РІШЕННЯ

Іменем України

09.03.2017 року Франківський районний суд м. Львова складі:

головуючого- судді Кузь В.Я.

при секретарі - Жовнір Р.

з участю прокурора - Машталяр Ю.А.

законного представника - ОСОБА_1

лікаря-психіатра- Андрушківа О.О..

хворого ОСОБА_2

розглянувши в судовому засіданні, у м. Львові, в залі суду, цивільну справу за заявою лікаря психіатра Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» Андрушківа О.О. від 10 лютого 2017 року про примусову госпіталізацію громадянина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 до психіатричного закладу та лікування в примусовому порядку , -

ВСТАНОВИВ:

Комунальний заклад «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» в особі лікаря - психіатра Андрушківа Олега Орестовича звернувся до суду з заявою про госпіталізацію недієздатного громадянина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у психіатричний стаціонар відповідно до рішення Конституційного суду України від 01.06.2016 року, котрий 09 лютого 2017 року був доставлений до Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» та страждає важким психічним розладом - пананоїдна шизофренія, безперервний тип перебігу, виражений дефект в емоційно - вольовій сфері. Внаслідок цього він вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього та оточуючих та неспоможний самостійно задовільняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність.

На підставі викладених у заяві обставин та згідно Рішення Конституційного суду України від 01.06.2016 року, Закону України «Про психіатричну допомогу», лікуючий лікар просить ухвалити рішення, яким задоволити заяву про госпіталізацію ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 до психіатричного закладу у психіатричний стаціонар.

В судовому засіданні представник Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» заяву підтримав повністю, пояснення дав аналогічні до викладених у заяві, зазначивши при цьому, що хворий несе загрозу для свого здоровя та безпеці оточуючих. Через свій психічний стан і поведінку, виявляє наміри вчинити і вчиняє дії, що являють собою безпосередню небезпеку для сторонніх громадян, не може на належному рівні забезпечувати свої життєві потреби.

Зацікавлена особа - опікун ОСОБА_4 - мати хворого, в судовому засіданні заяву підтримала, підтвердила фактичні обставини та просить задовольнити заяву.

Прокурор у судовому засіданні застережень щодо госпіталізації хворого до психіатричного закладу не мав . Разом з тим, просив суд звернути увагу на те, що 02.03.2017 року рішенням Франківського районного суду м. Львова питання госпіталізації хворого вирішено.

Хворий ОСОБА_2 в судовому засіданні не заперечив проти задоволення заяви.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали заяви, суд приходить до переконання, що заява підлягає до часткового задоволення.

Так, відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Судовий контроль за госпіталізацією недієздатної особи до психіатричного закладу в порядку, передбаченому ст. 13 цього Закону, є необхідною гарантією захисту її прав і свобод, закріплених ст.ст. 29, 55 Конституції України, і після незалежного і неупередженого розгляду питання щодо госпіталізації недієздатної особи до психіатричного закладу суд має ухвалити рішення стосовно правомірності обмеження конституційного права такої особи на свободу та особисту недоторканність.

Відповідно до положень ст.ст. 18, 234 ЦПК України справи даної категорії розглядаються судом у складі одного судді та двох народних засідателів.

В той же час, з прийняттям 02 червня 2016 року Верховною Радою України законів України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (№1401-VIII) та «Про судоустрій та статус суддів» (№1402-VIII), які набрали чинності з 30 вересня 2016 року не передбачено інституту народних засідателів, а закріплено, що справи в судах розглядаються суддею одноособово, а у випадках, визначених процесуальним законом, - колегією суддів, а також за участю присяжних.

Натомість положення ЦПК України передбачають необхідність розгляду таких справ за участю народних засідателів (ч.4 ст. 234). Оскільки згідно пункту 1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України", закони та інші нормативні акти, прийняті до набуття чинності цією Конституцією, є чинними в частині, що не суперечить Конституції, то положення ч.2 ст. 18 та ч.4 ст. 234 ЦПК України, фактично втратили чинність після набуття чинності вищевказаним Законом (№1401-VIII), як такі, що не ґрунтуються на положеннях чинної Конституції.

Аналогічна позиція викладена і в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про відмову у зверненні до Конституційного Суду України з конституційним поданням щодо відповідності (конституційності) частини другої статті 18, частини четвертої статті 234 Цивільного процесуального кодексу України частині п'ятій статті 124, частині першій статті 127, частині четвертій статті 129 Конституції України» №21 від 31.10.2016 р.

Також за змістом Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Принципи захисту осіб з психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» №46/19 від 18.02.1992 р. примусова госпіталізація чи затримання пацієнтів спочатку має відбуватися на короткий строк, встановлений національним законодавством, для обстеження і попереднього лікування до розгляду такої госпіталізації чи затримання контрольним органом, яким має бути суд чи інший незалежний та безсторонній орган.

Ч.1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом, тому враховуючи положення вищевказаних законів та міжнародних норм, суд розглядає дану справу в складі одного судді, з участю прокурора, опікуна та лікуючого лікаря.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 визнаний недієздатним з підстав викладених у рішенні Жовківського районного суду Львівської області від 20 лютого 2013 року та йому призначено опікуна.

Із наданих лікарем матеріалів архівної історії хвороби ОСОБА_2 хворіє з 1995 року. Останній раз лікувався у 2017 році та був виписаний додому.

Попереднє лікування відбувалось без судового рішення, хоч лікарем і було дотримано процесульних вимог щодо надання хворому психіатричної допомоги.

На підставі ст. 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» громадянин ОСОБА_2 був оглянутий комісією лікарів-психіатрів 3 відділення КЗ «ЛОКПЛ», яка прийшла до висновку про необхідність госпіталізації громадянина ОСОБА_2 в психіатричний стаціонар, у зв'язку з наявністю у нього тяжкого психічного розладу, що підтверджується висновком від 10 лютого 2017 року.

У зв"язку із цим, КЗ ЛОКПЛ звернувся до суду із розглядуваним клопотанням.

Одночасно завершувався розгляд попереднього клопотання, за результатами якого 02.03.2017 року судом прийнято рішення про госпіталізацію хворого.

Як і в попередньому, так і в розглядуваному клопотаннях зазначається, що у хворого наявний розлад психічного стану ,що позбавляє ОСОБА_2 здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку, внаслідок чого хворий виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього та оточуючих. Згідно висновку комісії, що прийняла рішення на підставі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» хворий ОСОБА_2 потребує госпіталізації у стаціонарне відділення КЗ «ЛОКПЛ» для лікування у психіатричному стаціонарі .

Враховуючи вищенаведені обставини та власне переконання, що ґрунтується на безпосередньому вивченні матеріалів , які характеризують поведінку особи, суд приходить до переконання, що заява підлягає до часткового задоволення.

При цьому, суд враховує рішення Франківського районного суду м. Львова від 02.03.2017 року, уникаючи дублювання щодо визначеного строку лікування передбаченого законом.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.10,60,39-40,212-215,279-282ЦПК України, ст. 13,14,22 Закону України «Про психіатричну допомогу», враховуючи положення правової позиції, що викладені в Постанові Пленуму Верховного суду України № 21 від 31 жовтня 2016 року «Про відмову у зверненні до Конституційного Суду України з конституційним поданням щодо відповідності (конституційності) частини другої статті 18, частини четвертої статті 234 ЦПК України частині п'ятій ст. 124, частині першій ст. 127, частині четвертій статті 129 Конституції України, суд, -

У Х В А Л И В:

Заяву лікаря психіатра Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» Андрушківа О.О. від 10 лютого 2017 року про примусову госпіталізацію громадянина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 до психіатричного закладу для лікування у психіатричному стаціонарі, який зареєстрований за адресою: с. Зашків, Жовківського району Львівської області, задовольнити частково.

Вважати ОСОБА_2 поміщеним в примусовому порядку до Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» для його лікування з урахуванням рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 березня 2017 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Львівської області через суд, що постановив рішення.

Суддя В. Кузь