Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/14/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Єгорова С. М.
УХВАЛА

Іменем України

16.03.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Єгорової С.М.

суддів: Кіселика С.А., Суровицької Л.В.

із секретарем Яковлєвою Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ТОВ «Верес» на рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 09 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Верес», третя особа відділ Держземагенства у Петрівському районі Кіровоградської області про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та повернення самовільно зайнятої земельної ділянки,-

УСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що між ним та відповідачем 09.12.2004 року було укладено договір оренди земельної ділянки площею 5,17 га, яка належить позивачеві на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії І-КР №031038, виданого 15.04.2002 року, строком на 5 років - з 20.09.2005 року до 19.09.2010 року. Після закінчення вказаного терміну договір позивачем не продовжувався та не поновлювався. Наприкінці серпня 2013 року він отримав примірник договору оренди землі від 12.01.2012 року, за умовами якого належну йому земельну ділянку передано в оренду ТОВ Верес строком на 10 років, договір зареєстрований відділом Держкомзему у Петрівському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 09.11.2012 року за №002053, але печатка відсутня, а також позивач отримав акт прийому-передачі земельної ділянки від 12.01.2012 року та акт про визначення меж земельної ділянки без зазначення дати. Проте, позивач заперечує укладення ним договору оренди від 12.01.2012 року з відповідачем та підписання вказаних документів, що змусило його звернутися до суду з позовом про визнання зазначеного договору оренди земельної ділянки недійсним та повернення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 09 листопада 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним з моменту вчинення договір оренди землі від 12.01.2012 року, укладений між ОСОБА_2 та товариством з обмеженою відповідальністю Верес, який зареєстрований 09.11.2012 року відділом Держкомзему у Петрівському районі за № 02053, акт прийому - передачі до договору оренди землі від 12.01.2012 року та акт про визначення меж земельної ділянки № 506 ОСОБА_2 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Новостородубської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області ( без дати).

Зобовязано товариство з обмеженою відповідальністю Верес повернути ОСОБА_2, в натурі, самовільно зайняту земельну ділянку площею 5,17 гектарів розташовану на території Новостородубської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії І-КР №031038, виданого 15.04.2002 року.

В апеляційній скарзі ТОВ "Верес", від імені якого діє представник ОСОБА_3, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Закрема зазначає, що рішення суду грунтується на неналежно оцінених доказах, без належного мотивування взято до уваги висновки однієї судово-почеркознавчої експертизи і відхилено висновки іншої експертизи, не допитано свідків, які були присутні при підписанні договорів.

Позивачем, від імені якого діє представник ОСОБА_4, подано письмові заперечення проти доводів апеляційної скарги, зазначається про законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції, правильність висновків суду щодо недійсності оспорюваного договору і зобов'язання повернути спірну земельну ділянку.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників сторін, які підтримали свої доводи і заперечення, дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Судом установлено і підтверджується матеріалами справи, що між позивачем і ТОВ "Верес" існували договірні відносини на підставі договору оренди землі від 09.12.2004 року, відповідно до якого земельна ділянка площею 5,17 га, що належить позивачу на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії І-КР №031038, виданого 15.04.2002 року була передана в оренду відповідачеві строком на 5 років - з 20.09.2005 року до 19.09.2010 року. Після його закінчення зазначений договір позивачем не продовжувався та не поновлювався, а наприкінці серпня 2013 року позивач отримав примірник договору оренди землі від 12.01.2012 року про передачу в оренду ТОВ "Верес" належну йому земельної ділянки строком на 10 років, зареєстрований відділом Держкомзему у Петрівському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 09.11.2012 року за №002053, без печатки, а також акт прийому-передачі земельної ділянки від 12.01.2012 року та акт про визначення меж земельної ділянки без дати. Позивачем оспорюється останній договір оренди землі від 12.01.2012 року тому, що він його не укладав та не підписував вищевказані документи.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 про визнання недійсним вищевказаного договору оренди та повернення земельної ділянки власникові, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт того, що підписи на договорі оренди землі та акті визначення меж не належать позивачеві, що відповідно до ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України дає підстави для визнання цього договору недійсним. Зокрема, суд виходив із того, що згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи підписи від імені орендодавця виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою (особами). У звязку з цим суд вважав, що оспорюваний договір оренди землі укладений без вільного волевиявлення орендодавця, тобто позивача як сторони правочину, та не відповідає його внутрішній волі, оскільки позивач договір оренди не підписував і відсутні докази щодо узгодження з ним істотних умов договору.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обовязки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтею 10 ЦПК України установлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Зокрема, згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 58, ч. 2 ст. 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У той же час відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи №2177-15 від 14.09.2015 року, підпис від імені ОСОБА_2 в графі «Орендодавець» договору оренди землі від 12.01.2012 року , що укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Верес», який зареєстрований 09.11.2012 року відділом Держкомзему у Петрівському районі за № 02053, виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою. Діагностичні ознаки, які б свідчили про вплив на виконавця даного підпису збиваючих факторів природного або штучного характеру, відсутні. Вирішити питання про виконавця підпису від імені ОСОБА_2 в графі «Орендодавець» акту прийому-передачі до договору оренди землі від 12.01.2012 самим ОСОБА_2 або іншою особою, не надається за можливе. В даному підписі виявлені діагностичні ознаки, що свідчать про переважний вплив на виконавця даного підпису якихось збиваючих факторів природного характеру, до яких, зокрема, відноситься обмеження зорового контролю, незручна поза тощо. Підпис від імені ОСОБА_2 в графі «Землевласник» акту про визначення меж земельної ділянки (паю) № 506 ОСОБА_2 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Новостородубської сільської ради (без дати), виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою (а.с. 176-190 т. 1).

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, виходив з того, що позивачем доведено те, що він не підписував оспорюваний договір оренди земельної ділянки, укладений з відповідачем, що є підставою для визнання цього правочину недійсним. ТОВ "Верес" безпідставно та самовільно використовує належну позивачеві земельну ділянку.

Висновок експерта № 53 від 04.02.2015 року (а.с.139-144), згідно якого підписи в оспорюваному договорі оренди землі виконані самим ОСОБА_2 правомірно не враховано судом, з огляду на те, що для порівняння в якості основного зразка підпису позивача взято підпис, виконаний у договорі оренди від 09.12.2004 року, який не відповідає об'єкту за часом виконання, що було зазначено в ухвалі суду від 29.04.2015 року про призначення повторної судово-почеркознавчої експертизи (а.с. 66-167 т. 1), а також висновок додаткової судової почеркознавчої експертизи від 14.09.2015 року, в якому зазначено, що вільні зразки підписів у двох группах наданих на дослідження документів виконані різними особами, тому за результатами порівняльного аналізу підписи-зразки ОСОБА_2, зокрема у договорі оренди землі від 09.12.2004 року, експертом не використовувались (а.с.180 т. 1).

Під час розгляду справи в апеляційному суді за клопотанням представника ТОВ "Верес" було призначено додаткову судову почеркознавчу експертизу на підставі ч. 1 ст. 150 ЦПК України, оскільки в справі є два висновки експертизи, які протирічать один одному, а також зважаючи на те, що експертам для проведення експертиз не було надано усіх оригіналів договору оренди землі від 12.01.2012 року, підпис в яких від імені ОСОБА_2 оспорюється, висновки судових експертиз колегія суддів вважала неповними.

Відповідно до висновку експертів за результатами проведення додаткової судово-почеркознавчої експертизи від 16.02.1017 року № 2855/2856/16-32 (а.с. 64-76 т. 2) підписи від імені ОСОБА_2 у графі «Орендодавець у рядку «Бич» у трьох примірниках договору оренди землі від 12.01.2012 укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Верес», який зареєстровано 09.11.2012 відділом Держкомзему у Петрівському районі, за № 02053, у графі «Орендодавець» у рядку «Бич» у трьох примірниках акту прийому - передачі до договору оренди землі від 12.01.2012 та у графі «Землевласник» у рядку «М.Бич» у трьох примірниках акту про визначення меж земельної ділянки № 506 ОСОБА_2 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Новостародубської сільської ради (без дати), виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів. Підписи від імені ОСОБА_2 у графі «Орендодавець» у рядку «Бич» у трьох примірниках договору оренди землі від 12.01.2012, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Верес», який зареєстровано 09.11.2012 відділом Держкомзему у Петрівському районі, за № 02053, у графі «Орендодавець» у рядку «Бич» у трьох примірниках акту прийому - передачі до договору оренди землі від 12.01.2012 та у графі «Землевласник» у рядку «М.Бич» у трьох примірниках акту про визначення меж земельної ділянки № 506 ОСОБА_2 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Новостародубської сільської ради (без дати), виконані не ОСОБА_2, а іншою особою. Питання ухвали суду в частині «...- якщо так, чи знаходився ОСОБА_2 у хворобливому стані?», не вирішувалось в зв'язку з тим, що ідентифікаційне питання щодо справжності підписів від імені ОСОБА_2: вирішено у категоричній негативній формі.

Стаття 218 ЦК України передбачає, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Доводи відповідача щодо вчинення оспорюваного правочину за згодою ОСОБА_2 не підтверджені письмовими доказами і спростовуються висновками додаткової судово-почеркознавчої експертизи (а.с. 176-185 т. 1; а.с. 64-76 т. 2).

Суд першої інстанції, встановивши обставини справи, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 212, 213-214 ЦПК України, правильно визначився з характером правовідносин та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, посилання на свідчення свідків щодо підтвердження укладення оспорюваного договору за участі і згоди позивача не може бути прийняте судом як таке, що не узгоджується із нормами закону, які регулюють спірні правовідносини, твердження представника відповідача щодо схвалення договору оренди після його укладення і отримання орендної плати ОСОБА_2 не знайшло свого підтвердження належними та допустимими доказами.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що на підставі ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ТОВ «Верес» відхилити.

Рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 09 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:

Судді: