АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22ц/796/1368/17 Головуючий у 1 інстанції - Каліушко Ф.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2017 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

головуючого - Панченка М.М.

суддів - Гаращенка Д.Р., Ратнікової В.М.

при секретарі - Крічфалуши С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє за дорученням ОСОБА_2, на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 09 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення безпідставно набутих коштів та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року позивачОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і просила винести рішення, яким солідарно стягнути з відповідачів на свою користь безпідставно набуті кошти у сумі 122.550 грн. та відшкодувати моральну шкоду у сумі 10.000 грн.

Зазначала, що у вересні 2013 року, за усною домовленістю з відповідачем ОСОБА_3 про укладення договору позики, вона перерахувала зі свого карткового рахунку на його рахунок кошти у сумі 122.550 грн., які відповідач зобов»язувався повернути за два тижні.

Поручителем ОСОБА_3 за усною домовленістю виступив відповідач ОСОБА_4.

Оскільки відповідач добровільно відмовляється повертати кошти, позивачка звернулась з цим позовом до суду.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 09 лютого 2016 року у позові відмовлено/а.с.73-76/.

Відмовляючи у позові, суд послався на те, що між сторонами має місце чинний договір позики, який є належною та достатньою підставою набуття майна (отримання коштів). При цьому, майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулось в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов»язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч.2 ст.11 ЦК України.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, який діє за дорученням ОСОБА_2, посилаючись на доводи викладені в позовній заяві, просить скасувати рішення Дарницького районного суду м.Києва від 09 лютого 2016 року, як ухвалене з недотриманням вимог матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов/а.с.80-81/.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення представника відповідача ОСОБА_3, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити, а рішення залишити без змін з таких підстав.

Як слідує з матеріалів справи і таке встановлено судом, позивачка наполягає на тому, що 20.09.2013 року між нею, ОСОБА_2, як позикодавцем, та ОСОБА_3, як позичальником, укладено в усній формі договір позики, згідно якого, позивачкою надано відповідачу позику у сумі 122.550 грн., яку той зобов»язувався повернути за два тижні.

Позика надана шляхом перерахування з карткового рахунку позивачки на рахунок позивача обумовленої суми коштів.

Перерахування коштів підтверджується листом уточненням ПАТ «Приватбанк» та квитанцією про перерахування коштів у вище зазначеній сумі на користь ОСОБА_3 /а.с. 7,6/.

Таким чином, між сторонами виникли відносини позики, відповідно до яких, в силу ст.1046 ЦК України, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На забезпечення виконання зобов»язань з повернення позики позичальником ОСОБА_3, 7.04.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено письмову угоду, за якою останній поручився перед ОСОБА_2 про повернення позичальником коштів /а.с.6/.

Оскільки позичальник не виконав своєчасно свої зобов»язання з повернення позики і добровільно відмовляється виконувати свої зобов»язання, позивачка звернулась до суду з цим позовом,

Обгрунтовуючи свої вимоги, позивачка керується ст.1212 ЦК України, згідно якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов»язана повернути потерпілому це майно.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правомірно посилається на те, що предметом регулювання інституту безпідставно набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв»язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальним інститутом цивільного права.

Зобов»язання з безпідставно набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Водночас, як обгрунтовано зазначив суд першої інстанції, відповідно до п.1 ч.2 ст.11, частин 1,2 ст.509 ЦК України цивільні права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов»язки. До підстав виникнення цивільних прав, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов»язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов»язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити ти гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов»язку. Зобов»язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який, або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбачено законом, іншими правовими актами чи правочином.

Як зазначив в суд першої інстанції системний аналіз положень ч.1, п.1 ч.2 ст.1, ч.1 ст.177, ч.1 ст.202, ч.ч.1,2 ст.205, ч.1 ст.207, ч.1 ст.1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Разом з тим, загальна умова ч.1ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов»язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов»язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов»язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов»язання не вважається безпідставним.

Отже, оскільки, як встановлено судом, між сторонами мають місце ознаки договірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав застосування ст.1212 ЦК України у спірних правовідносинах.

Доводи скаржника в апеляційній скарзі відносно того, що спірні правовідносини підлягають регулюванню статтею 1212 ЦК України є безпідставними і такими, що спростовані висновком суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.307,308 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє за дорученням ОСОБА_2, відхилити, а рішення Дарницького районного суду м.Києва від 09 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання чинності шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді