Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - ОСОБА_8 - на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 07 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») звернулося до суду із указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 05 червня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_6 був укладений генеральний договір про надання кредитних послуг, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 100 000 доларів США на строк до 01 червня 2028 року зі сплатою 14 % річних, а із 26 серпня 2008 року - 15,25 % річних. Виконання зобов'язань за кредитом забезпечено іпотекою, в яку іпотекодавець ОСОБА_7 за договором від 05 червня 2008 року передала квартиру АДРЕСА_1

Посилаючись на те, що внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 25 березня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 45 955 доларів 75 центів США, із яких: 41 697 доларів 81 цент США - тіло кредиту, 4 203 долари 68 центів США - проценти, 54 долари 26 центів США - підвищені проценти, позивач просив у рахунок погашення вказаного боргу звернути стягнення на предмет іпотеки.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 07 вересня 2016 року, позов ПАТ «Універсал Банк» задоволено. Стягнуто із ОСОБА_6 заборгованість за генеральним договором про надання кредитних послуг від 05 червня 2008 року у розмірі 45 955 доларів 75 центів США. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 за генеральним договором про надання кредитних послуг від 05 червня 2008 року у розмірі 45 955 доларів 75 центів США перед ПАТ «Універсал Банк» звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, яка буде визначена експертом, суб'єктом оціночної діяльності на стадії виконавчого провадження. Вирішено питання про зупинення стягнення на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті та про судові витрати.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - ОСОБА_8, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 05 червня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_6 був укладений генеральний договір про надання кредитних послуг, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 100 000 доларів США на строк до 01 червня 2028 року зі сплатою 14 % річних, а із 26 серпня 2008 року - 15,25 % річних. Виконання зобов'язань за кредитом забезпечено іпотекою, в яку іпотекодавець ОСОБА_7 за договором від 05 червня 2008 року передала квартиру АДРЕСА_1

За доводами касаційної скарги ОСОБА_6 оспорює правомірність підвищення процентної ставки за кредитом.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги в цій частині, апеляційний суд виходив із того, що повідомлення банку про збільшення розміру процентної ставки за кредитним договором було надіслано в передбачений кредитним договором спосіб, боржник отримав це повідомлення та сплачував суми за кредитом з урахуванням нової процентної ставки, що свідчить про його згоду на зміну умов кредитного договору.

Із таким висновком погоджується колегія суддів.

За змістом ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 3 ст. 653 ЦК України в разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Отже, якщо сторони кредитного договору досягнули домовленості щодо всіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, то таке збільшення може відбуватись виключно в разі дотримання передбаченої договором процедури. У разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року № 6-2315цс16, від 30 листопада 2016 року № 6-82цс16, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Дослідивши поведінку позичальника після підвищення процентної ставки та встановивши прийняття ним пропозиції кредитора шляхом внесення платежів з урахуванням нової процентної ставки, суд дійшов обґрунтованого висновку про згоду ОСОБА_6 на збільшення ставки за кредитом та відсутність підстав для перерахунку заборгованості.

Разом з тим, за вимогами ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку»у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то, викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен обов'язково врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Посилання суду в резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності суперечить вимогам ст. ст. 39, 43 Закону України «Про іпотеку».

Виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку», зазначення в рішенні суду початкової ціни предмета іпотеки, встановленої за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону, означає встановлення її в грошовому вираженні.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-1907цс16 від 02 листопада 2016 року, № 6-1923цс16 від 02 листопада 2016 року, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Ухваливши рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, визначеною суб'єктом оціночної діяльності, суд, порушивши вимоги ст. 39 Закону України «Про іпотеку», не зазначив у рішенні необхідної складової, передбаченої цією нормою, зокрема початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Крім того, у резолютивній частині ухваленого судом першої інстанції рішення вказано лише загальний розмір вимог (45 955 доларів 75 центів США), що підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки, проте у порушення вимог ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» суд не вказав із яких складових кредитного зобов'язання (тіла кредиту, процентів тощо) та у яких розмірах цих складових утворилася сума 45 955 доларів 75 центів США, що також є неврахуванням обов'язкової до застосування правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові № 6-2479ц15 від 09 грудня 2015 року.

Вказані порушення становлять підставу виходу за межі доводів касаційної скарги за ст. ч. 3 ст. 335 ЦПК України та скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Посилання у касаційній скарзі на припинення майнової поруки на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України не становлять самостійну підставу скасування судових рішень у справі, оскільки з урахуванням змісту ст. ст. 553, 554, 572 ЦК України, ст. 33 Закону України «Про іпотеку» іпотека й порука є різними видами забезпечення зобов'язань, тому норми, які регулюють поруку (ст. ст. 553-559 ЦК України), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета іпотеки.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - ОСОБА_8 - задовольнити.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 07 вересня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик