Справа № 415/5562/17
Провадження № 2/415/1944/17
02.11.17 року м. Лисичанськ
Лисичанський міський суд Луганської області у складі:
головуючого судді Коваленко Н.В.,
за участю: секретаря судового засідання Керімової Е.Р.,
позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лисичанську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
ВСТАНОВИВ:
До Лисичанського міського суду Луганської області звернувся позивач, ОСОБА_1, із позовною заявою, до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1. Відповідач є колишнім чоловіком позивача, шлюб розірвано 23.12.2014 року. З січня 2014 року відповідач не мешкає в квартирі позивача. Відповідач з позивачем не спілкується, фактичне місце його проживання не відоме, комунальні послуги він не сплачує. Позивач змушений сплачувати комунальні послуги за відповідача. У звязку з викладеним, позивач просив визнати ОСОБА_2, таким що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2.
Позивач у судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві.
Відповідач у судове засідання не зявився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи та заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило.
Ухвала про відкриття провадження та призначення справи до розгляду разом із копією позовної заяви та доданими до неї документами, судова повістка були надіслані відповідачу рекомендованими листами з повідомленням про вручення, на адресу місця реєстрації, однак, особисто ним не були отримані, рекомендоване повідомлення, які містяться в матеріалах справи, повернулись на адресу суд з позначками "за закінченням терміну зберігання".

Відповідно до ч.5 ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається, зокрема, фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Розглянувши відомості про належне повідомлення відповідача про час, дату та місце розгляду справи, суд вважає за можливе розгляд справи провести за його відсутності.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Зі згоди позивача, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Допитана в якості свідка в судовому засіданні ОСОБА_3 пояснила, що вона є сусідкою позивача. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не мешкають разом з 2014 року, ОСОБА_2 виїхав до Росії. На теперішній час в будинку ніхто не мешкає.

Допитана в якості свідка в судовому засіданні ОСОБА_4 пояснила, що вона є сусідкою позивача. Раніше позивач та відповідач разом мешкали у будинку. У 2014 році відповідач виїхав з будинку, але куди не відомо. Наразі в будинку ніхто не мешкає.

Вислухавши пояснення учасників процесу, які прибули у судове засідання, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив наступне.

Згідно копії рішення Лисичанського міського суду від 23.12.2014 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Згідно копії договору дарування квартири з господарськими будівлями та спорудами від 03 серпня 2007 року ОСОБА_5 подарував квартиру, а ОСОБА_1 прийняла у дар квартиру за адресою: м. Лисичанськ, вул. Ген Потапенка, 313/1.

Згідно копії витягу державного реєстру правочину № 4398804 від 03.08.2007 року приватний нотаріус Лисичанського міського нотаріального округу Луганської області ОСОБА_6 внесла договір дарування до Державного реєстру правочинів за №2261742.

З копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно наданий Лисичанським комунальним підприємством бюро технічної інвентаризації №17037655 від 13.12.2007р. квартира з господарськими будівлями та спорудами №1 в будинку №313 по вул. ген. Потапенка в м. Лисичанську зареєстрована за ОСОБА_1 номер запису №1134 в книзі №28.

Згідно довідки відділу адміністративних послуг Лисичанської міської ради №10340 від 12.09.2017 року, про склад сімї та/або зареєстрованих у житловому приміщенні будинку осіб, за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані: ОСОБА_1 власник, ОСОБА_2 колишній чоловік, ОСОБА_7 донька.

Згідно довідки від 13 вересня 2017 року виданої головою вуличного комітету, за адресою: АДРЕСА_3, ОСОБА_2 з 2014 року не мешкає.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та встановлюючи наявність порушеного права позивача з боку відповідачів, суд зазначає наступне.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 4.11.1950 року, підписаної від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз вищенаведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 33, 34, 36 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Крім того, в постанові від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс 11 Верховний суд України виклав правову позицію, якою чітко встановлено, який порядок повинен бути застосований до правовідносин щодо вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку особи, яка не являється членом сім'ї власника або ж наймача. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання пред'явивши разом з тим одну з таких вимог: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Оскільки зазначена правова позиція стосується спору, який виник з аналогічних обставин, які встановленні по цій справі, на цей спір також поширюються вказані норми матеріального права, то відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо їх застосування, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися судом по цій справі. Підстав для відступлення від правової позиції, викладеної у наведеному висновку Верховного Суду України, не встановлено.

З постанови ВСУ від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11, суд дійшов висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Також згідно правової позиції ВСУ у справі №6-2931цс16, право особи на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України, якщо така особа не являється членом сім"ї власника.

В порядку ч.2 ст.406 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Під час судового розгляду встановлено, що відповідачі не є членами родини власника будинку, позивач надав їм право користування своїм майном, про те ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з житлового будинку виселились, отже мають інше місце проживання. Реєстрація відповідачів у будинку позивача перешкоджає реалізації йому права власника, що є обставиною, яка має істотне значення.

Захищаючи права власності громадян, суд усуває перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Разом з тим, враховуючи обмеження позивача у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, позивач як власник такого має право вимагати усунення відповідних перешкод, крім того, і шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, що випливає з вимог ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», згідно якої зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та положень ст. ст. 3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Основні права та свободи людини, серед яких право на недоторканність житла, закріплені та гарантуються не лише в національному законодавстві держав, а й на міжнародному рівні. Однією з основних міжнародних гарантій цих прав є Конвенція про захист прав та основоположних свобод людини, у ст.8 якої передбачається просторовий аспект права на приватне життя право на повагу до житла. У ч.1 цієї статті зазначається, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82).

Враховуючи викладене вище, беручи до уваги той факт, що відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, вимоги позивача знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, також беручи до уваги відсутність відповідачів в спірному будинку понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вбачає достатньо підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

При зверненні до суду з даним позовом позивачем було сплачено судовий збір. Проте, оскільки позивач не наполягає на стягненні з відповідача понесених ним судових витрат при зверненні з позовом до суду, суд не вбачає підстав для його стягнення з відповідачів.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 174, 208, 209, 212-215, 294, 296 ЦПК України, ст.ст. 319, 321, 321, 391, 405 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: Україна, АДРЕСА_4.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Повний текст рішення виготовлений 03 листопада 2017 року.

Суддя Н.В. Коваленко