Справа № 186/1328/17
Провадження номер № 2/0186/585/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2017 року Першотравенський міський суд Дніпропетровської області

в складі: головуючої - судді Янжули С. А.

при секретарі: Лиман Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Першотравенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 Пантелеєвича про поновлення строку звернення до суду та визнання договору міни нерухомого майна дійсним,

ВСТАНОВИВ:

19 жовтня 2017 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору обміну нерухомого майна дійсним.

03 листопада 2017 року позивачі уточнили свої позовні вимоги до відповідача ОСОБА_4

В обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 В 1989 році в них народився син ОСОБА_2, в 1992 році - донька ОСОБА_3

06 червня 1998 році між однією стороною: ОСОБА_6, ОСОБА_1, яка діяла від свого імені та від імені своїх неповнолітніх дітей, був укладений договір міни нерухомого майна, а саме: однокімнатної квартири АДРЕСА_1, що належала їм, з іншою стороною: ОСОБА_4 та ОСОБА_5, на квартиру АДРЕСА_2, що належала останнім.

Договір міни нерухомого майна №6/3-НДП від 06 червня 1998 року було укладено та зареєстровано 18 червня 1998 року в Павлоградському БТІ під №22-83.

Сторонами були виконані всі умови договору і вони стали власниками вказаних квартир.

02 листопада 2016 року ОСОБА_6 помер. Після його смерті залишилася спадщина на 1/4 частку квартири АДРЕСА_3. Спадкоємцями першої черги є позивачі. Звернувшись до нотаріуса про видачу свідоцтва про спадщину, отримали відмову, оскільки документ, що підтверджує їх право власності на вказану квартиру зареєстрований на товарній біржі і не відповідає вимогам законодавства.

Син відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 помер 20 вересня 2004 року.

Просять суд поновити строк звернення з позовом до суду, так як про порушене право дізналися лише в листопаді 2016 року, коли звернулися до нотаріуса про отримання свідоцтва про спадщину та визнати правочин, укладений 06 червня 1998 року між сторонами - договір обміну нерухомого майна, посвідчений Павлоградською товарною біржею, дійсним.

В судове засідання позивачі не з'явилися, надали суду заяви про розгляд справи в їх відсутність, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просять їх задовільнити.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, в телефонному режимі повідомив суд, що з позовними вимогами згідний, просить їх задовільнити.

Враховуючи вимогист.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17 липня 1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності сторін без фіксування судового процесу, що відповідає положенням ст.ст.158, 169, 197ЦПК України.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню.

За правилами статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК).

На підставі ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.5 ст.267 цього ж Кодексу якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Так як позивачам було невідомо, що договір обміну нерухомого майна зареєстрований на біржі є недійсним, а про порушення свого права дізналися лише у листопаді 2016 року, коли хотіли прийняти спадщину, після померлого ОСОБА_6 у вигляді 1/4 частки належної їм квартири, суд вважає за можливе визнати причини пропущення позовної давності поважними і порушене право підлеглим захисту.

Згідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини визнані сторонами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у випадку визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позовних вимог.

Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб. інтересів держави.

У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених ОСОБА_7 України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Так, судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина ОСОБА_7 України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини».

Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Так у Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «ОСОБА_8 Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України.

Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей ЖК і ЦК), позивач, в силу ст. 10 ЦПК України, зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Згідно статей 10, 31, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_6, ОСОБА_1, яка діяла від свого імені та від імені своїх неповнолітніх на той час дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3, та ОСОБА_4, ОСОБА_5 уклали договір обміну нерухомого майна, за яким позивачі обміняли однокімнатну квартиру АДРЕСА_4, загальною площею 34,30 кв.м., житловою площею 17,0 кв.м. на належну відповідачам двокімнатну квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 42,9 кв.м., житловою площею 27,9 кв.м. Договір обміну укладений на Павлоградській товарній біржі 06 червня 1998 року та зареєстрований під №6/3-НДП.

Копією технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_5, підтверджується, що право власності на вказану квартиру зареєстровано за позивачами на підставі вказаного договору обміну нерухомого майна.

На даний час позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є повнолітніми, їх майнові права були захищені.

Згідно копії свідоцтва про смерть 1-КИ №721406 від 07 листопада 2016 року підтверджується, що ОСОБА_6 помер 02 листопада 2016 року.

Копією свідоцтва про смерть І-КИ № 583894 від 22 вересня 2004 року підтверджується, що ОСОБА_5 помер 20 вересня 2004 року.

Інформацієї з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №103332760 від 10 листопада 2017 року підтверджується, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 ні за ким не зареєстроване.

Перешкодою для оформлення документів на цільове використання придбаних квартир є те, що договір обміну нерухомого майна не посвідчений нотаріально.

Відповідно ст.242 ЦК України (1963 року), що діяв на момент укладання договору обміну, до договору міни застосовуються відповідні правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не передбачено особливостями відношення сторін.

Згідно ст.ст.224,227 ЦК України (1963 року) договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідченим, якщо хоча б одна із сторін є громадянином.

На підставі ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець-прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Статті 658 цього Кодексу право продажу майна належить власникові.

У відповідність ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно ст.649 ЦК України розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору можуть бути вирішені судом у випадках, встановлених за домовленістю сторін або законом.

Частини 2 статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Сторони виконали всі умови договору обміну нерухомого майна і, так як їм було невідомо, що Товарна біржа не має права посвідчувати вказаний договір, про порушення їх права стало відомо в листопаді 2016 року при оформленні документів для прийняття спадщини, суд вважає за необхідне продовжити їм строк звернення до суду, так як вони його порушили з поважних причин та визнати вказаний договір дійсним.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Однак, враховуючи, що позивачі в позовній заяві не просять покласти судові витрати на відповідача, то суд, за таких обставин, вважає за можливе не стягувати понесені позивачами судові витрати з відповідача по справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.30, 60, 62, 212, п.6 ст.256 ЦПК України,- суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 Пантелеєвича про поновлення строку звернення до суду та визнання договору міни нерухомого майна дійсним - задовільнити.

ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 продовжити строк звернення до суду з позовом до ОСОБА_4 Пантелеєвича про поновлення строку звернення до суду та визнання договору міни нерухомого майна дійсним.

Визнати договір міни нерухомого майна, укладений між ОСОБА_6, ОСОБА_1, яка діяла від свого імені та від імені своїх неповнолітніх на той час дітей ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Пантелеєвичем і ОСОБА_5, за яким позивачі обміняли однокімнатну квартиру АДРЕСА_4, загальною площею 34,30 кв.м., житловою площею 17,0 кв.м. на належну відповідачам двокімнатну квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 42,9 кв.м., житловою площею 27,9 кв.м., зареєстрований Павлоградською товарною біржею 06 червня 1998 року за №6/3-НДП- дійсним.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: С.А.ЯНЖУЛА.