Справа № 727/6771/15-ц
Провадження № 2/727/428/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2017 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі :

головуючого судді Семенка О.В.

при секретарі Гончарук Н.Г.

з участю:

позивача за первинним позовом та відповідача

за зустрічним позовом ОСОБА_1

представника позивача за первинним позовом

та представника відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2

відповідача за первинним позовом та позивача

за зустрічним позовом ОСОБА_3

представника відповідача за первинним позовом

та представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про вселення у житло , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Посилається на те, що на підставі рішення виконкому Ленінської районної ради народних депутатів № 29/3 від 14 лютого 1980 року вона, ОСОБА_6, є основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 (Миколайчука) в м. Чернівці.

В спірній квартирі крім неї зареєстрований також і відповідач. Відповідач з 1985 року та по даний час за місцем реєстрації не проживає без поважних причин, а залишається формально зареєстрованим. На даний час місце перебування відповідача не відомо, будь-які засоби звязку з ним втрачені.

Просить визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2.

В зустрічній позовній заяві ОСОБА_3 просить усунути йому перешкоди в користуванні квартирою №23 в будинку №5 по вул. Миколайчука м. Чернівці, вселити в дану квартиру та стягнути судові витрати по справі.

Позивачка та її представник в судовому засіданні позов підтримали, зустрічний позов не визнали, просили визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2, в зустрічному позові відмовити з підстав пропущення строку позовної давності, оскільки з 1987 року ОСОБА_3 чиняться перешкоди у користуванні житлом, до суду не звернувся за захистом свого права в межах строку позовної давності, не навів поважності причин пропуску строку та не просив його поновити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, зустрічний позов підтримали. Крім того відповідач пояснив, що разом із сестрою, ОСОБА_1 та її сім'єю (чоловік, син та донька) вони проживали за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 (Миколайчука), 5/23 та вели спільне господарство до 1987 року. Із 1987 року спільне проживання в вищезазначеній квартирі стало небажаним дня його сестри, оскільки ОСОБА_1, створивши власну сім'ю почала поводитися неетично, заявляла свої права на користування квартирою, проявляла нестриманість у поведінці. ОСОБА_1 аргументувала свою поведінку тим, що вона має власну сім'ю, двоє дітей і їм важко проживати в одній квартирі разом з ним, неодноразово наполягала на його переїзді, хоча іншого житла він не мав. У 1987 році він створив власну сім'ю і оскільки у них із дружиною не було окремого житла вони вирішили проживати разом із сестрою. Коли сестра дізналася про їх наміри, почала активно чинити перешкоди у користуванні житлом, за час його із дружиною відсутності змінила замки у дверях, що унеможливлювало вхід у квартиру. У зв'язку із чим вони змушені були переїхати до тещі, яка проживала за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2. За даною адресою він мешкав до 1997 року, та за весь цей час неодноразово звертався до сестри із бажанням повернутися та проживати у спірній квартирі, однак вона не впускала у квартиру. У 1997 році після розлучення він знову звернувся до сестри із намірами проживати у квартирі однак, ОСОБА_1 вкотре ігнорувала його прохання, відмовилась давати ключі від квартири. У зв'язку із цим, він змушений був постійно проживати на зйомних квартирах у м. Чернівці. З 2015 року перебуваючи у цивільному шлюбі він переїхав у м. Вінниця, вул. Бортняка, 10/6, де проживає до цього часу.

Зазначив, що бажає проживати у ІНФОРМАЦІЯ_3. Участь в утриманні даної квартири він брав, неодноразово пропонував сестрі зробити ремонт, на що постійно отримував від неї негативну відповідь. Крім того, приблизно у 2006-2007 році ОСОБА_1 звернулася до нього за допомогою, на той момент за квартирою числилася велика заборгованість по платежах житлово-комунального господарства і ставилося питання відібрання квартири державою. Він повністю сплатив всю заборгованість та владнав питання що стосувалися спірної квартири.

Вказав, що позивачка також позбавила його права приватизувати цю квартиру, оскільки він також був зареєстрований у ній від самого початку і мав право отримати від держави частку у даному майні, для чого він бажав спільно із сестрою звернутися у відповідні органи. На даний момент власного житла для проживання не має, а тому просить суд усунути перешкоди в користуванні квартирою №23 в будинку №5 по вул.. Миколайчука м. Чернівці та вселити його в дану квартиру. В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, застосувавши строки позовної давності.

Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно рішення виконкому Ленінської районної ради народних депутатів № 29/3 від 14 лютого 1980 року ОСОБА_6, є основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 (Миколайчука) в м. Чернівці.

Як вбачається з довідки КЖРЕП-4 від 19.08.2015 року в квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані ОСОБА_1 (власник) та ОСОБА_3 (її брат).

З 1989 року і по сьогоднішній день ОСОБА_1 не пускає свого брата ОСОБА_3 проживати у спірній квартирі. Ключів від квартири у ОСОБА_3 ніколи не було, однак сестра дозволяла йому тимчасово зберігати у спірній квартирі свої речі, а також отримувати кореспонденцію по місцю своєї постійної реєстрації.

Як вбачається з акту КЖРЕП-4 від 19 серпня 2015 року ОСОБА_3 не проживає у ІНФОРМАЦІЯ_4 понад шість календарних місяців. Однак, як вбачається з довідки ФОП ОСОБА_7 (Росія, Московська область, м. Раменське) від 05.01.2017р., починаючи з січня 2015 року і до липня 2016 року ОСОБА_3 працював у неї за цивільно-правовою угодою, яку припинив через необхідність повернення на Україну. Постійне перебування в Росії на заробітках у вищезазначений період підтвердив також допитаний в якості свідка ОСОБА_8 Крім того, що це є доказом поважності причин відсутності ОСОБА_3 по місцю постійної реєстрації, це також є підставою для збереження за ним житлового приміщення на весь час роботи за кордоном відповідно до ст.73 Житлового кодексу.

Відповідно ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Нормами статті 257 Цивільного кодексу України встановлено, що загальний строк позовної давності становить три роки. Частина 1 статті 261 ЦК України вказує, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Виходячи з даних вимог закону, вважаю, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню у звязку із пропуском позивачем за первісним позовом встановленого чинним законодавством строку на звернення до суду.

У позові ОСОБА_1 зазначила, що відповідач ОСОБА_3 за місцем реєстрації не проживає без поважних причини ще з 1985 року, а тому втратив право на користування цим житлом. Однак, виходячи з пояснень позивачки в судовому засіданні, остання повідомила, що до 1989 року разом із ними у спірній квартирі проживала їхня з ОСОБА_3 матір, яка була основним квартиронаймачем та не була проти того, щоб у квартирі був зареєстрований її син. Лише після смерті матері, у 1989 році ОСОБА_1, яка стала основним квартиронаймачем по справі стала чинити перешкоди ОСОБА_3 в користуванні спірним житлом. Крім того пояснила, що всі роки починаючи з 1989 року реєстрація ОСОБА_3 у спірній квартирі стала порушувати їх права, бо поки з ними жила мама, вона не заперечувала, щоб він був там прописаний.

Відповідно до стаття 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Початок перебігу позовної давності повинен співпадати з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У позивача ОСОБА_1, як у основного квартиронаймача, можливість реалізувати своє право, а саме: в примусовому порядку через суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, виникло після спливу шести місяців з 1989 року.

Однак ОСОБА_1 не зверталась до суду, оскільки як вона пояснила в судовому засіданні, вона жаліла відповідача, але в 2015 році вона вирішила приватизувати квартиру на себе і тому подала позов про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Виходячи з викладеного, метою звернення ОСОБА_1 з позовом було не відновлення порушеного права, а намір самій порушити права ОСОБА_3 на приватизацію житла.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою відмови у позові. Частина 3 статті 267 ЦК України визначає, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_4А, яка представляє інтереси ОСОБА_3 подала письмове клопотання про застосування до позовних вимог ОСОБА_1 строку позовної давності.

ОСОБА_1 не звернулася до суду з вимогою про захист свого інтересу в межах строку позовної давності, не просила суд поновити пропущений строк позовної давності та не вказала поважності причин пропуску такого строку, а тому суд вважає, що дане клопотання слід задовольнити, відмовивши у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою №23 в буд.№5 по вул. Миколайчука у м. Чернівці.

Відповідно до ч.4 статті 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченим законом.

Оскільки право ОСОБА_3 на проживання у спірній квартирі виникло з підстав, передбачених законом, а позивачка тривалий час чинить йому перешкоди в його реалізації, то відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України він має право на його захист.

Слід зазначити, що хоча перешкоди в користуванні житлом чиняться ОСОБА_3 ще з 1989 року, строк позовної давності, про застосування якого подано заяву представником ОСОБА_1, не пропущений, оскільки порушення права є триваючим.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина Україна проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до статті 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини».

Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст. 10). При цьому, як вбачається із п. 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло.

Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло.

У ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Відповідно до статей 3,4,15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 чинить перешкоди відповідачу в користуванні спірним житловим приміщенням, а саме квартирою №23 в буд.№5 по вул. Миколайчука у м. Чернівці.

Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира АДРЕСА_4, загальною площею 44,60 кв.м. складається з двох житлових кімнат.

Як вбачається із показів свідків ОСОБА_9, ОСОБА_8 з 1989 року і по сьогоднішній день ОСОБА_1 не пускає свого брата ОСОБА_3 проживати у спірній квартирі, хоча така технічна можливість є. Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно спростовує доводи ОСОБА_1 про неможливість спільного проживання сторін судового спору, оскільки позивач та відповідач із своїми сімями можуть розміститись в окремих кімнатах.

При цьому слід зазначити, що ОСОБА_3 у приватній власності житла не мав і не має, з 1989 року і протягом усього часу по сьогодні він проживає за різними адресами у своїх родичів, знайомих або знімає житло, що підтвердили свідки та не заперечувала і сама позивачка за первісним позовом.

Суд не приймає до уваги доводів ОСОБА_1 про те, що на даний час ОСОБА_3 проживає у іншої їхньої сестри і що це є підставою для відмови в зустрічному позові, оскільки позивач за зустрічним позовом постійно зареєстрований саме у спірній квартирі і не має права власності чи зареєстрованого права користування іншим житлом. Як пояснили свідки ОСОБА_9, ОСОБА_8, а також сам відповідач за первісним позовом, що був допитаний судом в якості свідка, ключів у ОСОБА_3 ніколи не було, оскільки замки у дверях ОСОБА_1 змінила ще у 1989 році, однак сестра дозволяла йому тимчасово зберігати у спірній квартирі свої речі, а також отримувати кореспонденцію по місцю своєї постійної реєстрації, що також підтвердили свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11

Крім цього, суд не приймає до уваги покази свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13, які вказували, що ОСОБА_3 до 2015 року не бажав проживати у спірному житлі, оскільки вони підтвердили в суді про те, що їм все відомо зі слів ОСОБА_1, вони безпосередньо не сприймали ті обставини, що мають значення для справи. Щодо показів інших свідків, допитаних за клопотанням представника ОСОБА_1, то їх суд також не приймає до уваги, оскільки у своїх показах свідок ОСОБА_14 вказала, що їй невідомі причини відсутності ОСОБА_3 по місцю реєстрації, свідок ОСОБА_15 взагалі вказала, що ОСОБА_3 вона не бачила останніх 30 років і не знає чи він проживав або приходив до спірної квартири. Свідок ОСОБА_16 ствердив у своїх показах суду, що він не знає як часто ОСОБА_3 приходив до сестри і чи намагався туди вселитися. Крім того, інші свідки по справі, в т.ч. і чоловік ОСОБА_1 підтвердили, що ОСОБА_3 не проживав у спірній квартирі з 1989 року, однак періодично приходив до сестри, залишав у неї речі, отримував від неї поштову кореспонденцію, однак вони достеменно не знають скільки разів і коли саме він звертався до сестри з проханням вселитися. Однак, свідок ОСОБА_8, що є сином ОСОБА_3, підтвердив суду у своїх показах, про те, що разом з батьком декілька разів приходив до тітки ОСОБА_1 додому і що під час таких візитів ОСОБА_3 просив сестру надати йому можливість проживати у спірній квартирі, внаслідок чого між ними відбувалися сварки, оскільки ОСОБА_1 вказувала, що це її квартира. Також із показів сторони по справі, допитаної в якості свідка ОСОБА_1 вбачається, що спірну квартиру вона завжди вважала своєю і про спільне проживання із братом не могло бути й мови, оскільки на її думку, він має де жити, а крім того, не несе разом із нею витрат по утриманню спірного житла.

Таким чином, ОСОБА_1 чинить перешкоди ОСОБА_3 в користуванні спірним житловим приміщенням, її дії, на думку суду, є неправомірними, так як кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Виходячи з викладеного, суд приходить довисновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 щодо усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення в спірну квартиру підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно цих вимог закону встановлено, що ОСОБА_3 понесені судові витрати по сплаті судового збору за зустрічним позовом в сумі 551 грн. 21 коп., які є документально підтвердженими, а тому підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3

На підставі викладеного, керуючись ст. 256, 257, 267 ЦК України, ст.9, 71, 73 ЖК України, ст. 47 Конституції України, ст.ст. ст..ст.10, 11, 60, 61, 88, 209, 212, 214-215, 217, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про вселення у житло задовольнити.

Усунути ОСОБА_5, інд. код НОМЕР_1, перешкоди в користуванні квартирою №23 в буд. №5 по вул. Миколайчука у м. Чернівці, вселити ОСОБА_5 інд. код НОМЕР_1, в квартиру АДРЕСА_5.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 сплачений судовий збір в розмірі 551 грн. 21 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Чернівецької області через Шевченківський районний суд м. Чернівців протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Шевченківського

районного суду м. Чернівці О.В. ОСОБА_8