Справа № 340/219/16-ц
Провадження № 22-ц/779/1616/2017
Головуючий у 1 інстанції Бучинський А. Б.
Суддя-доповідач Малєєв
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Малєєва А.Ю.,

суддів: Девляшевського В.А., Фединяка В.Д.,

секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 30 серпня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Верховинської селищної ради, третя особа Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про визнання недійсними рішення та державного акту, усунення перешкод в користуванні проїздом,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 30 серпня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Верховинської селищної ради, третя особа Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про визнання недійсними рішення Верховинської селищної ради від 17.12.1996 №2 та державного акту про право приватної власності на землю від 25.03.1997, усунення перешкод в користуванні проїздом шляхом знесення воріт та огорожі, відмовлено за безпідставністю.

Позивачі оскаржили указане рішення в апеляційному порядку.

Вважають:

1. оскаржуване рішення є незаконне, необґрунтоване, ухвалене внаслідок неповного зясування та недоведеності обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального та процесуального права; висновки суду не відповідають обставинам справи;

2. суд першої інстанції не взяв до уваги як доказ представлену позивачами документацію, де вказано заїзд до їхніх господарств через земельну ділянку ОСОБА_4;

3. суд безпідставно не взяв до уваги висновок будівельно-технічної експертизи від 07.11.2016 з причин, що висновок не підтверджує факту існування спірної дороги, оскільки експертизі було доручено вирішення інших питань, а саме: чи існує проїзд до будинковолодінь позивачів, чи можливо фактично здійснити проїзд до їх будинковолодінь; які є варіанти облаштування такого проїзду;

4. суд помилково прийшов до висновку, що Верховинська селищна рада, передаючи у власність земельну ділянку ОСОБА_5, жодним чином не могла вплинути на права позивачів вільно користуватися, розпоряджатися, чи володіти їх майном;

5. в додаткових поясненнях та додаткових дебатах 30.08.17 представник ОСОБА_6 визнала позов та пояснила, що при передачі у приватну власність ОСОБА_5 спірної земельної ділянку була допущена помилка, оскільки на даний час у новому проекті генплану передбачається підїзд до господарств позивачів;

6. на час здачі в експлуатацію будинків позивачів підїзна дорога існувала, адже це було передбачено Правилами ДБН і пожежними нормативними актами;

7. обраний спосіб захисту належним, всупереч зазначеного судом, оскільки після визнання рішення органу місцевого самоврядування та державного акту про право власності на землю незаконними позивачі планували позиватись щодо скасування правочину, на підставі якого відповідачі набули право власності.

Стверджують, що позивачі позбавлені права вільно користуватися, розпоряджатися, чи володіти їх майном, оскільки до їх будинковолодінь не можливо нічого підвезти з допомогою транспорту.

Просять скасувати рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 30 серпня 2017 року і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В засіданні апеляційного суду апелянти ОСОБА_2 та ОСОБА_3, представники апелянтів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 доводи апеляційної скарги підтримали з наведених у ній мотивів. Просили оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_4 проти доводів апеляційної скарги заперечив, просив її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з огляду на його законність та обґрунтованість.

Представники Верховинської селищної ради та Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області в засідання апеляційного суду не з'явились.

За наслідками розгляду апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних міркувань.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із таких міркувань:

1. оскільки частина позивачів оформила право власності на свої земельні ділянки значно пізніше, ніж спірна земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_5, а позивач ОСОБА_2 взагалі не підтвердила жодними правовстановлюючими документами наявність у неї права власності, чи користування на земельну ділянку чи будинок по вул. Жабєвський Потік в смт. Верховина, відтак Верховинська селищна рада, передаючи у власність земельну ділянку ОСОБА_5, жодним чином не могла вплинути на права позивачів вільно користуватися, розпоряджатися, чи володіти їх майном, окрім цього, на момент передачі у власність спірної земельної ділянки в її межах жодним документом місцева дорога не затверджувалася та не проектувалася;

2. оскільки позивачами обрано неналежний спосіб захисту: встановлення факту незаконності рішення органу місцевого самоврядування та державного акту про право власності на землю не породжував би для позивачів жодних правових наслідків в силу того, що на даний час земельна ділянка, яка набута у власність за оскаржуваними документами, відчужена у власність іншій особі (відповідачу) на підставі правочину, який у встановленому законом порядку не визнаний недійсним, чи не встановлено його нікчемності. А відтак, перебуває у законному володінні добросовісного набувача;

3. оскільки, в порушення приписів ст. ст. 58, 60 ЦПК України, заявлені позовні вимоги є недоведеними та безпідставними.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з таких мотивів.

Положеннями статті 17 Загальної декларації прав людини (1948 року) право приватної власності проголошено основним і невідчужуваним правом людини, а статтею 1 Протоколу N 1 (1952) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950) встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. Право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності гарантовано ст. 41 Конституції України та ст. 317, 319 та 321 Цивільного кодексу України.

Згідно матеріалів справи, відповідач ОСОБА_4 з 21.06.2002 є законним власником земельної ділянки в смт. Верховина, площею 0,4570 га (далі земельна ділянка відповідача), що підтверджено договором купівлі-продажу (а.с.30 т.1) та Державним актом на право приватної власності від 25.03.1997, оформленим на громадянку ОСОБА_5 на підставі рішення Верховинської селищної ради народних депутатів від 17.12.1996 (а.с. 29 т.1).

Апеляційний суд відхиляє доводи апелянтів, що суд першої інстанції не взяв до уваги як доказ представлену позивачами документацію, де вказано заїзд до їхніх господарств через земельну ділянку ОСОБА_4, оскільки ані Технічна документація із землеустрою, що посвідчує право ОСОБА_1 на його земельну ділянку (а.с.227-249 т.1), ані документація на земельну ділянку, власником якої є позивач ОСОБА_3 (а.с.26 т.1), ані дозвільна документація, видана позивачці ОСОБА_2 на збір технічної документації на її земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд з метою передачі її в приватну власність (а.с.20 т.1), не є належними, допустимими доказами, в розумінні приписів ст. 57-60 ЦПК України, що через земельну ділянку відповідача ОСОБА_4 було передбачено підїзну дорогу до їхніх будинковолодінь та (або) земельних ділянок.

Будівельний НОМЕР_1 року, на який посилаються апелянти як на підставу своїх вимог, згідно якого існувала підїзна дорога (спірна підїзна дорога) до земельної ділянки позивача ОСОБА_1 (а.с. 10-11 т.1) не свідчить про існування такої дороги станом на 25.03.1997 дату оформлення Державного акту на право приватної власності (а.с. 29 т.1) на земельну ділянку відповідача на підставі рішення Верховинської селищної ради народних депутатів від 17.12.1996. Крім того, будь-якої іншої правовстановлюючої документації щодо існування підїзної дороги до будинковолодінь та земельних ділянок позивачів через земельну ділянку ОСОБА_4І в матеріалах справи не представлено, а згідно викопіювань із «дижурного» (а.с. 3 т.2) та «генерального» (а.с. 4 т.2) планів смт. Верховина: земельна ділянка відповідача та земельні ділянки позивачів перебувають поза межами генерального плану забудови, підведення до яких дороги місцевого значення, чи будь-якої іншої дороги не розроблялося та не затверджувалося (Висновок експертизи на а.с. 86-100 т.1).

Щодо доводів позивачів-апелянтів, що вони позбавлені права вільно користуватися, розпоряджатися, чи володіти їх майном, оскільки до їх будинковолодінь не можливо нічого підвезти з допомогою транспорту, то ще 21.07.2015 Верховинська селищна рада рекомендувала останнім укласти договір сервітуту на земельну ділянку відповідача для вільного проїзду та проходу до їх земельних ділянок (а.с. 17 т.1).

Доводи апелянтів з приводу того, що в додаткових поясненнях та додаткових дебатах 30.08.17 представник ОСОБА_6 визнала позов та пояснила, що при передачі у приватну власність ОСОБА_5 спірної земельної ділянки була допущена помилка, оскільки на даний час у новому проекті генплану передбачається підїзд до господарств позивачів, не підтверджені належними та допустимими доказами у розумінні ч. 2 ст. 59 ЦПК України, які б спростовували встановлений судом та підтверджений матеріалами справи факт, що земельна ділянка ОСОБА_4 перебуває у його законному володінні як добросовісного набувача.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують встановленого судом факту, що земельна ділянка відповідача перебуває у його законному володінні, що підтверджено відповідними правовстановлюючими документами згідно вимог чинного законодавства.

За таких обставин, підстави для втручання у право власності відповідача відсутні й апеляційний суд вважає за належне, апеляційну скаргу відхилити, а законне і обґрунтоване рішення першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 209, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 30 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий А.Ю. Малєєв

Судді: В.А. Девляшевський

ОСОБА_9