Справа № 462/430/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2017 року м.Львів

Залізничний районний суд м.Львова у складі:

судді Постигач О.Б.

секретаря Ящук К.В.

з участю

позивача ОСОБА_1

відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщення та вселення, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, в якому просить усунути перешкоди в проживанні та користуванні житлом квартирою №1 по вул. Шептицького, 2 у м. Львові смт. Рудно, вселити її у вказане житлове приміщення, зобовязати відповідачів надати їй ключі від вхідних дверей вказаного помешкання. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що на підставі ордера № 45 від 01.08.1974 р. позивач є основним квартиронаймачем спірної квартири, у якій, крім позивача, прописані також її син, невістка та онуки. З 2000 р. позивач вимушено проживає в сараї на подвірї біля спірного житлового приміщення. Однак, в січні 2016 р. погіршилося її здоровя та вона звернулася до відповідачів, щоб вони дозволили їй повернутися проживати в квартиру, однак останні вигнали її. На даний час, створюють перешкоди у користуванні квартирою. На звернення до правоохоронних органів отримала відповіді про можливість вирішення цього питання у порядку цивільного судочинства.

В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала. Додатково пояснила, що у 2000 р. відповідачі почали проводити ремонт у спірній квартирі, а тому вона погодилася тимчасово, до закінчення ремонту, проживати в сараї. Ремонт тривав близько 2 місяців, однак, після закінчення ремонту вона вже не мала змоги повернутися в квартиру. Пояснила, що не має ключів від вхідних дверей квартири, оскільки відповідачі змінили їх. Крім цього, вказала, що на даний час проживає в племінниці за адресою Львів-Рудно, вул. Б.Хмельницького, 2/3. Минулого року хворіла у звязку із чим перебувала в лікарні 3 місяці. Ствердила, що проживати в сараї більше не може, так як він не опалюється, в ньому відсутні будь-які вигоди та нормальні умови для життя. Відповідачі не допускають її до квартири. Просила суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги заперечив повністю. Пояснив, що позивач самостійно, добровільно пішла з квартири, де саме вона проживає йому невідомо. Вказав, що жодних перешкод у користуванні квартирою позивачці не чинив. Ключі від вхідних дверей квартири позивач загубила. Також пояснив, що пропонував позивачці зробити ремонт у сараї, збудувати літню кухню, проте, вона відмовилася. Крім цього, вказав, що позивач зловживає алкогольними напоями та через це неодноразового губила свої ключі від квартири.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що позивач дійсно час від часу проживала в сараї, проте, в квартиру вона не приходила. Вказала, що, оскільки позивач проживає невідомо в яких місцях та спілкується із підозрілими особами, побоюється, що вона може хворіти, а тому без повного медичного обстеження відповідачі не впускатимуть її в спірну квартиру так як побоюються за своє здоровя та здоровя своїх дітей.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, повідомлявся по розгляд справи належним чином.

Заслухавши пояснення позивачки, відповідачів, свідків, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд виходив з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 01.08.1974 р. видано ордер №45 на право зайняття сім'єю 1 кімнати, 1 кухні загальною житловою площею 14,2 кв.м в окремій квартирі будинку №2 по вул. Вокзальній село Рудно./а.с.9/

Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописку від 14.11.2016 р. №239 в будинку АДРЕСА_1, який належить місцевій владі, прописані ОСОБА_1 (основний квартиронаймач на підставі ордера №45 від 01.08.1974 р.), ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6

Таким чином, позивач є основним квартиронаймачем на підставі ордера, що підтверджує її право користування.

З акту обстеження матеріально-побутових умов заявника від 01.09.2016 р. вбачається, що зі слів відповідачів позивач у квартирі АДРЕСА_2 смт. Рудно не проживає 16 років, а проживає на території подвіря у сараї./а.с.6/

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила, що позивача знає дуже давно та вони мають дружні стосунки, відповідача знає з його дитинства. Вказала, що їй відомо, що позивач з 2000 р. і до минулого тижня проживала в сараї, оскільки, зі слів позивача, відповідачі не впускають її в квартиру. Також їй відомо зі слів позивача, що між сторонами є конфлікт. На даний час позивач проживає в племінниці.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що позивач є її рідною тіткою, яка з листопада 2016 р. та на даний час тимчасово проживає у неї по вул. Хмельницького м. Львів смт. Рудно, оскільки відповідачі не впускають позивача в квартиру, а тому остання вимушено проживала в сараї з 2000 р. по листопад 2016 р. Вказала, що їй відомо, що позивачку тимчасово поселили в сараї на час ремонту в квартирі, який здійснювали відповідачі, але, пропри обіцянки, в подальшому не впустили її проживати у квартиру та чинять їй перешкоди у цьому. Свідок пояснила, що особисто неодноразового бачила, як відповідач виганяв позивача та не пускав її до квартири. Пояснила, що між сторонами триває конфлікт, та, оскільки син вигнав позивача з квартири, свідок тимчасово надала їй можливість проживати у себе.

Свідок ОСОБА_9 пояснив, що він є сином позивача, яку у 2000 р. відповідачі тимчасово поселили в сарай на час ремонту в квартирі, який здійснювали відповідачі, але, пропри обіцянки, в подальшому не впустили її проживати у квартиру та чинять їй перешкоди у цьому. Вказав, що в сараї немає умов для проживання. Пояснив, що особисто бачив як відповідачі не впускали позивача в квартиру, зачиняли перед нею двері. Крім цього, пояснив, що позивач була змушена проживати в людей, у яких час від часу працювала, тимчасово проживала у нього вдома, а на даний час живе у двоюрідної сестри.

Відповідно до ч.1 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченому законом.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 зверталася до Залізничного ВП ГУНП у Львівській області з приводу вчинення відповідачами перешкод у користуванні квартирою та за результатами розгляду отримала відповідь про можливість звернення до суду для вирішення конфлікту цивільно-правового характеру. Наявність звернення до правоохоронних органів додатково підтверджує відсутність у позивачки можливості безперешкодного користування спірною квартирою.

Суд не бере до уваги твердження відповідачів про те, що позивачці не чиняться перешкоди у проживанні та користуванні квартирою, так як ці обставини спростовані допитаними в судовому засіданні свідками та матеріалами справи, зокрема зверненням позивачки до правоохоронних органів. Інших доказів, які б підтвердили покази відповідачів або спростували покази позивача, суду не надано.

Згідно ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Як заначено в рішенні Європейського суд у з прав людині у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82).

Судом встановлено, що конфлікт між сторонами триває протягом багатьох років та відповідачами і надалі чиняться перешкоди позивачці у вселенні до квартири та користування нею. Остання не має доступу до квартири, оскільки у позивача немає ключів від вхідних дверей, проте позивач має бажає проживати у квартирі та іншого житла, пристосованого для нормального проживання не має. На даний час вимушено та тимчасово проживає у племінниці або сараї, який є непридатним для проживання, немає жодних вигод, газу та води, зважаючи на вік позивачки та стан її здоровя, не може проживати в ньому надалі. Відтак, позовна вимога в частині зобовязання відповідачів не чинити перешкоди у проживанні та користуванні квартирою підлягає до задоволення.

Що стосується позовної вимоги щодо зобовязання відповідачів надати їй ключі від вхідних дверей вказаного помешкання, то така підлягає відмові з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.16 ЦК України визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів, а саме визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до даної норми така позовна вимога не підпадає під перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів, а тому в задоволенні позовної вимоги про надання ключів від вхідних дверей слід відмовити.

Крім цього, судом враховано, що позивачем не надано, а судом не здобуто доказів в підтвердження того, що у позивача відсутні ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_3 або заміну відповідачами замків від вхідних дверей.

Суд критично ставиться до твердження відповідачів про можливість вселення в спірну квартиру позивача за умови проходження нею медичного огляду, оскільки така обставина не підтвердилась судовому засіданні жодними доказами. Крім того, проходження особою медичного огляду не може бути безумовною умовою проживання, користування належною їй квартирою та вселення.

У відповідності до ч.1 ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

При вирішенні справи суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст.212 ЦПК України).

У рішенні Європейського суду з прав людині у справі «Коробов проти України» вказано, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25). Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивачем «поза розумним сумнівом» доведено факт порушення свого права, а саме те, що відповідачі неправомірно чинять їй перешкоди у проживанні та користуванні квартирою №1 по вул. Шептицького, 2 в м. Львові-Рудно шляхом недопуску її до такої, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до часткового задоволення із зобов'язанням відповідачів не чинити позивачці перешкоди у проживанні та користуванні квартирою, вселення позивачки до спірної квартири. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Керуючись Конституцією України, ст. 10, 11, 60, 169, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. 9, 109 ЖК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Зобовязати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 не чинити перешкоди ОСОБА_1 в проживанні та користуванні квартирою №1 по вул. Шептицького, 2 у м. Львів-Рудно.

Вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_4.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м.Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Постигач О.Б.