Справа №639/8114/15
РІШЕННЯ

Іменем України

26 жовтня 2017 Жовтневий районний суд м. Харкова

у складі: головуючого суді ОСОБА_1

за участю секретаря Тущенко Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 /ОСОБА_4/ ОСОБА_5 ,третя особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та зобовязання повернути майно, суд-

Встановив:

07.09.2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Безсмерної ОСОБА_4 та просив визнати недійсним договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 ,укладеного 15 серпня 2009 року між ОСОБА_6 та Безсмернтою -ОСОБА_4, посилаючись на те, що з 2001 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_6, під час якого 19.09.2002 року була придбана спірна квартира яка за договором була оформлена на його дружину. В 2013 році ОСОБА_6 померла. Він постійно проживав в спірній квартирі і проживає до теперішнього часу, але спадщину не оформив після смерті дружини. Про існування оспорю ванного договору йому стало відомо в серпні 2015 року , коли дізнався про рішення суду про його виселення, так як його дружина ОСОБА_7 відчужили квартиру. Без його згоди , дружина не мала права на її відчуження, оскільки він має право на ? частку майна подружжя, при цьому він не мав першочергове права на купівлю її частки. Також просив зобовязати відповідача повернути йому квартиру , а отримані гроші від квартири стягнути зі спадкоємців ОСОБА_6.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 07.12.2015 року у задоволені вищевказаних позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено.

Ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 16 лютого 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 07.12.2015 року було залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 07.12.2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 16 лютого скасовано,справу направлено на новий розгляд.

15.11.2016 року ОСОБА_2 надав уточнення до позовних вимог.

В обґрунтування позову посилається на те, що перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, яка померла 17.05.2013 року. В спірні квартирі вони з дружиною мешкали весь час , з моменту її придбання під час шлюбу. Наміру на продаж квартири у них з покійною ОСОБА_6 ніколи не було, як і не було наміру на розірвання шлюбу. Він мав гроші від продажу своєї квартири АДРЕСА_2 , які і віддав дружині ОСОБА_6 на купівлю спірної квартири для їх родини. Дружина ніде не працювала, доходів не мала. У серпні 2015 року йому стало відомо, що його зняли з реєстраційного обліку у спірній квартирі, а наприкінці 2015 року йому стало відомо, що спірна квартира продана відповідачу, особисто дружиною, чим були порушені його права. Також йому стало відомо , що у 2007 році його дружина подала позов про розірвання шлюбу, однак позивачем у справі зазначила його. У 2008 році ОСОБА_6 отримала свідоцтво про розірвання шлюбу та у 2009 році за рішенням суду спірна квартира була визнана її особистим майном. На підставі цих документів ОСОБА_6 оформила договір купівлі-продажу з відповідачем у справі. При цьому, ніхто /покупець/ квартиру перед оформленням договору купівлі продажу не оглядав, технік не приходив. Крім того він та його дружина /до смерті/, а він до 2015 року мешкали та були зареєстровані у спірній квартирі. За таких обставин відповідач , оформлювала документи від імені його покійної дружини,та за пляшку горілки давала на підпис її дружині. 15.09.2009 року ОСОБА_6І начебто підписала договір купівлі-продажу спірної квартири, який став підставою для зняття його з реєстрації зі спірної квартири. Договір купівлі-продажу від 15.09.2009 року був посвідчений без його згоди як чоловіка та як співвласника . З 20.10.2001 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_6 і до 2015 року не знав про рішення суду про розірвання шлюбу. Після смерті дружини, він продовжував мешкати один у спірній квартирі. На думку позивача спірний договір купівлі-продажу є нікчемним з початку його підписання. ОСОБА_6 навмисно ввела в оману іншу сторону відносно прав та обовязків сторін. ОСОБА_6 продала квартиру , яка належала х їй не в повному обсязі. Позивач вважає, що договір купівлі-продажу від 15.09.2009 року необхідно визнати фіктивним /ст. 234 ЦК України/, так як його зміст не відповідає закону, тому що його дружина продала те, що їй не належало особисто.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2, ОСОБА_8 підтримка позовні вимоги ОСОБА_2 , вважала, що договір купівлі-продажу від 15.08.2009 року вчинений без наміру створення правових наслідків , які обумовлені цим правочином /ст. 234 ЦК України/.

Відповідач ОСОБА_9 (прізвище змінено на підставі свідоцтва про укладання шлюбу від 18.12.2015 року, актовий запис №855) в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити в його задоволенні, посилаючись на його безпідставність.

Приватний нотаріус ХМНО ОСОБА_10 у судове засідання не зявився , був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача , дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню, виходячи з нижченаведеного.

Судовим розглядом справи встановлено, що ОСОБА_6 була придбана квартира №10, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Червоножовтнева, б. 64 та підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_11 19.09.2002 року, за реєстровим №8213. (а.с. 6-7).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 24.04.2009 року квартиру АДРЕСА_3 визнано особистою приватною власністю ОСОБА_6. Зазначене рішення, на момент посвідчення договору купівлі-продажу від 15.08.2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, набрало законної сили.

За таких обставин твердження позивача та його представника ,що спірна квартира на момент укладення спірного договору купівлі-продажу від 15.08.2009 року була спільною сумісною власністю подружжя, а саме позивача та ОСОБА_6, є хибними.

Суд не може погодитися з доводами представника позивача, що рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 24.04.2009 року, яким спірну квартиру визнана особистою приватною власністю ОСОБА_6, набрало законної сили лише 03.11.2016 року, оскільки таке переглядалось у звязку зі скасуванням ухвалою від 15.06.2016 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ , ухвали апеляційного суду Харківської області від 23.02.2016 року. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 03.11.2016 року, після скасування попередньої ухвали , заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 24.04.2009 року /про визнання особистою власністю/ залишено без змін. Враховуючи наведене вище , на думку суду, необхідно вважати, що на момент укладення спірного договору купівлі-продажу від 15.08.2009 року , рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 24.04.2009 року щодо якого спірну квартиру було визнано особистою власністю ОСОБА_6 , набрало законної сили.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

А потому , квартира АДРЕСА_3 є особистою приватною власністю ОСОБА_6.

Положеннями статей 317, 319, 321 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

15 серпня 2009 року між ОСОБА_6 (Продавець) та ОСОБА_3 (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_6 передає у власність, а ОСОБА_3 приймає у власність квартиру №10, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Червоножовтнева, б. 64, та зобовязується сплатити за неї оговорену суму грошей. Договір було посвідчено приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_10, зареєстровано в реєстрі за №2532. (а.с.121 том. 2)

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_3 було зареєстровано 16.09.2009 року, про свідчить ОСОБА_8 про реєстрацію права власності на нерухоме майно №23866396 від 16.09.2009 року. ( а.с. 161 том 1)

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна, а тому з 16.09.2009 року право власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_3 було припинено у зв'язку з її відчуженням на користь ОСОБА_3 /ОСОБА_4/Н.В.

Як вбачається з позовної заяви та пояснень у судовому засіданні представника позивача ОСОБА_12, підставами для визнання правочину , який було укладено 15.08.2009 року між ОСОБА_6 та відповідачем у справі , є його фіктивність , що передбачено ст. 234 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Укладаючи спірний договір купівлі-продажу сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, правочин вчинено у письмовій формі та нотаріально посвідчено, в ньому міститься істотні умови як - номер квартири, її місце знаходження, розмір площі, вартість продажу, строк звільнення продавцями жилплощі та інше. Договір підписано обома сторонами продавцем і покупцем. При укладанні договору ОСОБА_6 стверджувала, що відчужувана квартира на момент підписання цього договору нікому іншому не продана, не подарована, не відчужена іншим чином, не заставлена, в спорі чи під забороною (арештом) не перебуває, боргами не обтяжена, договори управління щодо неї не укладалися, жодних прав на неї (в тому числі права користування) у третіх осіб та/або безпритульних дітей (незалежно від факту їх реєстрації) немає.

Згідно положень ст.ст. 3, 6, 627 ЦК України цивільним законодавством гарантується свобода укладання договору, відповідно до якої сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 234 ЦК України встановлені правові наслідки фіктивного правочину. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно розяснень, які містяться у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Таким чином, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалась досягти правового результату, такий правочин не можна визнавати фіктивним.

Як визначено ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені в ст.203 вказаного Кодексу.

Отже, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, правові наслідки, зумовлені договором, реально не настають. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень.

Суд вважає, що заявляючи про фіктивність договору купівлі-продажу, позивач не довів , що внутрішня воля відповідача не відповідала її зовнішньому прояву, що вони /сторони у договорі/ мали зовсім інші цілі, ніж ті, що передбачені цим договором, що цей договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, зокрема, що жодна з дій, передбачена договором купівлі-продажу, не була ними вчинена. Отже, позивач не довела, що в діях обох сторін, як учасників договору купівлі-продажу, мав місце умисел на вчинення саме фіктивного правочину.

Щодо доводів позивача та його представника, що до смерті ОСОБА_6 мешкала у спірній квартирі , а ОСОБА_2 до йог виселення /2015 рік/, то на думку суду такі не заслуговують уваги.

У судовому засіданні відповідач пояснила, що за домовленістю між нею та ОСОБА_6 , після укладення договору купівлі-продажу від 15.08.2009 року ОСОБА_6 продовжувала проживати у належні /спірній/ їй квартирі.

Як встановлено судом, ОСОБА_6 за життя ніколи не ставила питання про розірвання договору купівлі-продажу .

Після смерті ОСОБА_6, відповідач звернулася до суду з позовом про виселення ОСОБА_2 зі спірної квартири. На теперішній час рішення суду про виселення виконано.

В уточненій позовній заяві позивач ОСОБА_2 вказує на те, що спірний договір також вчинено під впливом помилки (ст.229 ЦК України), оскільки такий підписаний без урахування його волі , згідно документів сумлінного походження , так як дуже багато помилок, описок , неправдивої інформації і таке інше біля договору купівлі-продажу. На думку суду, ці дві підстави є взаємовиключними, оскільки, заявляючи підставу про визнання правочину недійсним з підстав його фіктивності, тобто без наміру створення правових наслідків, та стверджуючи, що він одночасно вчинений під впливом помилки , тобто особа . яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин , які мають істотне значення , не може бути визнано логічним та послідовним.

Таким чином, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_2 і вважає необхідним відмовити у їх задоволенні у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 7, 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 203, 229,234, 317, 319, 321, 655, постановою Пленуму ВС «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9, суд

Вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 /ОСОБА_4/ ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та зобовязання повернути майно - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області протягом 10 днів з дня проголошення, особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Іванова І.В.