н/п 2/174/355/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

09 листопада 2017 року м.Вільногірськ

Вільногірський міський суд Дніпропетровської області в складі: головуючого - судді Борцової А.А.,

з участю секретаря - Килинчук Л.Л.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача- Прудської А.О.,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди, вказуючи, що він проходив військову службу з 11.11.1976 р. по 23.07.1978 р. Під час виконання свого військового обов'язку на території Афганістану він отримав осколкові поранення голови, обох рук. За результатами огляду медико-соціальної експертної комісії йому було первинно встановлена 3 група інвалідності з 29.10.1996 р. У 2008 році група інвалідності була підтверджена та залишена без змін. В подальшому група інвалідності була змінена у зв'язку з погіршенням здоров'я. З 01.04.2016 р. йому була встановлена 2 групи інвалідності безстроково, причина якої є поранення, контузія пов'язана і участю в бойових діях та перебуванні на території інших держав. Окрім того, позивачу було встановлено обмеження щодо характеру та умов праці, може бути працевлаштований диспетчером на телефоні. Рекомендоване стаціонарне лікування. Причина і час настання інвалідності встановлюється виключно медико-соціальною експертною комісією. Висновок МСЕК з приводу того, що він є інвалідом 2 групи та причиною цього є травма, отримана при виконанні обов'язків військової служби, не оспорювався, тому можна вважати, що низка захворювань, які стали причиною встановлення інвалідності, пов'язані саме з його військовою службою. У зв'язку з погіршенням стану здоров'я неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні. В звязку з інвалідністю відчуває глибокі моральні переживання та страждання, що зумовлені ушкодженням його здоров'я. Його звичні життєві зв'язки порушені, адже, відтепер він вимушений багато часу витрачати на амбулаторне та стаціонарне лікування. Негативні наслідки травми (контузії) та пов'язаних з ним захворювань він буде відчувати усе своє подальше життя. Він постійно відчуває душевний дискомфорт, оскільки не може у звичному для нього режимі спілкуватися з родиною та друзями, він вимушений займатися реабілітацією, тоді як бажав би приділяти свій час близьким людям, як наслідок, рівень взаєморозуміння між членами його сімї значно знизився. У зв'язку зі зниженням його працездатності та встановленням обмежень щодо умов і характеру праці, він не може продовжувати трудову діяльність на раніше встановленому рівні. У колі повністю працездатних чоловіків у нього загострюється почуття власної неповноцінності, що в свою чергу позначається на відносинах оточуючими людьми, колегами. Через свою інвалідність вже не може вести активне громадське життя, підтримувати бажаний рівень стосунків з оточуючими і забезпечувати себе та свою сім'ю матеріальними та нематеріальними благами на гідному рівні. Спричинену йому моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевних переживань та страждань. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною його дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати лише суто умовний вираз. Отже, він є колишнім військовослужбовцем, рядовим у відставці, який отримав 2 групу інвалідності, причиною якої є поранення (контузія), пов'язані і виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. Оскільки він отримав ушкодження здоров'я при виконанні своїх військових обов'язків на території, де велися бойові дії, тобто внаслідок джерела підвищеної небезпеки, відшкодування моральної шкоди проводиться незалежно від вини органу державної влади. Сам факт виникнення у позивача захворювань, пов'язаних з виконанням обов'язків військової служби, з настанням таких негативних наслідків, як визнання його інвалідом 2 (другої) групи безстроково, із протипоказаннями щодо умов і характеру праці, свідчить про те, що позивач в силу ч.1 та п.1 ч.2 ст.23 ЦК України має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав і яка полягає у фізичному болі та стражданнях, яких він пізнав. Просить стягнути з Міністерства оборони України на його користь 100 000.00 грн. у якості відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я, що пов'язано із виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, додатково пояснив, що з 11.11.1976 р. по 1977 рік він проходив строкову військову службу у Білорусії, потім перебував у Латвії, де 01.12.1977 року потрапив у ДТП і отримав травму, лежав в госпіталі 7 місяців. Рішенням ВВК 14.07.1978 року його було комісовано і більш у Збройних силах він службу не проходив. В 1996 році він звернувся в лікарню, де була оформлена первинна інвалідність 3 групи, у 2001-2002 році отримав другу групу інвалідності. Участі у військових діях в Республіці Афганістан він не приймав, але має статус ветерана війни-інваліда війни, оскільки травма отримана ним при проходженні військової служби, і наслідками травми є перелом ноги і відкрита черепно-мозкова травма. По факту ДТП було порушено кримінальну справу, де він мав статус потерпілого, винну особу було засуджено до покарання у виді позбавлення волі. Просить позов задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, пояснила, що при підготовці позовної заяви допущені неточності, службу у складі обмеженого контингенту в ДРА позивач не проходив, однак факт отримання позивачем травми при ДТП не змінює суті позовних вимог. Просить позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував посилаючись на те, що Міністерство оборони України не може нести відповідальності за шкоду, спричинену ОСОБА_1 під час проходження ним військової служби. Міністерство оборони України не є правонаступником СРСР. Також позивачем не надано належних доказів завдання моральної шкоди та причинно-наслідкового зв'язку з діями відповідача. Позивач взагалі не надає документів, що свідчать про обставини отримання захворювання (інвалідності), насамперед доказів того, що захворювання (інвалідність) настала не з його вини.

Вислухавши позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити по наступним підставам.

Так, судом встановлено, що підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 11.11.1976 року по 23.06.1978 року проходив строкову військову службу в Збройних силах СРСР (а.с. 10,11), є інвалідом ІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни- інвалідів війни (а.с. 9).

09.10.2008 року, згідно довідки медико-соціальної експертної комісії № 642810, позивачу з 01.11.2008 року була встановлена ІІІ група інвалідності, причиною інвалідності є травма, отримана при виконанні обовязків військової служби. (а.с. 13)

11.03.2016 року, згідно виписки з акту огляду медико-соціальної експертної комісії № 425923, позивачу з 01.04.2016 року була встановлена ІІ група інвалідності, причиною інвалідності є також травма, отримана при виконанні обовязків військової служби. (а.с. 14)

В період 2012-2017 р.р. ОСОБА_1 неодноразово проходив лікування в лікувальних закладах з приводу наявних у нього захворювань (а.с. 15-29).

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відшкодування шкоди державою відбувається у спосіб, передбачений законами України.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам розяснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди ще не породжує обовязку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши субєкта такої відповідальності.

Військова служба повязана із захистом Вітчизни, тому військовослужбовцям визначені законами пільги та гарантії, у тому числі, компенсації за моральні страждання вже враховані чинним законодавством.

Згідно з положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці, військовозобовязані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоровя. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи. Порядок забезпечення путівками для санітарно-курортного лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовці, звільнені з військової служби внаслідок захворювання, повязаного з виконанням обовязків військової служби, члени сімей військовослужбовців приймаються на обстеження і лікування до військово-медичних закладів охорони здоровя в порядку, встановленому Міністерством оборони України, іншими утвореннями відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами тощо.

Постановою Верховної ради України від 24 серпня 1991 року «Про військові формування в Україні», передбачено підпорядкування всіх військових формувань, дислокованих на території України, ОСОБА_3 України; утворення Міністерства Оборони України; створення Збройних Сил України».

Відповідно до ст.17 Конституції України забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначається законом.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їх сімї.

Стаття 2 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачає, що правовою основою діяльності Збройних Сил України є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України" (1932-12), статути Збройних Сил України, інші закони України, акти Президента України, Кабінету Міністрів України, міжнародні договори України, що регулюють відносини в оборонній сфері.

Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. (ст.3 вказаного Закону), а у ст.7 цього ж Закону зазначено, що керівництво Збройними Силами України в межах, передбачених Конституцією України, здійснює Президент України як ОСОБА_3 Головнокомандувач Збройних Сил України. Начальник Генерального штабу- Головнокомандувач Збройних Сил України здійснює безпосереднє військове керівництво Збройними Силами України.

Таким чином, за виконання конституційного обовязку повинна відповідати Держава в особі Президента України як Головнокомандувача та Збройні Сили України, де військовослужбовці проходять військову службу. Це підтверджується змістом Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у звязку з виконанням ними конституційного обовязку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до ст.16 Закону України «Про Збройні Сили України», Держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців, резервістів, які виконують обовязки служби у військовому резерві, та військовозобовязаних, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також членів сімей військовослужбовців, резервістів та військовозобов'язаних, які загинули (померли), пропали безвісти, стали інвалідами під час виконання службових обовязків або постраждали у полоні в ході бойових дій (війни), в умовах надзвичайного стану чи під час виконання службових обов'язків за межами України в порядку військового співробітництва або у складі національного контингенту чи національного персоналу у міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки.

Відповідно до наведених законодавчих актів України, держава в особі Міністерства оборони України забезпечує соціальний захист своїх громадян.

Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться у встановленому законодавством порядку.

В судовому засіданні встановлено, що позивач проходив військову службу у складі діючої армії Збройних Сил Радянського Союзу, в бойових діях на території Демократичної Республіки Афганістан участі не приймав, під час проходження строкової військової служби потрапив в ДТП та отримав травму, внаслідок чого йому у 1996 року була встановлена 3 група інвалідності, а в 2016 р. встановлено 2 групу, тому на нього поширюються положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідальність за завдання шкоди особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, передбачена ч.2 ст.1187 ЦК України, згідно з якою відповідальність за завдану шкоду має нести винна в завданні шкоди особа, якою є водій автомобіля чи людина, яка керувала автомобілем та з вини якої сталася ДТП.

Підстави для відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, встановлені ч.2 ст.1167 ЦК України, згідно з якою вказана шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Таким чином, відповідальність за завдання шкоди позивачу, у даному випадку, має нести винна в завданні шкоди особа, якою є водій автомобіля чи людина, яка керувала автомобілем та з вини якої сталася ДТП.

В Законі України «Про правонаступництво України» від 12 вересня 1991 року не передбачено відповідальності України за шкоду, спричинену громадянам протиправними діями інших осіб, зокрема внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а визначена відповідальність за соціальний захист колишніх військовослужбовців.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», до інвалідів війни належать, зокрема, особи з числа військовослужбовців діючої армії, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час виконання обов'язків військової служби (службових обов'язків).

В Постанові Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1994 року №63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не передбачена відповідальність Міністерства оборони України за шкоду, спричинену громадянам протиправними діями інших осіб, зокрема внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а встановлена відповідальність за соціальний захист ветеранів війни, інвалідів війни та учасників бойових дій, що не тотожним з обовязком по відшкодуванню моральної шкоди у вказаному випадку.

Таким чином, оскільки позивач проходив строкову військову службу в Збройних силах СРСР, під час якої отримав травму внаслідок ДТП, військовослужбовцем Збройних Сил України або іншого утвореного відповідно законів України військового формування та правоохоронного органу спеціального призначення не являвся, так як проходження позивачем військової служби відбувалось у період існування Української Радянської Соціалістичної Республіки, коли Збройні Сили України та інші військові формування створені не були, то підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди, завданої позивачу протиправними діями іншої особи внаслідок ДТП, відсутні, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати підлягають віднесенню за рахунок держави.

На підставі ст.ст. 17, 56 Конституції України, ст.17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закону України «Про правонаступництво України», ст.2,3,7,16 Закону України «Про Збройні сили України», ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ст.ст.23,1167,1174, 1187 ЦК України, ст. ст. 3,4,7,11, 27, 31, 59, 60, 61, 81, 88, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди - відмовити у повному обсязі.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено 14 листопада 2017 року.

Головуючий - суддя : підпис ОСОБА_4