Справа № 386/714/17
Провадження № 2/386/460/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2017 року смт. Голованівськ

Голованівський районний суд Кіровоградської області

В складі головуючого судді Гарбуз О. С.

з участю: секретаря судового засідання Фенюшиної Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та повернення коштів,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та повернення коштів, посилаючись на те, що 07 липня 2017 року він уклав з відповідачем договір фінансового лізингу №2602, за яким відповідач зобовязався придбати транспортний засіб «ZAZ Sens» та передати позивачу в користування протягом 90 днів з моменту сплати комісії за організацію договору, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах п. 9.4. ст. 9 договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах п. 9.6. ст. 9 договору, тобто мав сплатити 50% вартості автомобіля у вигляді авансових платежів. Вартість предмета лізингу складає 6789,87 доларів США, що у гривневому еквіваленті на момент укладення договору складає 177555 грн. На виконання умов договору позивач сплатив відповідачу 18000 грн. Позивач вважає, що договір фінансового лізингу укладений з порушенням норм чинного законодавства, оскільки містить несправедливі умови, визначені ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Отже, існує невідповідність положень договору фінансового лізингу принципам добросовісності, розумності, справедливості, рівності сторін у договорі; умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві.

Позивач зазначає, що визначений договором фінансового лізингу авансовий платіж в розмірі 1800 грн. відповідач при укладанні договору завуалював його призначення під вигляд "платіж за договором", який за договором повертається частково. Відповідач не обґрунтував співмірності розміру авансового платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги, яка в розумінні статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не вважається лізинговим платежем, а фактично полягала лише у виготовленні типової форми договору. Окрім цього відповідачем не надано при підписанні договору фінансового лізингу Договору №1 про визначення розміру платежу за організацію договору і вартості предмету лізингу та Додатку №3 про визначення графіку періодичності лізингових платежів. Крім того, позивач зазначає, що відповідач не має права здійснювати послуги з фінансового лізингу, оскільки не є фінансовою установою та не має відповідного дозволу. У звязку з наведеним, позивач просить визнати недійсним спірний договір фінансового лізингу та застосувати наслідки недійсності правочину шляхом повернення неправомірно сплачених коштів в сумі 18000 грн., а також просить стягнути з відповідача судові витрати та витрати на правову допомогу.

Представник відповідача ОСОБА_2 подала до суду заперечення на позов (а.с. 43-50), в якому позов не визнала, у задоволенні позовних вимог просила відмовити, зазначила, що твердження позивача про те, що умови договору є несправедливими, не відповідають дійсності та є безпідставними та необґрунтованими. Оспорюваний договір фінансового лізингу укладений із дотриманням усіх обовязкових умов договору фінансового лізингу, вчинений у передбаченій законом письмовій формі, тому відсутні підстави для визнання його недійсним. Зазначила, що позивач при укладенні договору фінансового лізингу особисто підписав кожну сторінку такого договору, отримав повну, необхідну, доступну та достовірну інформацію про положення договору, отже було досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Комісія за організацію договору в розмірі 17755,50 грн., сплачена позивачем відноситься до інших витрат, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу, включає в себе організаційні послуги лізингодавця, будь-які витрати, понесені ним, що пов'язані з укладенням договору, в тому числі витрати, що пов'язані з пошуком предмету лізингу лізингоодержувачу, і такий розмір попередньо погоджений сторонами та відображається у даному договорі та Додатку №1 та становить 7% від вартості предмета лізингу. Представник відповідача зазначила, що позивач написав заяву про те, що він уважно прочитав та зрозумів умови договору фінансового лізингу, отримав усі коректно викладені відповіді на запитання, щодо умов та обов'язків сторін і що отримав свій примірник належно оформленого договору і додатків до нього, що спростовує посилання позивача про неотримання додатків до договору, тоді як підписання Додатку №3 сторонами не здійснювалось, оскільки підписання такого відбувається після придбання предмета лізингу та до моменту передачі предмета лізингу лізингоодержувачу, а підписання такого додатку не є обов'язковим під час підписання договору фінансового лізингу. Щодо несправедливих умов договору фінансового лізингу вказує, що п. 12.1 ст.11 спірного договору передбачено право позивача, в разі несплати лізингових платежів та неотримання транспортного засобу, розірвати даний договір за власним бажанням і в такому випадку лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від суми авансового платежу. Представник відповідача стверджує в запереченні, що розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №3009 від 04.07.2017 року, було прийнято рішення про надання відповідачу ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності цінних паперів), а саме: на надання послуг фінансового лізингу. Крім того, законодавством не передбачено умови для обовязкової нотаріальної форми договору фінансового лізингу, і такий договір та договір найму транспортного засобу з фізичною особою є різними видами одного типу договору - договору найму, а тому застосування положень ч. 2 ст. 628 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) до спірних правовідносин є безпідставним.

Позивач в судове засідання не з'явився. Подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та просить позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання 18.08.2017 року не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином, відповідно до ст. 74 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), подала до суду клопотання про передачу справи на розгляд іншому суду, в задоволенні якого ухвалою суду від 18.08.2017 року було відмовлено, розгляд справи відкладено на 05.10.2017 року.

04.10.2017 року представник відповідача в судове засідання повторно не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином, відповідно до ст. 74 ЦПК України, надала суду заяву про проведення розгляду справи та в тій же заяві просить відкласти розгляд справи, у зв'язку з значною віддаленістю суду та у зв'язку з тим, що представник відповідача бере участь у іншому судовому засіданні. Разом з заявою подала до суду вищезазначене заперечення.

27.11.2017 року представник відповідача в судове засідання втретє не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином, відповідно до ст. 74 ЦПК України, надала суду заяву про проведення розгляду справи та в тій же заяві просить відкласти розгляд справи, у зв'язку з значною віддаленістю суду та у зв'язку з тим, що представник відповідача бере участь у іншому судовому засіданні.

Згідно з ч. 3 ст. 27 ЦПК України Особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Суд, вивчивши клопотання представника відповідача, вважає його безпідставним, оскільки відповідачем являється юридична особа, інтереси якої окрім ОСОБА_2 може також представляти інша особа, а тому такі дії представника відповідача направлені на затягування розгляду справи, що розцінюється судом як зловживання правом.

Суд неодноразово відкладав розгляд справи, в тому числі за клопотанням представника відповідача, а тому представник відповідача мала достатньо часу для подання доказів та надала суду заперечення.

Разом з тим, суд зауважує, що відповідач та представник відповідача не повинні зловживати своїми процесуальними правами, передбаченими ч. 3 ст. 27 ЦПК України, оскільки це може призвести до порушення розумних строків розгляду справи, що є вимогою статті 157 ЦПК України.

З метою недопущення порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, оскільки кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, суд розглядає справу за наявними в ній доказами.

В порядку ст. 158 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін і постановити рішення на підставі наявних у справі доказів.

У зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав, передбачених ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання правочину недійсним.

За нормами ст. 215 ЦК України, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує дійсність правочину на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Як вбачається з копії свідоцтва про укладення шлюбу, серії І-ОЛ №254528, виданого 19.08.1995 року Ємилівською сільською радою Голованівського району Кіровоградської області, відповідач з 19.08.1995 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 (а.с. 16).

В судовому засіданні встановлено, що 07 липня 2017 року між сторонами укладено договір фінансового лізингу за №2602, за умовами якого ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» зобовязалося придбати предмет лізингу у вигляді транспортного засобу «ZAZ Sens» та передати цей транспортний засіб у користування лізингоодержувача, який у свою чергу зобовязався до отримання предмету лізингу сплатити передбачені договором платежі, сплачувати лізингові та інші платежі відповідно договору, а також компенсувати витрати лізингодавця, які повязані з реєстрацією предмету лізингу (а.с. 6-12, 59).

Згідно з пунктами 1.7. ст. 1, 4.1. ст. 4 договору фінансового лізингу передбачено, що предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4. ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.5. ст. 9 цього договору.

Комісія за організацію договору являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу у розмірі 10%; авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 23 відсотків; комісія за передачу предмета лізингу - одноразовий платіж, розмір якого становить 3% від вартості транспортного засобу вказаного у договорі, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за здійснення необхідних дій, які пов'язанні з передачею предмета лізингу лізингоодержувачу (пункти 9.1., 9.2., 9.7. ст. 9 договору фінансового лізингу).

Пунктом 8.2. ст. 8 договору фінансового лізингу визначено, що вартість предмета лізингу на момент укладення договору становить 6789,87 доларів США з урахуванням ПДВ. На дату укладення договору гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 177555 грн. з ПДВ.

Всі планові платежі, які визначаються у Додатку №1 та Додатку №3 до даного договору сплачуються лізингоодержувачем на умовах, передбачених цим договором (п. 8.5. ст. 8 договору фінансового лізингу).

За умовами договору фінансового лізингу авансовий платіж - це обов'язковий платіж, що складає частину від вартості предмета лізингу, розмір якого визначено в даному договорі та Додатку №1 до договору та становить 23%.

Квитанцією АТ «ОСОБА_4 Аваль» №NOGD038950 підтверджується, що на виконання договору ОСОБА_1 сплатив 07 липня 2017 року на банківський рахунок відповідача авансовий платіж в сумі 18000 грн. (а.с. 17).

Пунктом 9.1. ст. 9 договору фінансового лізингу визначено, що авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 23 відсотків від вартості предмета лізингу зазначеного у даному договорі та у Додатку №1.

Відповідно до п. 9.6. ст. 9 договору фінансового лізингу, кошти які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення яке вказується у квитанції, зараховуються по даному договору у наступному порядку: комісія за організацію договору; Авансовий платіж; Комісія за передачу предмета лізингу.

Пунктом 12.1. ст. 12 договору фінансового лізингу передбачено, що у випадку розірвання договору лізингодавець повертає лізингоодержувачу 80% авансового платежу, а 20% утримує як штраф за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає.

Відповідно до п. 12.7., п. 12.9. ст. 12 договору фінансового лізингу, у випадку настання обставин, передбачених п. 12.7. даного договору, за створення перешкод представникам лізингодавця в інспектуванні предмета лізингу, лізингоодержувач зобов'язаний сплатити лізингодавцю штраф у розмірі 5% від загальної вартості предмета лізингу, а в разі настання таких обставин вже після передачі лізингоодержувачеві предмета лізингу, останній зобов'язаний протягом 10 календарних днів з моменту повідомлення лізингодавця, про розірвання даного договору з підстав порушення лізингоодержувачем умов договору, сплатити лізингодавцю всі неоплачені платежі вказані в Додатку №3 до даного договору, що залишилися до сплати до моменту повернення лізингодавцю предмета лізингу, а також всі належні до оплати штрафні санкції, пеню та повернути предмет лізингу і покрити всі витрати, понесені лізингодавцем при виконанні зобов'язань за умовами даного договору. Всі витрати по поверненню предмета лізингу покладають на лізингоодержувача. З моменту одержання письмового повідомлення від лізингодавця про розірвання цього договору у зв'язку з невиконанням лізингоодержувачем умов даного договору, експлуатація предмета лізингу не допускається ні лізингоодержувачем, ні уповноваженою ним особою.

Згідно з п. 12.11. ст. 12 договору фінансового лізингу за затримку повернення предмета лізингу лізингоодержувач сплачує лізингодавцю штраф в розмірі 10 відсотків від вартості предмета лізингу. Вартість предмета лізингу визначається з урахуванням амортизації на день виникнення обовязку лізингоодержувача щодо його повернення.

У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Нормами ч. 1 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 2 і ч. 3 ст. 215 ЦК України ).

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, ч. 3, ч. 4, ч. 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим, може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень договору або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону).

Вартість Предмета Лізингу, на момент укладення договору становила 6789,67 доларів США з урахуванням ПДВ, що за обмінним курсом долара США до гривні на момент укладення договору складало 177555 грн. з ПДВ (п. 8.2. ст. 8 договору).

Гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, визначений на дату укладення договору, може змінюватися в разі зміни обмінного курсу долара США до гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця (пункт 8.3. ст. 8 договору фінансового лізингу).

Усі планові платежі здійснюються лізингоодержувачем відповідно до умов, визначених у додатках 1, 3 до договору фінансового лізингу. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно з обмінним курсом долара США до української гривні на фактичну дату зарахування платежу на рахунок лізингодавця (пункт 8.5. ст. 8 договору фінансового лізингу).

За змістом указаних пунктів договору розмір лізингової плати може змінюватися залежно від зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачає.

Аналізуючи зміст договору, судом встановлено, що за невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а навпаки, отримує вигоду - штраф у розмірі 10% від розміру авансового платежу та всю суму сплаченої комісії за організацію договору (п. 12.1. ст. 12 договору фінансового лізингу).

Відповідно до частини другої статті 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Крім того, з огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України.

Відповідно до пункту 10.4. ст. 10 договору фінансового лізингу у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення договору сторони домовились та беруть на себе зобов'язання підписати Додаток №3 до даного договору із визначенням лізингових періодичних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу, що буде діяти на момент купівлі та передачі транспортного засобу лізингоодержувачу.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з Додатком №3 до договору, на який робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу, однак який до договору не додається.

При цьому згідно з пунктом 4.6. ст. 4 договору фінансового лізингу разом з підписаним актом приймання-передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (План відшкодування та додаток №3 до даного договору), який сторони зобов'язані підписати до моменту підписання акта приймання-передачі предмета Лізингу.

Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача.

Поряд з цим, достроково погасити лізингові платежі можна не раніше ніж через 12 (дванадцять) календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем (пункт 10.12. ст. 10 договору фінансового лізингу).

Суд дослідивши умови про предмет договору лізингу встановив, що п. 1.1 ст. 1 договору предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб зазначений у даній статті та у Специфікації (Додаток №2), а саме: автомобіль марки ZAZ Sens, з об'ємом двигуна 1.1, тип КПП- МТ. Будь-яких інших індивідуалізуючих ознак предмету лізингу в договорі не передбачено, зокрема, що стосується кольору автомобіля, року випуску, номера кузова, шасі, типу пального та виробника, що впливає на збільшення ціни автомобіля, а відтак і на розмір лізингових платежів, відсотків, комісійних, що обчислюються виходячи із вартості автомобіля. Умови збільшення вартості встановлені п. 9.5 договору, яким передбачено обов'язкову сплату різниці вартості предмета лізингу до моменту підписання додатку №3 та до моменту передачі транспортного засобу. Вказана різниця за відсутності визначених в договорі всіх ідентифікуючих ознак предмету договору, які б відповідали зазначеній в договорі ціні, може бути завищеною, в зв'язку з чим позивач не може відмовитись від виконання даного договору та його розірвання, оскільки підстави припинення договору не передбачають повернення йому в повній мірі належним чином сплачених платежів.

Відсутність погодження вищевказаних умов, надають продавцю (виконавцю, виробнику) можливість збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору, що відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", свідчить про несправедливість цієї умови договору.

Як убачається з письмових доказів по справі зміст спірного договору фінансового лізингу від 07 липня 2017 року, укладеного між сторонами, дає підстави прийти до висновку, що договір не містить відомостей: про рік випуску та якісні характеристики транспортного засобу (стаття 1 договору); виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом (статті 3, 12 договору); звужені обовязки лізингодавця, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», положеннями ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Окрім того, в договорі фінансового лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, тоді як згідно п. 1.5. ст. 1 договору фінансового лізингу, лізингодавець разом з продавцем солідарно відповідають перед лізингоодержувачем виключно за зобов'язанням щодо продажу якісного предмета лізингу, і такий продавець договором не визначений.

За змістом ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, судом встановлено, що оскільки продавець предмета лізингу за договором невизначений, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то вимоги договору суперечать положенням статті 808 ЦК України.

Крім того, статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

За положеннями цієї статті комісія за організацію договору не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відповідач не обґрунтував співмірності розміру комісії за організацію договору (10% вартості предмета лізингу) для його оформлення, яка в розумінні цієї статті не вважається лізинговим платежем, а фактично полягала лише у виготовленні типової форми договору.

Цілком логічно та безспірно, що жодна особа свідомо, розуміючи явну, очевидну невигідність з економічної точки зору, не погодилася б сплачувати 18000 грн. лише як винагороду за посередницькі послуги, оскільки ця сума вочевидь не відповідає обсягу робіт та ефекту, який отримує споживач придбаваючи товар на суму 177555 грн. Ця сума є надто завищеною, оскільки відповідач не поніс та не міг понести жодних витрат, крім укладання договору, який для нього є стандартним. На стандартність, масовість договору вказує його номер "2602", а також те, що договір виконаний шляхом рукописного заповнення печатного бланку. Оскільки крім реквізитів споживача договір не містить інших відомостей, які б відрізнялись від інших подібних договорів, його не можна вважати унікальним, на підготовку якого могли бути витрачені значні час та зусилля.

Дослідивши умови договору фінансового лізингу, суд прийшов до висновку про те, що оспорюваний договір містить несправедливі умови, які вказані у ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому є несправедливим, його умови не відповідають вимогам законодавства, виконання зобов`язань забезпечено лише відповідальністю лізингоотримувача, оскільки у договорі передбачена сплата лізингоодержувачем штрафу, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

За нормами ст. 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України) для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 07 липня 2017 року, укладений між сторонами, нотаріально посвідчений не був, згода дружини відповідача на укладення такого договору також нотаріально не посвідчувалась, а тому він має бути визнаний недійсним і з цих підстав.

При цьому суд враховує правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2766цс15, від 08 червня 2016 року у справі №6-330цс16, від 19 жовтня 2016 року в справі №6-1551цс16, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Вирішуючи питання щодо наявності у відповідача відповідних повноважень щодо надання послуг фінансового лізингу суд виходить зі слідуючого.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон) фінансовий лізинг відноситься до фінансових послуг.

Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями (ч. 1 ст. 5 Закону).

Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 Закону визначено, що фінансові послуги - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 року №913 (далі - Ліцензійні умови), пунктом 2 якої, установлено, що строк, протягом якого ліцензіати, які мають ліцензії Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), повинні привести свою діяльність у відповідність з вимогами пунктів 21 - 99 Ліцензійних умов і подати до органу ліцензування документи та відомості, визначені частиною третьою статті 15 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності", становить два місяці з дня опублікування цієї постанови (крім абзацу другого пункту 28 Ліцензійних умов, строк приведення своєї діяльності у відповідність з яким для ліцензіатів становить 12 місяців з дня опублікування цієї постанови). Зазначена постанова була опублікована 10.12.2016 року.

Як вбачається з наданої представником відповідача копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідач зареєстрований 13.05.2016 року за видом економічної діяльності 64.19 "фінансовий лізинг" (а.с. 56-57).

Наведене свідчить про безпідставне посилання позивача на п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону, як на підтвердження відсутності права відповідача надавати фінансові послуги та як на підставу недійсності спірного договору, оскільки відповідач на час укладення спірного договору мав право на такий вид економічної діяльності як фінансовий лізинг.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

За таких обставин, дослідивши та оцінивши всі надані сторонами докази в їх сукупності і взаємозв'язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання недійсним договору фінансового лізингу №2602 від 07 липня 2017 року та повернення позивачу сплачених ним за договором фінансового лізингу коштів в розмірі 18000 грн. підлягають задоволенню.

Частиною першою ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

У відповідності до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Згідно з ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а тому з відповідача мають бути стягнуті 640 грн. судового збору на користь держави, виходячи з розмірів встановлених підпунктами 1, 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», з урахуванням розяснень, викладених в пунктах 10, 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року.

Вимога позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, не підлягає задоволенню, оскільки жодних документів на підтвердження понесення таких витрат позивачем не надано.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 209, 212, 214-215, 217-218 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та повернення коштів задовольнити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу №2602, укладений 07 липня 2017 року між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА».

Товариству з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА» повернути ОСОБА_1 грошові кошти отриманні за недійсним договором фінансового лізингу в сумі 18000 (вісімнадцять тисяч) грн.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА» судовий збір в сумі 640 (шістсот сорок) грн. на рахунок 0111, отримувач коштів УДК в Голованівському районі, банк отримувача ГУДКУ у Кіровоградській області МФО 823016, Код , Призначення платежу: за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА».

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Кіровоградської області через Голованівський районний суд Кіровоградської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Гарбуз О. С.