Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/949/17 Головуючий у 1 інстанції: Дмитрюк О.В.
Є.У.№ 336/7083/15-ц Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Дзярука М.П.

ОСОБА_2

при секретарі: Волчановій І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя сумісно нажитого у шлюбі та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права особистої власності,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що з відповідачем вона сумісно проживала однією сімєю та вела господарство починаючи з жовтня 1994 р., а з 23.07.1999 р. - перебувала в офіційному шлюбі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31.10.2012 р. шлюб було розірвано.

За весь час сумісного проживання з відповідачем, ними було придбано частину домоволодіння часткою 147/400, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Північна, 10/ вул. Декабристів, 29 у складі: будинок літера «А», житловою площею 28,5 кв.м., загальною площею 53,5 кв.м., будинок літера «Б», житловою площею 29,8 кв.м., загальною площею 40,0 кв.м., гараж літера «Г», сарай літера «Д»; вбиральня літера «Л», замощення літера «І», паркани №№ 5, 6, 7, 10, 11, ворота №№ 7, 5, калитка № 11, частину яких в домоволодінні отримав відповідач за договорами дарування від 01.10.2002 р. в частці 12,75%, та від 19.01.1996 р. в частці 38,28%, всього 51,03%, та за договором купівлі-продажу від 21.07.2006 р. 36,75%, які за час сумісного проживання були суттєво змінені у вартості та поліпшені нею, як єдиним джерелом фінансування сімї.

Також, за час сумісного проживання з 1995 р. по дату розірвання шлюбу ними за сумісні кошти були створені самозабудови, зокрема: гаражі «Ж, К» з оглядовою ямою, літня кухня літера «З-2», погріби літера «пг, пг1», сіни літера «а, а1», навіси літера «О, П, Т, У, С», сараї літера «И, М, Н, Р», паркан № 12, зливні ями №№ 8, 9, 14.

За час перебування у шлюбі ними було придбано автомобіль НОМЕР_1, який зареєстрований на імя відповідача.

Більша частина поліпшень та появи самозабудов за час сумісного проживання зявилися з 2002 р. по 2012 р., коли відповідач був на її утриманні і ніде не працював. Вказане домоволодіння є первинним місцем проживання її сімї, де весь час проживала їх родина вже більше 4-х поколінь і оформлення дарування від її матері в 1996 р. та від її сестри, зумовлено вимогою відповідача, який позиціонував себе головою родини та змушував її, задля самоповаги під загрозою розірвання шлюбу, оформляти нерухомість на нього за договорами дарування, але так як витрат і доходу для сімї відповідач не мав, то і не може претендувати на рівний поділ і на поділ майна, яке отримане в дарунок, що суттєво змінилося у вартості.

Посилаючись на зазначені обставини, просила суд, визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 наступне майно:

- легковий автомобіль марки ВАЗ, моделі 21043, випуску 1997 р., кольору білий, шасі № ХТА210430V0573347, тип легковий універсал, зареєстрований за ОСОБА_6 в РЕВ МРВ ДАІ № 3 при УМВС України в Запорізькій області 20.04.2007 р. за реєстраційним номером АР 8113 АР;

- 147/400 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя вул. Північна, 10/ вул. Декабристів, 29, яке складається з: житлового будинку А, житловою площею 28,5 кв.м., загальною площею 53,5 кв.м.; житлового будинку Б, житловою площею 29,8 кв.м., загальною площею 40,0 кв.м.; сараю літера Д; вбиральні літера Л; парканів № 6, 10; замощення № 1; воріт № 7, 5; хвіртки № 11, яке належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 21.06.2006 р., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7, реєстровий номер № 876;

- літню кухню на місці колишнього сараю літера Д, будівельні матеріали та конструкції, що утворюють двоповерхову кухню на прилеглій території до сараю під літерою З-2 у складі коридору, підвалу, ванної кімнати, туалету, душової, кімнати для приймання їжі, та на другому поверсі спальня, що частково належить відповідачу на підставі договорів дарування від 19.01.1996 р., реєстровий номер № 4-191 та від 01.10.2002 р. реєстровий номер 3-1053, яке за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат з її боку, а також зважаючи на те, що вона своєю працею і коштами брала участь в утриманні майна свого чоловіка, в управлінні цим майном та догляді за ним;

- будівельні матеріали та конструкції, що утворюють гаражі літ. К, Ж, будівельні матеріали та конструкції, що утворюють сараї Н, М, И, Р, будівельні матеріали та конструкції, що утворюють навіс С, що частково належить відповідачу на підставі договорів дарування від 19.01.1996 р., реєстровий номер № 4-191 та від 01.10.2002 р. реєстровий номер 3-1053, яке за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат з її боку, а також зважаючи на те, що вона своєю працею і коштами брала участь в утриманні майна свого чоловіка в управлінні цим майном та догляді за ним.

Поділити спільне з відповідачем майно, виділивши їй у власність частину домоволодіння за адресою м. Запоріжжя вул. Північна, 10/ вул. Декабристів, 29, яка складається з житлового будинку А, житловою площею 28,5 кв.м., загальною площею 53,5 кв.м., сараю літера Д, зливної ями № 9, 14, будівельних матеріалів та конструкцій, що утворюють погріб з шийкою п-г, замощення - І, прибудови до будинку А - а-1, гараж літера Г, будівельних матеріалів та конструкцій, що утворюють сарай літера М, половини вбиральні літера Л, ворота № 5, паркани № 12, 13; частину будівельних матеріалів та конструкцій, що утворюють частину літньої кухні з двох поверхів літера З-2, а саме кімната на першому поверсі ближча до будинку літера А, а також кімната над нею на 2-му поверсі ближча до будинку літера А.

Також стягнути з відповідача на її користь 1/2 вартості здійснених поліпшень та самочинно збудованих споруд на території домоволодіння за адресою м. Запоріжжя вул. Північна, 10/ вул. Декабристів, 29 у розмірі 265965,89 грн..

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 23.07.1999 р. він уклав шлюб з ОСОБА_3 Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31.10.2012 р. шлюб між ними було розірвано.

Після розірвання шлюбу відповідачка продовжує проживати в будинку, що знаходиться за адресою м. Запоріжжя вул. Північна, 10 / вул. Декабристів, 29, та належить особисто йому на праві приватної власності на підставі: договору дарування від 19.01.1996 р., реєстровий № 4-191 на 153/400 частину домоволодіння; договору дарування від 01.10.2002 р., реєстровий № 3-1053 на 51/400 частин домоволодіння; договору купівлі-продажу частки домоволодіння від 21.07.2006 р., реєстровий № 876 на 147/400 частин домоволодіння. Загальна частина домоволодіння, що належить йому складає 351/400 часток.

Договір купівлі-продажу був укладений між ним та відповідачкою ОСОБА_3, яка діяла від імені ОСОБА_8, на підставі нотаріально посвідченої довіреності. Вказана частка домоволодіння була придбана ним за власні кошти. На момент оформлення договору купівлі-продажу від 21.07.2006 р. волевиявлення ОСОБА_3 на момент укладення угоди було направлено на набуття прав на вказану частку тільки ним, так як за законом відповідач, як особа, що діяла від імені продавця, не мала права відчужувати вказане майно на свою користь, оскільки вони зі ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Посилаючись на зазначені обставини, просив суд, визнати за ним право власності на: житловий будинок літера «А», житловою площею 28,5 кв.м., загальною площею 53,5 кв.м., житловий будинок літера «Б», житловою площею 29,8 кв.м., загальною площею 40,0 кв.м., сарай літера «Д»; вбиральню літера «Л», паркани № 6, 10, 11, 12, 13, замощення літера № 1, ворота №№ 7, 5, хвіртку № 11, погріб під «а» літера «а-пг», прибудову «а», гараж літера «Г», навіс літера «О», оглядову яму «о.я.», оглядову яму в «К» - «о.я.», навіс літера «П», навіс літера «Т», ганок до «а1, козирок до «а1», ганок до «ж», зливні ями № 14, 8, 9.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково, в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 автомобіль марки ВАЗ, моделі 21043, випуску 1997 року, кольору білий, шасі № ХТА210430V0573347, тип легковий універсал, зареєстрований за ОСОБА_4 в РЕВ МРВ ДАІ № 3 при УМВС України в Запорізькій області 20.04.2007 р. за реєстраційний номером АР 8113 АР.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину автомобіля марки ВАЗ, моделі 21043, випуску 1997 року, кольору білий, шасі № ХТА210430V0573347, тип легковий універсал, зареєстрованого за ОСОБА_4 в РЕВ МРВ ДАІ № 3 при УМВС України в Запорізькій області 20.04.2007 р. за реєстраційний номером АР 8113 АР.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину автомобіля марки ВАЗ, моделі 21043, випуску 1997 року, кольору білий, шасі № ХТА210430V0573347, тип легковий універсал, зареєстрованого за ОСОБА_4 в РЕВ МРВ ДАІ № 3 при УМВС України в Запорізькій області 20.04.2007 р. за реєстраційний номером АР 8113 АР.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Стаття 308 ЦПК передбачає підстави для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. За її змістом Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції було встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 23.07.1999 р.

До реєстрації шлюбу вони також проживали спільно і ця обставина не оспорюється сторонами.

Вирішуючи спір, та досліджуючи обґрунтованість вимог позивача в частині поділу спільної власності, судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач ( ст. ст. 11, 27, 31 ЦПК України).

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказана норма ЦПК України надає апеляційному суду можливість вийти за межі доводів апеляційної скарги, але за межі позовних вимог апеляційний суд вийти не може.

Судом встановлено, що домоволодіння, яке є предметом спору належить відповідно до технічного паспорту сторонам у справі: ОСОБА_9 - 153/400 та 99/200, а ОСОБА_3 -49/400 часток.

Позивач заявляла вимоги про розподіл зазначеного будинку шляхом виділення їй у власність частини домоволодіння за адресою м. Запоріжжя вул. Північна, 10/ вул. Декабристів, 29, яка складається з житлового будинку А, житловою площею 28,5 кв.м., загальною площею 53,5 кв.м., сараю літера Д, зливної ями № 9, 14, будівельних матеріалів та конструкцій, що утворюють погріб з шийкою п-г, замощення - І, прибудови до будинку А - а-1, гараж літера Г, будівельних матеріалів та конструкцій, що утворюють сарай літера М, половини вбиральні літера Л, ворота № 5, паркани № 12, 13; частину будівельних матеріалів та конструкцій, що утворюють частину літньої кухні з двох поверхів літера З-2, а саме кімната на першому поверсі ближча до будинку літера А, а також кімната над нею на 2-му поверсі ближча до будинку літера А.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції правильно зазначив, що такий порядок розподілу унеможливлений у звязку з відсутністю доказів на підтвердження того, що зазначене позивачкою майно як складова частини домоволодіння відноситься до тієї його частки, яка за своїм розміром становить частку, належну позивачці.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_9 на підставі договору дарування від 19.01.1996 р. належить 153/400 частин домоволодіння № Північна, 10/ОСОБА_2, 29 в м.Запоріжжя (а.с.42-43 т.2). На земельній ділянці розташовано: жилий будинок А, жилий будинок Б, літня кухня В, гараж Г, сарай Д, сарай Е, сарай в, сарай М, вбиральня Л, паркани № 1, 4-7, водопровід № 2, замощення І.

Також на підставі договору дарування від 01.10.2002 р. ОСОБА_9 належить 51/400 частина вказаного домоволодіння (а.с.44 т.2). На земельній ділянці розташовано: жилий будинок А, жилий будинок Б, гараж Г, сарай Д, вбиральня Л, паркани № 5, 6,7, 10, 11, замощення І.

Зазначені договори дарування не оспорені та є підставою для висновку про належність зазначеного майна, отриманого за договорами особисто відповідачеві ОСОБА_9

Разом з тим, досліджуючи докази надані сторонами та вирішуючи долю зустрічного позову, суд першої інстанції правильно зазначив, що придбана ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 21.07.2006 р. частка домоволодіння у розмірі 147/400 частин згаданого домоволодіння не може вважатися його особистою власністю позаяк договір укладений в період шлюбу зі ОСОБА_3О, а відтак становить спільну власність подружжя.

Погоджуючись з судовим рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволені зустрічного позову та відмови у основному позові про поділ домоволодіння шляхом, зазначеним позивачкою, судова колегія вважає, що позивач не позбавлена права вирішувати питання про виділ в натурі належної їй частки домоволодіння.

Також судом досліджувалися надані сторонами докази на підтвердження того, що позивачкою вносилися кошти на поліпшення домоволодіння, що впливає як на розмір її частики у домоволодінні так і створює право власності на будівельні матеріали, які були використані на численні самовільні прибудови та споруди.

При цьому суд першої інстанції врахував висновок комплексної судової будівельно-технічної експертизи № ОС-1 від 26.02.2016 р. (а.с.108-180 т.1). За зазначеним висновком , згідно технічного паспорту, виготовленому станом на 17.11.2011 р., з реєстрацією поточних змін 08.08.2013 р. мається штамп самовільно збудовані будівлі та споруди, а саме: погріб з шийкою літ. «пг1», гараж літ. «Ж», літня кухня літ. «И», гараж літ. «К», сарай літ. «М», сарай літ. «Н», сарай літ. «Р», навіс літ. «С». Виходячи з даних технічних паспортів на домоволодіння за адресою: м.Запоріжжя, вул. Північна/ОСОБА_2, 10/29, виготовлених в різний період часу, наданих в матеріалах справи, самовільно збудовані будівлі з»явились в такий проміжок часу: літ. З-2 літня кухня; літ. Ж, К гаражі; пг1 погріб з шийкою, літ. И сарай, з»явились в період з 1990 р. до 1997 р. літ. М, Н сараї з»явились в період часу з 1997 до 2002 р.; літ. Р сарай, літ. С навіс з»явились в період з 2002 р. до 2011 р. Вартість домоволодіння за адресою: м.Запоріжжя, вул.Північна/ОСОБА_2, 10/29, на момент дослідження 26.02.2016 р. може складати 570 160, 14 грн. Вартість домоволодіння за адресою: м.Запоріжжя, вул.Північна/ОСОБА_2, 10/29, без урахування самовільно збудованих будівель на момент дослідження 26.02.2016 р. може складати 271 615,00 грн. Вартість самовільно збудованих будівель за адресою: м.Запоріжжя, вул.Північна/ОСОБА_2, 10/29, на момент дослідження 26.02.2016 р. може складати 298545,14 грн.

При вирішенні питання про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення вартості поліпшень, судом першої інстанції було враховано вимоги законодавства чинного на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно ст.22 КпШС України, яка дляла на час укладення сторонами шлюбу, майно, набуте подружжям в період шлюбу, є їх спільною сумісною власністю.

Стаття 25 КпШС України передбачла, що якщо майно, яке є власністю одного з подружжя, в період шлюбу значно збільшилось у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат іншого з подружжя або їх обох, воно може бути визнано судом спільною сумісною власністю подружжя.

Аналогічним чином ці питання були врегульовані ст. 62 СК України, за якою якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору, може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Досліджуючи наявність підстав для задоволення позову, суд першої інстанції правильно виходив з розяснень, наданих в п.23 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування сумами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». За цими розясненнями, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилась внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи обох. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає зясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості обєкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як обєкта.

За ч.2 ст.331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. За ч.3 ст. 331 ЦК України, до завершення будівництва особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, і в разі їх використання у будівництві вона має право на відшкодування їх вартості.

Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 4 грудня 2013 року справа №6-130цс13 на яку послався суд першої інстанції, об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти, не є об'єктами права власності, а тому не можуть бути предметом поділу.

Відтак суд першої інстанції правильно керувався зазначеними розясненнями та положеннями ч. 1,2 ст. 376 ЦК України за якими житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Під самочинним будівництвом необхідно розуміти як нове будівництво, так і реконструкцію, реставрацію або капітальний ремонт вже існуючих об'єктів нерухомості (ст. 9 Закону України "Про архітектурну діяльність"). Будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта нерухомості здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів у порядку, визначеному статтею 24 Закону України «Про планування і забудову територій (ст. 9 Закону України "Про архітектурну діяльність").

Згідно п. 6 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку, на нього не може бути звернено стягнення по виконавчих документах, в тому числі продаж його з прилюдних торгів.

При вирішенні питання про збільшення вартості домоволодіння за рахунок поліпшень, зроблених подружжям під час шлюбу, судом була проведена експертиза, за висновком якої за період з 1994 по 2012 р.р. зміна характеристик домоволодіння різнонаправлено впливала на його вартість. Так, з одного боку, зростання кількості господарських будівель на території домоволодіння в цілому збільшувало його сукупну вартість. З іншого боку, збільшення матеріального зносу домоволодіння із плином часу призводило до зменшення його вартості.

За ст. 10 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічним чином питання обов'язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у позові,суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано суду доказів збільшення вартості майна під час спільного проживання подружжя та не доведено, що домоволодіння істотно збільшилось у своїй вартості саме внаслідок здійснених за період шлюбу поліпшень. Матеріали справи не містять доказів порівняння вартості нерухомого майна, яке позивач просить визнати обєктом спільної сумісної власності подружжя, станом на час вирішення спору вартості обєкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення.

Відтак судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те,що немає підстав для висновку про те, що майно (153/400 та 51/400 частини домоволодіння) набуте ОСОБА_4 на підставі договорів дарування від 19.01.1996 р. та від 01.10.2002 р., у відповідності до п.1,2 ч.1 ст.57 СК України істотно збільшилося у вартості у період шлюбу.

Щодо частки домоволодіння, яка була придбана відповідачем 21.07.2006 р., у період перебування у шлюбі з ОСОБА_4 (147/400) , то суд зробив правильний висновок про те, що в силу ст.ст. 60, 70 СК України вказана частка домоволодіння становить обєкт права спільної сумісної власності подружжя.

Як вже зазначалося, перешкод для розподілу будинку або визначення порядку користування ним у відповідності до розміру часток у праві спільної власності не існує. Проте, відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції правильно виходив з того, що порядок розподілу, заявлений позивачкою не може бути затверджений судовим рішенням, позаяк позивач не довела того, що саме визначений нею обсяг обєктів нерухомості, відповідає її частці у спільній сумісній власності подружжя.

В частині розподілу автомашини судове рішення сторонами не оскаржується.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: