч.1). За згодою власника будинку (квартири) член його сімї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сімї (ч.2).

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ч.6 ст.З Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

За змістом частини 1 статті 37 вищезазначеного Закону України іпотекодержатель може задовольняти забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання.

У відповідності зі ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб

Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст.319 ЦК України).

Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні їм права користування й розпорядження своїм майном.

Як вбачається з довідки №643 від 13 жовтня 2016 року виданої Виконавчим комітетом Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області, що ОСОБА_2, ОСОБА_3 - вілповідачі по справі, разом з неповнолітньою дитиною ОСОБА_6 дійсно мешкають та зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).

Згідно з положеннями ст.41 Конституції України та ст.ст. 319, 321 ЦК України право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю,ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Таким чином власник майна має право вимагати усунення перешкод у користуванні належним йому на праві власності майном, у тому числі шляхом виселення та зняття особи з реєстрації місця проживання.

Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Однак, позивачем суду не надано належних та допустимих доказів того, що відповідачі не мешкають в спірній квартирі понад один рік і тому втратили право користування житловим приміщенням цієї квартири.

Крім того, суд зазначає, що стаття 109 ЖК УРСР передбачає наступний порядок виселення з жилих приміщень.

ч. 1 Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

ч. 2 Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

ч. 3 Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

ч. 4 Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Однак позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що ним на адресу відповідачів надсилалась письмова вимога про звільнення спірної квартири, погоджені строки звільнення, не зазначено куди саме повинні бути виселені відповідачі.

Таким чином, оголошена та досліджена у судовому засіданні сукупність доказів призводить суд до висновку про безпідставність позовних вимог позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.5, 6, 8, 10, 60, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб таким, що втратили право користування жилим приміщенням відмовити.

Рішення може бути оскаржено сторонами повністю або частково до апеляційного суду Харківської області через Харківський районний суд Харківської області.

Апеляційна скарга подається у письмовій формі протягом десяти днів зі дня проголошення рішення.

Особи, які беруть участь у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть пожати апеляційну скаргу протягом десяти днів зі дня отримання копії рішення.

Суддя Н.Л.Панас