Категорія 53 Доповідач Марчук В. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області у складі:

Головуючої: Марчук B.C.
Суддів: Міхасішина І.В., Берегового О.Ю.
при секретарі: Агеєвій Г.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 січня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:
В листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся у Вінницький міський суд Вінницької області з даним позовом, який в подальшому було уточнено. Позовні вимоги мотивував тим, що 11 червня 2014 року Наказом директора Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» № 194-к від 10 червня 2014 року його було прийнято на роботу на посаду слюсаря з КВП та А 2 розряду управління виробництва енергії, на якій пропрацював до 30 квітня 2015 року. В ході весняного призову громадян України на строкову військову службу у 2015 році, рішенням Вінницької міської призовної комісії, призовник ОСОБА_1 був визнаний придатним до військової служби. Протоколом № 01 від 01 квітня 2015 року було визначено призвати його на строкову військову службу до команди СВ К-20А. Про факт призову на строкову військову службу позивач повідомив відповідача. Працівником кадрового органу йому було роз`яснено, що гарантії, зазначені у статті 119 КЗпП України, стосуються лише громадян призваних на військову службу під час мобілізації, тому він підлягає звільненню за пунктом 3 статті 36 КЗпП України.

Наказом директора Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» №134-к від 21 квітня 2015 року позивача звільнено з роботи з 30 квітня 2015 року у зв`язку з призовом на військову службу за п. 3 ст. 36 КЗпП України.

Позивач вважає, що зазначений наказ є таким, що суперечить Конституції України та законам України, істотно порушує його права, а тому є протиправним і підлягає скасуванню.

З урахуванням вказаного та відповідно до уточненої позовної заяви від 11.01.2017 року, просив суд визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду за вирішенням трудового спору та поновити даний строк; поновити його з 30.04.2015 року на посаді слюсаря з КВП та А 2 розряду управління виробництва енергії Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток з 30 квітня 2015 року до 30.04.2016 року в сумі 29 999,52 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11.01.2017 року у задоволенні позову відмовлено за пропуском строку звернення до суду з даним позовом.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, що виразилось в незастосуванні судом норм закону, які підлягали застосуванню, а також з порушенням норм процесуального права. Просить скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11.01.2017 року і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Ще просив: зобов`язати КП Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» надати суду апеляційної інстанції Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 21 грудня 2016 року у справі №802/1891/16-а.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При вирішенні даної справи суд виходив з наступного.

11 червня 2014 року Наказом директора Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» № 194-к від 10 червня 2014 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу на посаду слюсаря з КВП та А 2 розряду управління виробництва енергії, на якій він пропрацював до 30 квітня 2015 року (а/с 10-12).

В ході весняного призову громадян України на строкову військову службу у 2015 році, рішенням Вінницької міської призовної комісії, призовник ОСОБА_1 був визнаний придатним до військової служби. Протоколом № 01 від 01 квітня 2015 року було визначено призвати його на строкову військову службу до команди СВ К-20А (а/с 14).

Про факт призову на строкову військову службу позивач повідомив відповідача. Працівником кадрового органу йому було роз`яснено, що гарантії, зазначені у статті 119 КЗпП України, стосуються лише громадян призваних на військову службу під час мобілізації, тому він підлягає звільненню за пунктом 3 статті 36 КЗпП України (а/с 1).

Наказом директора Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» №134-к від 21 квітня 2015 року позивача звільнено з роботи з 30 квітня 2015 року у зв`язку з призовом на військову службу за п. 3 ст. 36 КЗпП України (а/с 12).

Відповідно до Посвідчення № 235 від 12 червня 2015 року солдат ОСОБА_1 перебував на дійсній військовій строковій службі у Збройних Силах України з 19 травня 2015 року по 19 листопада 2016 року ( а/с 13).

За вказаних обставин суд, керуючись нормами Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу «№2232 від 25.03.1992 року, Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ст. 119 та ст. 36 п.3 КЗпП України, прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Дійсно, Наказом директора Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» №134-к від 21 квітня 2015 року позивача було звільнено з роботи з 30 квітня 2015 року у зв`язку з призовом на військову службу за п. 3 ст. 36 КЗпП України. (а/с 12).

Копію даного Наказу ОСОБА_1 отримав 21 квітня 2015 року, що він вказав у судовому засіданні.

Згідно ч.1 ст. 233 КЗпП України, у редакції яка діяла на час звільнення позивача з роботи, позивач, будучи не згідним зі звільненням, мав звернутися до суду з позовом у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Звернувся він з таким позовом лише 25 листопада 2016 року. На думку колегії суддів, ОСОБА_1 пропустив зазначений строк звернення до суду з поважних причин.

Такими причинами є наступне. Як видно з позовної заяви, про факт призову на строкову військову службу позивач повідомив відповідача. Працівником кадрового органу йому було роз`яснено, що гарантії, зазначені у статті 119 КЗпП України, стосуються лише громадян призваних на військову службу під час мобілізації, тому він підлягає звільненню за пунктом 3 статті 36 КЗпП України (а/с 1).

Такі обставини визнані відповідачем. Більше того, вони підтверджуються позицією представника відповідача на час розгляду справи.

Позивач же не є юридично обізнаною людиною.

Крім того, з відповіді військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 за №497 від 03.03.2016 року видно, що в проміжок часу з 04.05.2015 року і по 18.05.2015 року ОСОБА_1 знаходився у підпорядкуванні Вінницького об`єднаного міського військового комісаріату у відповідності до п.2 ст. 21 (а/с21), що свідчить про зайнятість позивача та неможливість займатися власними справами.

Відповідно до Довідки військової частини НОМЕР_1 за №145 від 12 червня 2015 року, ОСОБА_1 проходив строкову військову службу у цій частині з 19 травня 2015 року (а/с 15).

Відповідно до уже зазначеного Посвідчення № 235 від 12 червня 2015 року, солдат ОСОБА_1 перебував на дійсній військовій строковій службі у Збройних Силах України з 19 травня 2015 року по 19 листопада 2016 року ( а/с 13).

Таким чином, на думку колегії суддів, позивач з поважних причин пропустив строк звернення до суду з позовом щодо свого звільнення з роботи і цей строк слід поновити, в силу ст. 234 КЗпП України.

Щодо вимоги про поновлення ОСОБА_1 на роботі, то на думку колегії суддів, суд не правильно та з їх порушенням застосував норми матеріального права, з огляду на наступне.

З вищевказаної відповіді військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 за №497 від 03.03.2016 року видно, що ОСОБА_1 було призвано до лав Збройних Сил України, згідно з п. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за №2232 ХІІ від 25.03.1992 року з доповненнями від 15.01.2015 року. А саме, його призвано на строкову військову службу на особливий період, що загрожує національній безпеці і у зв`язку з цим за позивачем на строк не більше одного року зберігалося місце роботи та середній заробіток на підприємстві.

Саме так зазначено у ч. 2 ст. 39 вказаного Закону, в редакції, яка діяла на час звільнення ОСОБА_1 з роботи.

Відповідно до ч.2 ст.119 КЗпП України, в редакції, яка діяла на час звільнення позивача, вказано, що працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Більше того, з 15.01.2015 року вступив у дію Указ Президента України «Про часткову мобілізацію», затверджений Законом №113- VІІІ від 15.01.2015 року, відповідно до якого з метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці Держави було постановлено оголосити та провести протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб з дня набрання чинності цим Указом. Мобілізацію слід було провести, зокрема, на території Вінницької області, де і був призваний на строкову військову службу позивач.

У ч.97 даного Указу зазначено про те, що необхідно було довести до відома керівників, зокрема, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно зі ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 119 КЗпП України, за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року.

Отже, позивача незаконно було звільнено з роботи, рік часу з 19.05.2015 року за ним мало зберігатися місце роботи та середній заробіток на підприємстві.

З огляду на викладене, позивач підлягає поновленню на роботі з виплатою середнього заробітку за час перебування на строковій військовій службі у період з 30 квітня 2015 року по 30 квітня 2016 року у сумі 29 999,52 грн., виходячи з його заробітку за лютий 2015 року 2532,91 грн. та за березень 2015 року 2606,77 грн. і Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року.

Таким чином, рішення суду, як ухвалене з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права, за невідповідності висновків суду обставинам справи, слід скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, в силу ст. 309 ЦПК України.

Щодо вимоги апеляційної скарги про зобов`язання КП Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» надати суду апеляційної інстанції Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 21 грудня 2016 року у справі №802/1891/16-а, то вона до задоволення не підлягає за безпідставністю, тому апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 січня 2017 року, скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду за вирішенням трудового спору.

Поновити ОСОБА_1 з 30 квітня 2015 року на посаді слюсаря з КВП та А 2 розряду в цех КВП та А управління виробництва енергії Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницямськтеплоенерго».

Стягнути з Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницямськтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час перебування на строковій військовій службі у період з 30 квітня 2015 року по 30 квітня 2016 року у сумі 29 999,52 грн. та на користь держави 974,4 грн. судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та з цього ж моменту протягом 20 днів може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді/підписи/

Згідно з оригіналом
суддя: В.С. Марчук