Провадження № 2о/522/161/17
РІШЕННЯ

ІМЕМЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі

головуючого судді Тарасова А.В.

за участю секретаря Ткаченко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Одеса цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи - Міністерство соціальної політики України та Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаною заявою, якою просила встановити юридичний факт, що її вимушене переселення, у квітні 2015 року з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України.

Заявниця мотивує свої вимоги тим, що вона народилася 24.05.1963 року в м. Артемівськ, Перевальського району Луганської області. Була зареєстрована і проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

В квітні 2014 року Російська Федерація почала другу фазу збройної агресії проти України, під час якої контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року).

11 травня 2014 р. на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки», однак сам референдум так і не був визнаний, як Україною, так і міжнародною спільнотою.

Також, ОСОБА_1 зазначає, що після захоплення міста бойовиками «ЛНР» в Луганську посилилась проросійська пропаганда, спрямована на формування у жителів міста негативних поглядів та уявлень про Україну, яка розповсюджувалась через різні медійні ресурси. Окрім цього, окупаційна влада заборонила використання національної символіки, скасувала вибори Президента України, ввела нічну комендантську годину та обмежила громадян у доступі до найнеобхідніших продуктів, медикаментів та соціальних послуг. Проживши під таким моральним та психологічним тиском в окупації, вона була вимушена залишити рідний край та переїхати до м. Одеси, Одеської області, аби мати елементарну змогу жити, не турбуючись про безпеку свого життя.

В результаті збройної агресії Російської Федерації, наслідком якої стала окупація частини території Луганської області, Україна, ОСОБА_1 втратила можливість проживати в її рідному місті Луганську, та змушена залишити всі матеріальні цінності за місцем свого проживання, у тому числі власну квартиру.

Після переїзду на контрольовану Україною територію, ОСОБА_1 зареєструвалася за адресою: АДРЕСА_1. Вважає, що через окупацію частини Луганської області Російською Федерацією, вона фактично була позбавлена не лише рідного дому, матеріального забезпечення, а й звичного середовища існування, вільного спілкування з рідними, друзями.

Перебуваючи в м. Одеса, ОСОБА_1 в порядку, передбаченому ст. 6 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року №1706-VІІ, отримала довідку, якою підтверджено факт її прибуття до даного населеного пункту на вимушене тимчасове проживання. Зважаючи на те, що в отриманій нею довідці Управління праці та соціального захисту населення Приморської районної в місті Одесі державної адміністрації від 13.10.2016 року № 4695, посвідчується лише факт її вимушеного переселення з м. Луганська до м. Одеса, Одеської області, і не встановлено причини такого переселення, заявниця вважає за необхідне звернутися до суду для встановлення факту вимушеного переселення внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації.

Метою встановлення такого факту є визначення статусу заявниці як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 р. (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обовязків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.

Іншого порядку встановлення такого юридичного факту чинним законодавством України не передбачено.

В судовому засіданні представник заявника не зявився, надав суду заяву, згідно якої просив розглянути справу за його відсутністю.

Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України в судове засідання не зявився.

Заінтересована особа - представник Російської Федерації, в судове засідання на вказану дату та час не зявився, хоча своєчасно і належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що підстави для задоволення заяви відсутні.

ОСОБА_1 є громадянкою України, яка народилася 24 травня 1963 року м. Артемівськ, Перевальського району Луганської області та зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується відомостями паспорту громадянина України.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 85 Конституції України до повноважень Верховної ОСОБА_2 України належить, зокрема, оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України.

Президент України як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України за своїм конституційно-правовим статусом забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави; є Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України; призначає на посади та звільняє з посад вище командування Збройних Сил України, інших військових формувань; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; очолює ОСОБА_2 національної безпеки і оборони України (п.п.1, 17, 18 ч.1 ст.106 Конституції України).

Відповідно до п.п.19, 20 ч.1 ст.106 Основного Закону України Президент України вносить до Верховної ОСОБА_2 України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Наведені вище положення Конституції України знайшли свій розвиток у нормах ЗУ «Про оборону України» та ЗУ «Про правовий режим воєнного стану».

Так, за приписами ст.2 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

У подальшому, Постановою ВРУ від 27.01.2015 №129-УІІІ затверджено Звернення ВРУ до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської ОСОБА_2 Європи, Парламентської ОСОБА_2 НАТО, Парламентської ОСОБА_2 ОБСЄ, Парламентської ОСОБА_2 ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, у якому зазначено наступне: Україна залишається об'єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац 1 Звернення); Верховна ОСОБА_2 України визнає Російську Федерацію державою - агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність ОСОБА_2 Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані "ДНР" і "ЛНР" визнати терористичними організаціями (абзаци 6 та 8 Звернення); міжнародне співтовариство закликано визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни (абзац 12 Звернення).

Також, ВРУ Постановою від 21.04.2015 №337-VІІІ схвалила текст Заяви ВРУ «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», у абзаці першому пункту 1 якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20.02.2014. У вказаній Заяві Парламенту також вказано, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України (абзац 3 пункту 4 Заяви), та наведено численні факти порушень Російською Федерацією своїх міжнародних зобов'язань, посягань на територіальну цілісність України, на які, в тому числі, посилається і заявник в обґрунтування необхідності встановлення відповідного юридичного факту судом.

Крім того, Президент України своїм Указом від 24.09.2015 №555 ввів у дію рішення ОСОБА_2 національної безпеки і оборони України від 02.09.2015 «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, у пунктах 3, 9, 11, 16, 17, 28-30, 36, 42, 49, 65 якої визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

За приписами частин другої, третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції. За змістом правової позиції, викладеної у Рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002, це означає, що до юрисдикції Конституційного Суду України та судів загальної юрисдикції належить, відповідно до їх повноважень вирішення питань, які мають правовий (а не політичний) характер.

З системного аналізу викладених вище правових норм слідує, що факт збройної агресії проти держави України встановлюється уповноваженими на те Конституцією України органами державної влади (Президентом України та Верховною ОСОБА_2 України) та відноситься до політичної сфери (публічно-правової), оскільки стосується виконання імперативних повноважень органами державної влади у політичній сфері. Підтвердженням такої позиції є прийняття парламентом та Президентом України низки актів, якими вже встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

У даному випадку факт збройної агресії проти України зі сторони Російської Федерації встановлено наведеними вище актами ВРУ та Президента України та є загальновідомим.

Суд відхиляє посилання заявника на те, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, яка наявна у заявника та форма якої законодавчо закріплена, не містить відомостей про причини переміщення заявника, адже жодними правовими нормами не встановлена вимога, що для того, щоб отримати захист своїх конституційних прав у суді особа, яка потерпіла від збройної агресії, має надавати ті чи інші довідки у підтвердження даного факту.

Так, згідно ч.1 ст.1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об'єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної ОСОБА_2 України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Судом встановлено, що на імя ОСОБА_1 Управлінням соціального захисту населення Приморської районної в місті Одесі державної адміністрації видана довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 13.10.2016 року № 4695, яка посвідчує факт її вимушеного переселення з Луганська до Одеси, Одеської області. У довідці зазначене зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_2 та фактичне місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. N 509, довідка є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Пунктом 3 вказаного Порядку визначено, що заява про взяття на облік повинна містити таку інформацію про заявника: прізвище, ім'я та по батькові; громадянство; дата та місце народження; стать; відомості про малолітніх, неповнолітніх внутрішньо переміщених осіб, які прибули разом з ним (у разі необхідності); відомості про законних представників, які супроводжують малолітню дитину, недієздатних осіб або осіб, дієздатність яких обмежена, та осіб, зазначених в абзаці п'ятому пункту 2 цього Порядку; відомості про зареєстроване та фактичне місце проживання; адреса, за якою з особою може здійснюватися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції, та контактний номер телефону; обставини, що спричинили внутрішнє переміщення; повідомлення особи про її непричетність до скоєння злочинів або співучасті у злочинах; відомості про житлові, соціальні, медичні, освітні та інші потреби; відомості про наявність інвалідності та потребу в технічних та інших засобах реабілітації; відомості про місце навчання/виховання дитини (найменування закладу); відомості про працевлаштування, освіту, спеціалізацію за професійною освітою, посаду, професію.

Таким чином, видання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є підтвердження факту переміщення заявника внаслідок збройної агресії Росії проти України та згідно до вимог Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» дана обставина є загальновідомою та такою, що не потребує доказування, отже необхідності встановлювати такий факт у судовому порядку немає.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 256 ЦПК України справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються у судовому порядку, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

З наведеного вище, а також з роз'яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Таким чином, судом можуть встановлюватися юридичні факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян (тобто факти у сфері приватного права).

В даному випадку заявник просить суд встановити вказаний факт, як такий що має юридичне значення, обґрунтовуючи тим, що від його встановлення залежить виникнення у заявника права на звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди, спричиненої неправомірними діями держави-агресора, що по своїй правовій природі є деліктним правовідношенням, а не юридичним фактом від якого залежить виникнення, зміна або припинення будь - яких особистих чи майнових прав заявників.

Приписами ст.27 Конституції України передбачено, що кожна людина має невід'ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов'язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров'я, життя і здоров'я інших людей від протиправних посягань.

Чинним законодавством України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Зважаючи на зазначені положення чинного законодавства України та ратифікованих Україною міжнародних актів в цій галузі, що є невід'ємною частиною національного законодавства України, право на життя, безпеку та захист такого права, в тому числі шляхом звернення до суду, а також обов'язок держави захищати права громадян є, абсолютним як правом, так і обов'язком та не може залежати від встановлення юридичного факту, підтвердження його наявності або відсутності.

Суд відхиляє доводи про те, що звернення з даною заявою обумовлено тим, що заявник має намір визначити свій статус в якості осіб, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 у ролі жертв, адже відповідно до ст. 4 цієї Конвенції особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Конвенція ООН про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року поширює свою дію на певну особу не у зв'язку із наявністю у цієї особи судового рішення про встановлення факту агресії іншої держави, як помилково вважає заявник, а у зв'язку з тим, що дана особа підпадає під ознаки особи, передбачені ст.4 Конвенції, яка перебуває під захистом цієї Конвенції.

Отже застосування норм вказаної Конвенції щодо конкретної особи не пов'язується із встановленням судом тих чи інших фактів, що мають юридичне значення, а має місце по замовчуванню у разі перебування особи під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні заяви.

Керуючись ст. ст. 212, 213, 214, 234, 256-259 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 заінтересовані особи - Міністерство соціальної політики України та Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду

Одеської області через Приморський районний суд міста Одеси протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя

05 квітня 2017 року