Справа № 136/229/17
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"22" березня 2017 р. м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді Кривенка Д. Т.

за участю секретаря Марчук Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Липовець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог: Приватний нотаріус Липовецького районного нотаріального округу Вінницької області ОСОБА_3 про визнання права власності на обовязкову частку у спадщині та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом до відповідача, підставність якого обґрунтував таким.

10 вересня 2013 року в с.Костянтинівка Липовецького району Вінницької області померла його мати ОСОБА_4. Після її смерті відкрилася спадщина. За життя, 29.03.2012 року, ОСОБА_4, на випадок своєї смерті, вчинила особисте розпорядження, відповідно до якого заповіла відповідачеві по справі - ОСОБА_2 належний їй житловий будинок, ощадну книжку та земельну ділянку, загальною площею 4,0043 га, кадастровий номер: :04:000:0823, що розташована на території Костянтинівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ВН №07450. У визначений законодавцем строк та порядку, відповідач ОСОБА_2 спадщину за заповітом після смерті матері прийняв.

Він, ОСОБА_1, увійшов до кола спадкоємців, які мають право на спадкування за заповітом, вчиненим за життя спадкодавця - 09.03.2012 року на його імя та посвідченого секретарем сільської ради цього ж дня і зареєстрованого в реєстрі за №6, так і за законом, як особа, яка має право на спадкування обовязкової частки у спадщині за наявності іншого заповіту, будучи повнолітнім (вік 64 роки), непрацездатним (інвалід ІІІ групи) сином спадкодавця, пенсіонером. Спадщину він прийняв шляхом подачі заяви нотаріусу про прийняття спадщини за письмовою згодою відповідача, як іншого спадкоємця, поданою нотаріусу, оскільки строк на її прийняття ним було пропущено. Проте вирішити питання про спадкування обовязкової частки у спадщині у вигляді земельної ділянки в нотаріальному порядку він, ОСОБА_1, не має можливості, оскільки 20.08.2014 року приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу Вінницької області ОСОБА_3 на імя відповідача ОСОБА_2 вже було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на всю земельну ділянку без урахування його обовязкової частки. Зважаючи на те, що, на думку позивача, його права порушено, він просить суд визнати за ним право власності на обовязкову частку у спадщині після смерті матері ОСОБА_4, а саме: на ? частку земельної ділянки, розташованої на території Костянтинівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, площею 4,0043 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на всю земельну ділянку, видане 20.08.2014 року приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу Вінницької області ОСОБА_3 на імя ОСОБА_2 недійсним в частині визнання за ОСОБА_2 права на спадщину за заповітом на 1/4 частку земельної ділянки.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 підтримала позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, та просить суд їх задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просить суд в задоволені позову відмовити, мотивуючи тим, що мати за життя склала два заповіти на його імя та на імя позивача, розпорядившись при цьому усім належним їй майном на власний розсуд, однак те, що позивачеві припало менше ніж йому, така була воля спадкодавця, так як він більш забезпечений, а ніж він.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Липовецького районного нотаріального округу Вінницької області ОСОБА_3 в судове засідання не зявилась, однак надала суду заяву, в якій просить суд розгляд справи проводити за її відсутності, поклалась на розсуд суду.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, повно зясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, яким дав оцінку, дійшов висновку про таке.

10.09.2013 року в селі Костянтинівка Липовецького району Вінницької області померла ОСОБА_4, про що засвідчує свідоцтво про смерть серія І-АМ № 269546 (а.с. 19). Після її смерті відкрилася спадщина.

Із матеріалів спадкової справи заведеної після смерті ОСОБА_4, померлої 10.09.2013 року, заведеної приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу у Вінницькій області ОСОБА_3, які були надані на запит суду, встановлено, що спадщина після смерті ОСОБА_4 відкрилась за заповітами вчиненими за життя спадкодавця 29.03.2012 року, на імя сторін у справі, ОСОБА_2 та ОСОБА_1, згідно яких вона розпорядилась належним її майном та які були посвідчені секретарем Костянтинівської сільської ради та зареєстровані в реєстрі за №6 та №7. Вказані заповіти не змінювались спадкодавцем та не скасовувались, про що свідчить запис вчинений секретарем сільської ради станом на 19.02.2014 року на зворотній стороні заповітів.

Відповідач ОСОБА_2 своєчасно прийняв спадщину за заповітом, шляхом подачі 24.02.2014 року заяви про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини (а.с.18).

20.08.2014 року на імя ОСОБА_2 приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, загальною площею 4,0043 га, кадастровий номер: :04:000:0823, що розташована на території Костянтинівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ВН №07450, виданого Костянтинівською сільською радою Липовецького району Вінницької області 25.02.2002 року на підставі рішення 26 сесії 23 скликання Костянтинівської сільської ради від 01.12.2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за порядковим №504. Вказане свідоцтво зареєстроване нотаріусом в реєстрі за №1146.

Як убачається із матеріалів Спадкової справи, відповідач 05.11.2015 року, тобто вже після видачі нотаріального акту на його імя від 20.08.2014 року, у відповідності до ч.2 ст.1272 ЦК України, надав письмову згоду позивачеві ОСОБА_1 на подачу заяви про прийняття спадщини, як такому, що пропустив строк для прийняття спадщини, за якою 17.11.2015 року ОСОБА_1 подав заяву про прийняття спадщини (а.с.46), отож є таким, що прийняв спадщину.

Інші спадкоємці за матеріалами спадкової справи відсутні.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є інвалідом ІІІ групи загального захворювання, яка йому встановлена згідно довідки до Акту огляду МСЕК серія 2-18 АВ №088830 з 21.06.2005 року безстроково (а.с.6). Згідно паспортних документів (а.с.5), ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1.

З наведеного вбачається, що позивач на день смерті матері ОСОБА_4, яка померла 10.09.2013 року, набув пенсійного віку, мав інвалідність, що дає йому статус непрацездатної особи, тому в розумінні положень ст. 1241 ЦК України, він мав право на спадкування, незалежно від змісту заповіту посвідченого на імя відповідача, на половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Проте реалізувати своє право на отримання обовязкової частки в нотаріальному порядку, позивач позбавлений можливості, оскільки на імя відповідача, ще до прийняття ним спадщини, було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а ОСОБА_2 добровільно своєї згоди на внесення до свідоцтва змін в нотаріальному порядку не дає.

З огляду на викладене, суд дійшов до переконання, що наявність порушених прав позивача зі сторони відповідача в даному випадку є очевидною, отож вважає за доцільне здійснити захист його права на обов'язкову частку в спадщині судом шляхом задоволення, у відповідності до ст.1241 ЦК України, пред'явлених вимог про визнання права на обов'язкову частку в спадщині, а саме: на ? частку земельної ділянки, розташованої на території Костянтинівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, площею 4,0043 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, при цьому, суд враховує, що позивач має право на обовязкову частку щодо усього майна, яке увійшло до складу заповіту вчиненого 29.03.2012 року зареєстрованого в реєстрі за №7 на імя відповідача, однак відповідно до загальних норм цивільного процесуального законодавства, суд не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно ст. 1280 ЦК України якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними.

Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації.

Якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі його продажу спадкоємець має право на грошову компенсацію.

Згідно ст. 1300 ЦК України за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину.

На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину.

У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину.

Вирішуючи позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом на всю земельну ділянку, видане 20.08.2014 року приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу Вінницької області ОСОБА_3 на імя ОСОБА_2 в частині визнання за ОСОБА_2 права на спадщину за заповітом на 1/4 частку земельної ділянки, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині не підлягають до задоволення, оскільки як було встановлено судом відповідач мав право на спадкування, інших правових підстав за яких свідоцтво про право на спадщину за заповітом на імя відповідача може бути визнано судом недійсним, у відповідності до ст.1301 ЦК України, позивачем не доведено та судом не встановлено. При цьому суд зважає, що позивачем обрано спосіб захисту його прав, що не відповідає виниклим правовідносинам

За таких обставин, суд дійшов до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення.

Вирішуючи питання судових витрат, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України, а тому присуджує із відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати відповідно до задоволеної та відхиленої частини позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.1241, 1272, 1300, 1301 ЦК України, Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 269/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, ст.ст. 10, 11, 58-60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, право на обовязкову частку у спадщині після смерті матері ОСОБА_6, яка померла 10.09.2013 року, а саме: на ? частку земельної ділянки, загальною площею 4,0043 га, кадастровий номер: :04:000:0823, що розташована на території Костянтинівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, яка належала померлій на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ВН №07450, виданого Костянтинівської сільської радою Липовецького району Вінницької області 25.02.2002 року на підставі рішення 26 сесії 23 скликання Костянтинівської сільської ради від 01.12.2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за порядковим №504.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 640, 00 (шістсот сорок гривень 00 коп.) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: ОСОБА_7