Справа № 627/271/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2017 року смт. Краснокутськ

Краснокутський районний суд Харківської області в складі:

головуючого Вовк Л.В.

з участю секретаря Солонецької Я.В.,

представника позивача- Ломаки Ю.М.,

позивача- Козіної С.Г.,

відповідача- Якименка М.В.,

представника відповідача- Селезньова С.І.,

третіх осіб ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Краснокутськ Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу , визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно, треті особи, що не заявляють самостійні вимоги на предмет спору : ОСОБА_1 та ОСОБА_2,

ВСТАНОВИВ :

В березні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу , визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно.

В позові ОСОБА_3 вказала , що з квітня 1997 року вона проживала однією сім»єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 Під час спільного проживання вони придбали житловий будинок по вул.Першотравнева,44 в с.Козіївка Краснокутського району Харківської області , згідно з договором купівлі-продажу від 03.08.1999 року. Покупцем в цьому договорі зазначений лише ОСОБА_4 Крім того , вони придбали : два мотоцикли , пральну машину , кольоровий телевізор « Сатурн», ударну дрель , бензопилу» Гудлак» , електроприлад « Болгарка» . В 2014 році сторони припинили свої стосунки. Оскільки розділити майно в позасудовому порядку сторони не можуть , прохала встановити факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в період з 1997 року по 2014 рік однією сім»єю без реєстрації шлюбу ; визнати майно ,яке було придбане за час спільного проживання ,спільною сумісною власністю ; поділити майно придбане за час спільного проживання у рівних частинах , виділивши позивачу ? частину будинку з надвірними будівлями за вище вказаною адресою, пральну машину та кольоровий телевізор, інше майно виділити відповідачу.

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов, просили задовольнити.

Представник відповідача та відповідач позов не визнали, просили в позові відмовити.

Треті особи позов не визнали , просили відмовити, пояснивши суду , що будинок придбаний за кошти ОСОБА_2

Суд, заслухавши пояснення сторін , дослідивши письмові докази по справі , допитавши свідків, дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що з квітні 1997 року по травень 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали однією сім»єю без реєстрації шлюбу , мали спільний бюджет , вели спільне господарство.

У вересні 1998 року ОСОБА_3 прийнята робочою в КСП « Козіївське» , де працювала до листопада 2000 року.

03.08.1999 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку ,який посвідчений нотаріусом Краснокутської державної нотаріальної контори , за яким ОСОБА_4 придбав житловий будинок з господарськими будівлями по вул. Першотравнева,44 в с.Козіївка Краснокутського району Харківської області за 1 000, 00 грн. Вказаний житловий будинок зареєстрував в Краснокутському БТІ 30.08.1999 року.

З 2000 року ОСОБА_3 зареєстрована у вказаному будинку та відповідно до рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 05.04.2017 року визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Рішення набрало законної сили.

Як свідчить довідка регіонального сервісного центру в Харківській області МВС України від 19.10.2017 року , за ОСОБА_4 транспортні засоби не зареєстровані.

З акту обстеження житлового будинку по вул.Зелена ,15 в с.Козіївка, де проживає ОСОБА_4 , спірне майно не виявлено.

Допитана по справі свідок ОСОБА_7 пояснила суду , що дійсно сторони з 1997 року проживали як одна сім»я без реєстрації шлюбу на протязі 17 років . ОСОБА_3 та ОСОБА_4 працювали , за спільні кошти вони купили житловий будинок, мотоцикли, пральну машину .

Свідок ОСОБА_8 пояснила суду , що сторони проживали як одна сім»я без реєстрації шлюбу на протязі 10 років .Спочатку проживали у батьків ОСОБА_4,після чого проживали у власному будинку . ОСОБА_3 працювала , вела підсобне господарство , придбала пральну машину , кольоровий телевізор.

Допитана по справі свідок ОСОБА_9 пояснила суду , що дійсно ОСОБА_3 працювала в Козіївському КСП та була звільнена за прогули. Крім того , в даному підприємстві працював і ОСОБА_4

Відповідно до роз»яснень , що містяться в п.12 постанови Пленуму ВСУ від 12.06.1998 року №16 « Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім»ю України « ( у редакції ,яка була чинною на момент спірних правовідносин ), спори про поділ майна осіб ,які живуть однією сім»єю , але не перебувають у зареєстрованому шлюбі , мають вирішуватися згідно з п.1 ст.17 Закону України « Про власність» ,відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням п.5 постанови Пленуму ВСУ від 22.12.1995 року №20 « Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» .Правила статтей 22,28,29 КпШС в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із ч.1 ст.17 Закону України « Про власність» ,який був чинним на час виникнення спірних правовідносин ,майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім»ї , є їх спільною сумісною власністю ,якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою ст.112 ЦК Української РСР 1963 року визначено , що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Згідно п.5 постанови ВСУ від 22.12.1995 року №29 « Про судову практику у справах за позовами про захист права власності « ( у редакції ,яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин ), розглядаючи позови , пов»язані з спільною власністю громадян ,суди повинні виходити з того , що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно , нажите подружжям за час шлюбу ( ст.16 Закону « Про власність» , ст.22 КпШС України) , а й майно , придбане внаслідок спільної праці членів сім»ї , або майно , придбане внаслідок спільної праці громадян , що об»єдналися для спільної діяльності , коли укладеною між ними письмовою угодою визначено , що воно є спільною сумісною власністю ( п. 1 , п.2 ст.17 , ст.18 Закону України « Про власність» ), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У звязку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

Така сама по суті правова позиція висловлена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 18.09.2013 року № 6-66 цс 13.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно- правові акти не мають зворотної дії в часі ,крім випадків, коли вони пом»якшують або скасовують відповідальність особи .

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.

Відповідно до ст.ст.16,17 Закону України « Про власність» , статті 22 КпШС України ,який був чинний до 1 січня 2004 року , спільною сумісною власністю визнавалось майно ,нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім»ї ,чи майно , що є у власності осіб ,яке ведуть селянське (фермерське) господарство ,якщо письмовою угодою відповідно між членами сім»ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше , або майно , придбане внаслідок спільної праці громадян , що об»єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено , що воно є спільною сумісною власністю).

В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частково . Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток , розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Відповідно до ст.128 ЦК УРСР 1963 року,який був чинним до 1 січня 2004 року , визначалось ,що право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі ,якщо інше не передбачено законом або договором.

Установлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку по вул. Першотравнева,44 в с.Козіївка Краснокутського району Харківської області укладено та нотаріально посвідчено 3 серпня 1999 року , тобто з цієї дати в ОСОБА_4 виникло право власності на спірний будинок.

Звернувшись до суду, позивач ОСОБА_3 просила встановити факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_4, визнати майно спільною сумісною власністю та визнати право власності на половину придбаного майна , посилаючись на те, що спірний будинок , транспортні засоби та побутова техніка є їх спільною з відповідачем сумісною власністю, оскільки придбані внаслідок їх спільного господарства , побуту , бюджету , спільної праці як сім»ї, проте доказів своєї участі працею й коштами в його придбанні суду не надала, як не надала суду і відповідного розрахунку.

Показань свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_7 ,які підтвердили факт фактичних шлюбних відносин сторін , не достатньо для визнання права власності на частину спірного майна.

Як вбачається зі змісту ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи , оцінюючи належність, допустимість , достовірність кожного доказу окремо , а також достатність і взаємний зв»язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням , що ґрунтується на всебічному , повному , об»єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку , що вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні . За таких підстав позов ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, ст.ст.112, 128 ЦК України ( в ред.1963 р.) , ст.ст.16, 17 Закону України « Про власність , керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу , визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно -відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Краснокутський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя Вовк Л. В.