Справа № 639/8789/16-ц
Провадження № 2/639/536/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2017 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Гаврилюк С.М.,

при секретарі судового засідання - Макушенко Т.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, який в подальшому уточнила, та просила визнати за нею право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначала, що 22.11.1997 між сторонами укладено шлюб, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 24.11.2015. У період шлюбу за спільні кошти сторонами придбано трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, вартість якої становила 97200,00 грн, на підставі договору купівлі-продажу № 71 від 25.01.2005 та зареєстрована на імя чоловіка. Між позивачем та відповідачем не досягнуто згоди у розподілі вказаного майна, яке, як вказує ОСОБА_1, є спільною власністю сторін. Після розірвання шлюбу з позивачем ОСОБА_2 припинив надавати матеріальну допомогу їх спільному сину, який наразі продовжує навчання стаціонарно у вищому навчальному закладі , та на даний час знаходиться на повному утриманні позивача. Відповідач ухиляється від покладеного на нього обовязку та не сплачує аліментів на утримання сина. Враховуючи ту обставину, що син сторін проживає разом з позивачем у спірній квартирі, іншого житла для проживання вони не мають, тому з урахуванням інтересів сина, його права на житло та з метою забезпечення його житлом, ОСОБА_1 вважає, що справедливим буде визнати за нею право власності на 2/3 частки спірної квартири.

Позивач та представник позивача ОСОБА_3, яка діє. на підставі довіреності, у судовому засіданні позовні вимоги з уточненнями підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_4, який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував у їх задоволенні, посилаючись на обставини, викладені в письмових запереченнях від 10.03.2017 (а.с. 62-63).

Відповідач, явка якого визнана ухвалою суду від 14.06.2017 обовязковою для надання особистих пояснень, у судове засідання не зявився, повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. 07.02.2017 ОСОБА_2 подано до суду заперечення, в яких він просив суд відмовити позивачеві у задоволенні позову в повному обсязі (а.с. 48-49).

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи.

Згідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 листопада 2015 року по справі № 639/6237/15-ц, яке набрало законної сили, розірвано шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_1, зареєстрований 22.11.1997 у районному відділі реєстрації актів громадянського стану Ульяновської райдержадміністрації Кіровоградської області, актовий запис № 63 (а.с. 5).

Матеріалами справи встановлено, що спірна квартира була придбана сторонами у період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 25.01.2005 (а.с. 7).

Власником вказаної квартири є ОСОБА_2, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 73612269, сформованого 22.11.2016 (а.с. 6) та витягом КП «Харківське міське БТІ» про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 6436149 від 07.02.2005 (а.с. 8).

Виходячи зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядженням майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

За нормою ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Положеннями ч. 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Між сторонами відсутні будь-які домовленості стосовно добровільного поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, або шлюбний договір.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Частиною 2 ст. 65 СК України встановлено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Якщо майно набуте подружжям за час шлюбу було зареєстроване лише на ім'я одного із них, то це не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності, підтвердженням чому є і п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», відповідно до якого вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 372 ЦК України, майно що є в спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відтак, згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 зазначено, що «...зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні».

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Верховний Суд України 04 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив постанову, в якій зробив наступний правовий висновок: «Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними».

Аналогічне розтлумачено і в пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Тому, якщо титульним власником спільного майна є лише один співвласник (наприклад, лише на ім'я одного із подружжя у шлюбі придбано та зареєстровано земельну ділянку, житловий будинок чи автомобіль), а право власності іншого співвласника майна не підтверджене документально, або навіть не визнається чи заперечується, то, на підставі норм ст. 392 ЦК України та приведеної вище правової позиції Верховного Суду України, зацікавлена особа (співвласник право власності якого не підтверджене документально) може в судовому порядку захистити своє суб'єктивно непідтверджене, невизнане, порушене чи оспорене право власності на частку в спільному майні, оскільки з певних причин (наприклад, відсутності на це згоди титульного власника) договір про визначення часток в нотаріальному порядку не завжди може бути укладений.

Представник відповідача стверджував, що ОСОБА_2 придбав спірну квартиру за особисті кошти, які отримані від батьків відповідача. Однак, стороною відповідача взагалі не надано доказів на підтвердження факту придбання квартири АДРЕСА_2 за власні кошти відповідача , як того вимагає ч. 1 ст. 60 ЦПК України, якою передбачено, що відповідач зобовязаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

В свою чергу, позивач просить визнати за нею право власності на 2/3 частини спірної квартири, посилаючись на те, що на її утриманні знаходиться повнолітній син сторін, який продовжує навчання у вищому навчальному закладі, відповідач ніякої матеріальної допомоги на його утримання не надає.

Проте, суд зазначає, що згідно приписів ч. 3 ст. 70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Позивачем не надано жодних доказів, що вона, по-перше, зверталась до суду з вимогами про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина, а, по-друге, що відповідач ухилявся та ухиляється від виконання своїх батьківських обовязків і не надає матеріальної допомоги на утримання сина.

Таким чином, системний аналіз наданих доказів дозволяє суду зробити висновок, що позовні вимоги щодо поділу майна подружжя, що є у спільній сумісній власності, придбаного під час шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, підлягають частковому задоволенню шляхом поділу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, в рівних частках по 1/2 частині кожному.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Суд також враховує роз'яснення, які містяться у п. 36 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», про те, що вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір.

Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 сплачений позивачем, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 2, 96), судовий збір у сумі 3055 грн 55 коп.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 3, 5, 6, 10, 11, 57, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 316, 319, 368, 372, 379 ЦК України, Постановою Пленуму Верхового Суду України № 20 від 22.12.1995 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати у порядку поділу нерухомого майна, що є спільною власністю подружжя, за ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІІН НОМЕР_1) право власності на 1/2 (одну другу) частку квартири АДРЕСА_4, та за ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ІІН НОМЕР_2) право власності на 1/2 (одну другу) частку квартири АДРЕСА_4.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ІІН НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІІН НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 3055 (три тисячі пятдесят п'ять) грн 55 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення - шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С.М. Гаврилюк