Ухвала

іменем україни

01 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Міністерства внутрішніх справ України, Департаменту Державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, спеціальний загін дорожньо-патрульної служби особливого призначення при департаменті Державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями працівників міліції, за касаційною скаргою Міністерства внутрішніх справ України на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 06 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнила та остаточно просила стягнути за рахунок державного бюджету з Державної казначейської служби України (далі - ДКС України) на свою користь завдану Міністерством внутрішніх справ України (далі - МВС України) майнову шкоду у розмірі 39 316 грн 82 коп. та на відшкодування завданої моральної шкоди - 2 млн грн; стягнути за рахунок державного бюджету з ДКС України на свою користь вартість на придбання спеціалізованого медичного інвентарю для подальшої реабілітації в сумі 38 654 доларів США; стягнути за рахунок державного бюджету з ДКС України на свою користь втрачений заробіток за період із 16 травня 2005 року по 31 березня 2015 року у сумі 93 444 грн, зобов'язавши відповідачів щомісячно сплачувати їй втрачений заробіток у розмірі мінімальної заробітної плати - 1 218 грн; стягнути за рахунок державного бюджету з ДКС України на свою користь вартість витрат, понесених її сім'єю на її лікування, у сумі 116 035 грн; стягнути за рахунок державного бюджету з ДКС України на свою користь витрати на проїзд до місць лікування і в зворотному напрямку у сумі 4 931 грн 33 коп.; стягнути за рахунок державного бюджету з ДКС України на свою користь вартість витрат на необхідний догляд у сумі 46 722 грн, зобов'язавши відповідачів щомісячно виплачувати їй половину мінімальної заробітної плати на постійний сторонній догляд у сумі 609 грн.

Підставою для звернення до суду з цим позовом зазначила незаконні дії старшого інспектора дорожньо-патрульної служби 1-го оперативного батальйону Державтоінспекції спеціалізованого загону «Кобра» особливого призначення імені Юрія Дагаєва - працівника правоохоронного органу ОСОБА_5, який 13 лютого 2005 року наніс їй тяжкі тілесні ушкодження шляхом вогнепального поранення. Зазначила, що на той час вона була неповнолітньою, а тому її визнано інвалідом дитинства довічно. Постріли були здійснені працівником міліції ОСОБА_5 після остаточної зупинки автомобіля «Ауді-100» із близької відстані. 22 жовтня 2012 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області винесено постанову про звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого ст. 367 ч. 2 КК України, у зв'язку із закінченням строку давності та закрито провадження у справі, вказані обставини не є реабілітуючими. Під час судового розгляду кримінальної справи № 1306/3286/2012 підсудний ОСОБА_5 свою вину у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, визнав повністю. Заподіювач шкоди діяв поза межами, встановленими для його правомірної поведінки, і таким чином діяв проти законних прав інших осіб, порушуючи їх. Грубо порушивши вимоги п. 6 ст. 15 Закону України «Про міліцію», яким заборонено застосовувати вогнепальну зброю при значному скупченні людей, якщо від цього можуть постраждати сторонні особи, ОСОБА_5 заподіяв позивачу каліцтво, внаслідок чого вона змушена декілька разів на рік перебувати на стаціонарному лікуванні, яке потребує дуже великих коштів, а тому її батько змушений постійно їздити на заробітки за кордон.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 06 червня 2016 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з МВС України на користь ОСОБА_3 за рахунок державного бюджету (ДКС України) втрачений заробіток за період із 16 травня 2005 року по 31 березня 2015 року у сумі 93 444 грн, зобов'язавши відповідача сплачувати позивачу втрачений заробіток у розмірі мінімальної заробітної плати у сумі 1 218 грн; 4 931 грн 33 коп. витрат на проїзд до місць її лікування та у зворотному напрямку; 46 722 грн витрат на необхідний сторонній догляд, зобов'язавши відповідача сплачувати позивачу 609 грн - половину мінімальної заробітної плати на постійний сторонній догляд, а також 200 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі МВС України просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог до МВС України відмовити у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають зазначеним нормам процесуального права, є законними та обґрунтованими.

Статтею 1 ЦПК України установлено, що завданнями цивільного судочинства є, зокрема справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

У силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Судом установлено, що постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 жовтня 2012 року у кримінальній справі № 1306/3286/2012, залишеною без змін ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області від 11 грудня 2012 року, ОСОБА_5 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, у зв'язку із закінченням строків давності.

Вказаною постановою установлено, що наказом МВС України від 09 квітня 2004 року № 176 о/с «По особовому складу» ОСОБА_5 призначено на посаду старшого інспектора ДПС 1-го оперативного батальйону ДПС ДАІ спеціального загону «Кобра» особливого призначення імені Юрія Дагаєва.

Наказом т.в.о. начальника спецзагону «Кобра» КожаО.М. від 09 лютого 2005 року № 7 «Про відрядження працівників спеціального загону «Кобра» України імені Юрія Дагаєва у Львівську та Волинську області», з метою виконання розпорядження МВС України від 08 січня 2005 року № 90 «Про проведення оперативно-профілактичних відпрацювань автошляхів Волинської та Львівської областей» ОСОБА_5 відряджено у складі екіпажів у Львівську область.

12 лютого 2005 року три патрульні наряди у кількості шести чоловік, у тому числі і ОСОБА_5, отримавши табельну вогнепальну зброю, набої до них та спеціальні засоби, після проведеного в УДАІ УМВС України у Львівській області інструктажу, із 20 год. 00 хв., згідно з дислокацією, прибули на службових автомобілях «Фольксваген - Пассат» до м. Дрогобича Львівської області для відпрацювання району.

13 лютого 2005 року ОСОБА_5 під час переслідування з метою зупинки та перевірки автомобіля «Ауді - 100», державний номерний знак НОМЕР_1, прийняв рішення провести прицільні постріли у ділянку розташування задніх коліс зазначеного автомобіля. Однак на порушення ч. 2 ст. 15 Закону України «Про міліцію», яка містить пряму заборону застосовувати і використовувати вогнепальну зброю при значному скупченні людей, якщо від цього можуть постраждати сторонні особи, не переконавшись у тому, що в салоні автомобіля знаходяться сторонні люди і застосування зброї може спричинити шкоду їхньому життю та здоров'ю, ОСОБА_5 здійснив чотири послідовні постріли з пістолета у напрямку задніх коліс автомобіля, у результаті чого спричинив вогнепальні поранення його пасажиру, що призвели до смерті останнього, та спричинив тяжкі вогнепальні поранення ще одній пасажирці Усик І.О.

На момент заподіяння працівником міліції ОСОБА_5 тяжких вогнепальних поранень позивачу ОСОБА_3 вона була неповнолітньою, тому медико-соціальною експертною комісією її визнано інвалідом дитинства довічно.

Відповідно до положень Закону України «Про міліцію» міліція в Україні - це державний озброєний орган державної виконавчої влади, а працівники міліції є представниками державного органу виконавчої влади; особи, які постійно чи тимчасово здійснюють функції представників влади, є службовими особами.

Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Отже, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цією юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і шкоду заподіяно нею у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків.

При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов'язків працівника.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин ст. 1172 ЦК України, так як ОСОБА_5 під час заподіяння позивачу шкоди здоров'ю був на роботі як працівник правоохоронного органу і займав посаду старшого інспектора дорожньо-патрульної служби 1-го оперативного батальйону Державтоінспекції спеціалізованого загону «Кобра» особливого призначення імені ЮріяДагаєва, яке входило до структури МВС України і після правонаступництва (Департамент Державної автомобільної інспекції МВС України) входить до структури МВС України, тому саме МВС України повинно відповідати за вимогами про відшкодування шкоди.

Разом із тим суд обґрунтовано вважав, що МВС України несе цивільно-правову відповідальність перед позивачем за дії працівника міліції ОСОБА_5 саме за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, так як ОСОБА_5 був службовою особою державного органу виконавчої влади і під час виконання своїх службових обов'язків виконував функції представника влади, а тому за спричинену ним шкоду відповідальність повинна нести держава.

Ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно з положеннями ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, в результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, які їх обґрунтовано спростували, пославшись на відповідні норми матеріального права, вони зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 06 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

О.М.Ситнік

О.В.Ступак