26 вересня 2017 року
Справа № 489/6536/16-ц
Номер провадження 2/489/806/17
РІШЕННЯ

Іменем України

26 вересня 2017 р. м. Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого - судді Тихонової Н.С.,

секретаря Недавньої А.С.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2016 р. ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним. Свої вимоги мотивував тим, що в 2002 р. він придбав у відповідачки квартиру АДРЕСА_1, оформивши договір купівлі-продажу на товарній біржі «Юрінформ». На теперішній час позивач не має можливості розпоряджатися належним йому майном, оскільки даний договір не був посвідчений нотаріально. Продавець ніяких претензій не предявляє, проте від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу ухиляється.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, зареєстрований на товарній біржі «Юрінформ» за № 1/63 від 08.10.2002 р., та укладений між ним з одного боку як покупцем та відповідачкою з іншого боку як продавцем дійсним.

Позивач в судове засідання не зявився, повідомлявся судом про розгляд справи належним чином. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні.

Відповідачка в судове засідання не зявилась, повідомлялась судом про розгляд справи належним чином. Разом з тим, згідно Протоколу судового засідання, складеного Ухтинським міським судом Республіки Комі Російської Федерації від 17.04.2017 р. вбачається, що відповідачка визнає в повному обсязі та просить судове засідання провести без її участі, оскільки не має можливості прибути на нього.

Представник третьої особи ТБ «Юрінформ» в судове засідання не зявився, повідомлявся судом про розгляд справи належним чином. Від нього до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

Квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житло, від 24.01.1993 р., виданого виконкомом Ленінської районної Ради народних депутатів, на підставі Рішення Ленінського райвиконкому від 22.01.1993 р., №12, та зареєстрованого в Миколаївському МБТІ в реєстрі № 17613 від 24.01.1993 р.

08.10.2002 р. на товарній біржі «Юрінформ» за № 1/63 був зареєстрований Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3, яка була брокером ТБ «Юрінформ», згідно брокерської угоди №6 від 02.10.2002 р., та діяла згідно з дорученням від 13.09.2002 р., реєстровий №4759, посвідченого ОСОБА_4, нотаріусом Ухтинського нотаріального округу Республіки Комі Російської Федерації, за ОСОБА_2, - з однієї сторони, та ОСОБА_1, - з іншої сторони.

Як вбачається з матеріалів справи, Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1був зареєстрований ММБТІ 11.10.2002 р. за № 17613 на імя ОСОБА_1

Претензій сторони один до одного не мали, всі умови договору купівлі-продажу дотримані. Проте на даний час нотаріальне посвідчення договору неможливе.

На час укладання договору купівлі-продажу сторони ухилились від його нотаріального посвідчення.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст.ст.57,58 Конституції України, ст. 5 ЦК України до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Відповідно до положень п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності.

Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у лютому 1999 року, для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 225 ЦК УРСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові.

Згідно із ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу).

Статтею 47 ЦК УРСР була передбачена обовязковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми.

Частиною 2 ст.47 ЦК УРСР передбачено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною.

При цьому, вказана норма може застосовуватись лише за наявності таких необхідних умов: одна зі сторін має повністю або частково виконати угоду; інша сторона має ухилятись від нотаріального оформлення угоди; має існувати вимога сторони, яка виконала свої обов'язки. Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює визнання договору купівлі-продажу житла з недотриманням нотаріальної форми дійсним.

Разом з тим, згідно ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що він придбав квартиру на біржі, однак через необізнаність сторін договір купівлі-продажу нерухомого майна не був нотаріально посвідчений, а лише зареєстрований на біржі. Позивач вказує, що після укладання договору відповідачка звільнила квартиру від особистих речей та майна, передала позивачу ключі від квартири, та позивач переїхав до спірної квартири та проживає там по теперішній час.

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин.

Відразу після укладання договору купівлі-продажу між сторонами позивачем було зареєстровано право власності в Миколаївському МБТІ, який на час виникнення спірних правовідносин мав повноваження реєстраційного органу.

Разом з тим, позивач на теперішній час не має можливості зареєструвати своє право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з відповідачем, через те, що на час укладання договір не був нотаріально посвідчений, а відповідно його форма не відповідала формі, передбаченій діючим законодавством.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Суд оцінює докази відповідно до вимог ст.ст. 58-59, 61, 212 ЦПК за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що позивач не має можливості усунути порушення його прав на теперішній час в позасудовому порядку, суд вважає, що заявлені вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

На підставі статей 47, 227 ЦК УРСР, ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та керуючись ст.12, 30, 60, 88, 214, 226 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним задовольнити.

Визнати Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3, яка була брокером ТБ «Юрінформ», згідно брокерської угоди №6 від 02.10.2002 р., та діяла згідно з дорученням від 13.09.2002 р., реєстровий №4759, посвідченого ОСОБА_4, нотаріусом Ухтинського нотаріального округу Республіки Комі Російської Федерації, за ОСОБА_2, - з однієї сторони, та ОСОБА_1, - з іншої сторони, зареєстрований на товарній біржі «Юрінформ» за № 1/63 від 08.10.2002 р. дійсним.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення або отримання копії.

Суддя: Н.С. Тихонова