Провадження № 2/521/4411/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07 листопада 2017 року

Малиновський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Гуревського В.К.,

за секретаря - Ардаковської А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання права власності у порядку спадкування, -

в с т а н о в и в :

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання права власності в порядку спадкування, та просив визнати за ним право власності право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, яка має загальну площу 61,3 кв. м., житлову площу 44,9 кв. м.; Визнати за ним право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_4, померлого 20 квітня 2003 року, та визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_5, померлої 27 жовтня 2016 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 11 серпня 1998 року на Одеській Універсальній Біржі «Вітязь» було укладено Договір №98-410Ц купівлі-продажу нерухомого майна, за яким ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_5, яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_4 (на підставі довіреності, посвідченої начальником закладу Ю317/105 ОСОБА_6А.), та ОСОБА_1 купили квартиру за адресою: АДРЕСА_2, яка має загальну площу 61,3 кв. м., житлову площу 44,9 кв. м. Право власності за ними було зареєстроване в КП «ОМБТІ та РОН» 19 серпня 1998 року за реєстровим №255 - стор. 29 кн. 79 доп. У договорі вказано, що він не підлягає подальшому нотаріальному посвідченню, тому у подальшому до нотаріуса сторони угоди не звертались.

До підписання договору покупці передали ОСОБА_3 обговорену заздалегідь суму грошей 34000,0 грн., в рахунок вартості придбаного житла, ОСОБА_3 передав їм житло, ключі від квартири, виконавши, таким чином, умови договору. ОСОБА_4 був сином позивача, який помер 20 квітня 2003 року. Після смерті сина позивача відкрилася спадщина на належну йому 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_3. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР (1963р.), спадкоємцями за законом були батьки: ОСОБА_5 та ОСОБА_1. Позивач з дружиною спадщину прийняли, по 1/6 частині вказаної квартири кожен, оскільки проживали та були зареєстровані у спадковій квартирі на час відкриття спадщини та фактично вступили в володіння та управління спадщиною. До нотаріуса з заявами про прийняття спадщини вони не звертались.

Дружина позивача ОСОБА_5 померла 27 жовтня 2016 року. Її спадковим майном була 1/2 частина квартири за адресою: АДРЕСА_2. Позивач, як чоловік, та ОСОБА_2, як син, відповідно до ст. 1261 ЦК України, є спадкоємцями першої черги за законом. Позивач та син прийняли спадщину, оскільки на час відкриття спадщини проживали та були зареєстровані, як і спадкодавець, за адресою спадкової квартири. Я подав до Сьомої одеської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. ОСОБА_2 на спадщину не претендує. Нотаріусом, листом від 13 травня 2017 року, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки договір купівлі-продажу не відповідає нормам закону, які діяли на час реєстрації договору.

На цей час посвідчити нотаріально цей договір не має можливості, оскільки ОСОБА_4 помер, а місце знаходження ОСОБА_3 не відоме. Таким чином, сторони виконали всі умови для купівлі-продажу в результаті яких настали юридичні наслідки, а саме, одна сторона продала, а інша сторона купила квартиру за адресою: АДРЕСА_2. За викладених обставин позивач змушений звернутися до суду для захисту своїх прав.

ОСОБА_2 надав до суду заяву про визнання позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

ОСОБА_3 у судове засідання не зявився.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову.

Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених письмових доказів.

09 грудня 1970 року ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_7, та остання змінила прізвище на «Волохович», про що свідчить свідоцтво про одруження серії І-АБ №274752 від 09 грудня 1970 року, запис №4544.

Від цього шлюбу народились двоє синів: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідно до свідоцтва про народження (повторно) серії І-ЖД №371343 від 14 березня 2002 року, зроблено відповідний запис №1489 від 13 серпня 1971 року, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідно до свідоцтва про народження серії І-ЖД №498727 від 05 вересня 1975 року, запис №1973, де батьками зазначені: батько ОСОБА_1, мати ОСОБА_5.

11 серпня 1998 року на Одеській Універсальній Біржі «Вітязь» було укладено договір №98-410Ц купівлі-продажу нерухомого майна, за яким ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_5, яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_4 (на підставі довіреності, посвідченої начальником закладу Ю317/105 ОСОБА_6А.), та ОСОБА_1 купили квартиру за адресою: АДРЕСА_2, яка має загальну площу 61,3 кв. м., житлову площу 44,9 кв. м.

Підтвердженням наміру сторін, досягнення домовленості щодо усіх істотних умов договору, а також змісту умов домовленості про передачу права власності на спірну квартиру є договір купівлі-продажу №98-410Ц від 11 серпня 1998 року, укладений на Одеській Універсальній Біржі «Вітязь» без наступного нотаріального посвідчення договору.

Після укладення зазначеного договору сторони повністю виконали всі його умови. Факт передачі покупної ціни продавцю від покупців, підтверджується пунктом 6 умов зазначеного договору №98-410Ц, зареєстрованого на Одеській Універсальній Біржі «Вітязь», відповідно до якого продавцем отримана сума за відчужувану квартиру.

Підтвердженням виконання сторонами договору є видача покупцеві екземпляру договору, другий екземпляр залишений на збереження на біржі. Оскільки сторонам виданий один екземпляр зазначеного договору купівлі-продажу нерухомого майна - спірної квартири, що зареєстрований в КП «ОМБТІ та РОН» і наданий суду, квартира продавцем передана покупцям, суд вважає, що до ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перейшло право власності на спірну квартиру, що додатково підтверджується відміткою на договорі КП «ОМБТІ та РОН» про реєстрацію за ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 права власності на квартиру від 19 серпня 1998 року за реєстровим №255 - стор. 29 кн. 79 доп. До укладання зазначеного договору купівлі-продажу нерухомого майна це житло належало на праві власності відповідачу, тому згідно ст. 225 ЦК УРСР відповідач, як власники майна, вправі був здійснювати її відчуження.

20 квітня 2003 року ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ЖД №340753 від 21 квітня 2003 року, запис №3976, у звязку із чим відкрилась спадщина, а саме на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, яка має загальну площу 61,3 кв. м., житлову площу 44,9 кв. м.

У встановлений законом шестимісячний строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався після смерті ОСОБА_4.

Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР (1963 року), спадкоємцями за законом були батьки: ОСОБА_5 та ОСОБА_1.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (1963 року), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно до ст. 549 ЦК УРСР (1963 року), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Відповідно до довідок (з місця проживання про склад сімї та реєстрації) від 02 листопада 2016 року та від 30 березня 2017 року за №729, вбачається, що у квартири АДРЕСА_1, зареєстровані та проживають: ОСОБА_5 (основний) померла 22 жовтня 2016 року, ОСОБА_1 (чоловік), ОСОБА_2 (син), ОСОБА_8 (онук), ОСОБА_9 (онук).

Згідно із довідки №728 від 30 березня 2017 року, вбачається, що ОСОБА_5 проживала та була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 з 04 листопада 1998 року по день смерті 22 жовтня 2016 року.

Тобто, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 спадщину прийняли, по 1/6 частині вказаної квартири кожен, оскільки проживали та були зареєстровані у спадковій квартирі на час відкриття спадщини та фактично вступили в володіння та управління спадщиною.

27 жовтня 2016 року ОСОБА_5 померла, про що свідчить свідоцтво про смерть серії І-ЖД №471057 від 28 жовтня 2016 року, запис №10911, у звязку із чим відкрилась спадщина, а саме на 1/2 частина квартири АДРЕСА_1, яка має загальну площу 61,3 кв. м., житлову площу 44,9 кв. м.

Спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_5, померлої 27 жовтня 2016 року, на підставі ст. 1261 ЦК України, є її чоловік ОСОБА_1, позивач по справі, та її син ОСОБА_2, відповідач по справі.

У встановлений законом шестимісячний строк ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Сьомої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Однак свідоцтво про право на спадщину за законом на зазначене майно сторони не отримали, у зв'язку з тим, що відсутня державна реєстрація на спірне майно, а саме: договір купівлі-продажу не відповідає нормам закону, які діяли на час реєстрації договору, про що свідчить відповідь нотаріуса від 31 травня 2017 року за №1860/02-14.

Відповідно до листа Сьомої Одеської державної нотаріальної контори від 29 вересня 2017 року за №3773/02-14 наданої до суду зі спадковою справою №212/2017 щодо майна померлої 27 жовтня 2016 року ОСОБА_5, вбачається, що спадкова справа до майна ОСОБА_4, який помер 20 квітня 2003 року не заводилась та заповітів від його імені не складався.

На даний час посвідчити нотаріально цей договір не має можливості, оскільки ОСОБА_4 помер, а місце знаходження ОСОБА_3 не відоме.

Враховуючи те, що правовідносини між сторонами щодо укладення договору купівлі-продажу виникли під час дії Цивільного кодексу України 1963 року, тому мають регулюватися саме його нормами.

Відповідно до ст. 153 ЦК Української РСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

За положеннями ст. 227 ЦК Української РСР 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу).

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про товарну біржу», членами товарної біржі є прийняті в її склад вітчизняні юридичні та фізичні особи. Особа, що сплатила пайовий або вступний внесок може користуватися усіма правами члена біржі, встановленими біржовим комітетом

Разом з тим, згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Угода вважалась укладеною з моменту її реєстрації на біржі,

Сторони виконали всі умови та вимоги ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», на момент укладення договору купівлі-продажу сторони були членами біржі, зазначена біржова операція являла собою угоду купівлі-продажу квартири, допущену до обороту на товарній біржі.

Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд вправі за вимогою виконавчої сторони визнати угоду дійсною. В цьому разі подальше нотаріальне посвідчення угоди не потребується.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає товар і сплачує за нього певну грошову суму.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Судом встановлено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України.

Таким чином, сторони виконали всі умови для купівлі-продажу в результаті яких настали юридичні наслідки, а саме, одна сторона продала, а інша сторона купила квартиру за адресою: АДРЕСА_2.

Таким чином, у зв'язку зі смертю ОСОБА_4, померлого 20 квітня 2003 року та зі смертю ОСОБА_5, померлої 27 жовтня 2016 року, відкрилась спадщина, враховуючи, що позивач подав заяву про прийняття спадщини за правилами ч. 1 ст. 1268 ЦК України він вважається таким, що прийняв спадщину, суд вважає доведеним, що позивач вступив у спадщину, набувши на неї право. Позивач прийняв цю спадщину, ОСОБА_2, як спадкоємець першої черги за законом, звернувся із заявою до нотаріальної контори, в судвму засіданні заявив про визання позову, фактично відмовившись від неї на користь позивача, суд вважає за необхідне визнати право позивача таким, що підлягає захисту, визнавши за ним право власності в порядку спадкування за законом.

Позивач позбавлений можливості оформити спадщину у нотаріальній конторі через відсутність правовстановлюючих документів, оскільки померлі за час свого життя не зареєстрували в органах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно право власності на спірну квартиру.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

В Постанові № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року в п. 5 вказано, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). За п. 6 цього ж Пленуму незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна.

При цьому, наприклад, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно із ст. 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлюється у шість місяців та починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 392 ЦК України вбачається, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати їм документа, який засвідчує його права власності.

Враховуючи обставини справи, а також визнання позову відповідачем, суд вважає за необхідне визнати позов у повному обсязі.

Відповідно до ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. За ч. 1 статті 15 цього Кодексу кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 328, 392,1259, 1261, 1268, 1270, Цивільного кодексу України, ст. ст. 10, 11, 61, ч. 4 ст. 174, 212-215, 217 Цивільного процесуального кодексу України, СУД

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, яка має загальну площу 61,3 кв. м., житлову площу 44,9 кв. м.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1, яка має загальну площу 61,3 кв. м., житлову площу 44,9 кв. м., в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_4, померлого 20 квітня 2003 року.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яка має загальну площу 61,3 кв. м., житлову площу 44,9 кв. м., в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_5, померлої 27 жовтня 2016 року.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційному суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

СУДДЯ Гуревський В.К.