Ухвала

іменем україни

22 березня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Коротуна В.М.,

суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., ПоповичО.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Надія-НЛ» до Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» Львівської обласної ради, ОСОБА_3, відділу приватизації житла Франківського району, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, Львівське комунальне підприємство «Затишне», ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, про визнання приватизації квартири частково недійсною, за касаційною скаргоюоб'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Надія-НЛ» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 липня 2015 року, додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 19 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Надія-НЛ» (далі - ОСББ «Надія-НЛ») звернулося до суду з позовом до Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» Львівської обласної ради, ОСОБА_3, відділу приватизації житла Франківського району про визнання приватизації квартири частково недійсною.

На обґрунтування своїх вимог посилалось на те, що у листопаді 2008 року Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради передано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у приватну власність на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 квартиру АДРЕСА_1. Свідоцтво зареєстроване обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 04 листопада 2008 року, реєстраційний № 25293623. Одночасно з приватизацією вказаної квартири приватизовано два приміщення в підвальному поверсі будинку відповідно до поверхового плану підвалу будинку за 1988 рік - (літ. XII), площею 12,8 кв. м, у якому знаходяться чистки («кишені») димових каналів квартир 2, 4 та 6 та (літ. ХШ та XIV) та площею 5,4 кв. м, у якому знаходяться мережі вентиляції, водопостачання та водовідведення вище перелічених квартир. Також, вказував, що частина коридору загального користування підвального приміщення, що позначена на поверховому плані літ. XIII та XIV неправомірно приватизована разом з квартирою № 3 а, а інша частина (літ. XV - XVII) захоплена та протягом 19 років утримується ОСОБА_3, який 11 листопада 2008 року придбав квартиру АДРЕСА_1. Внаслідок відсутності цілодобового доступу представників ОСББ «Надія-НЛ» до допоміжних приміщень, позначених літ. XII та XIV для обслуговування інженерних мереж, їх аварійного відновлення та ремонту ОСББ позбавлене можливості виконувати покладені на нього функції управителя будинку у повному обсязі. Вважало приватизацію спірних приміщень неправомірною, оскільки така проведена на порушення вимог Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Цивільного кодексу України.

Враховуючи наведене, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив суд визнати незаконним наказ управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 03 листопада 2008 року № 2138-Ж-Ф в частині передачі у приватну власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5 приміщень у підвальному поверсі, позначених на плані будинку АДРЕСА_1 літ. ХІІ, ХІV площею 18,2 кв. м, а також визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 11 листопада 2008 року № 2357 в частині продажу нежитлових приміщень, позначених на поверховому плані підвалу літ. ХІІ, ХІV площею 18,2 кв. м.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 15 липня 2015 року, додатковим рішенням Франківського районного суду м. Львова від 06 січня 2016 року, залишеними без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 19 квітня 2016 року, у задоволенні позову ОСББ «Надія-НЛ» відмовлено.

У касаційній скарзі ОСББ «Надія-НЛ» просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, не вбачав підстав для визнання частково недійсними правовстановлюючих документів в частині приватизації приміщень Х11, Х111, Х1У у будинку АДРЕСА_1, площею 18, 2 кв. м, оскільки такі набуті відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а в подальшому відчужені бувшими власниками відповідачу, який є добросовісним набувачем.

Проте із вказаними висновками судів повністю погодитися не можна, виходячи з наступного.

Суди під час розгляду справи встановили, що із приватизаційної справи квартири АДРЕСА_1 вбачається, що сім'ї ОСОБА_4 та ОСОБА_5 належала кімната житловою площею 14,2 кв. м. За наймачами була закріплена комора згідно з поверховим планом Х11-12,8 кв. м, Х111-5,4 кв. м та Х1У-1,09 кв. м, а всього 18, 2 кв. м. Зазначене відображено у технічному паспорті на приватизовану квартиру АДРЕСА_1.

11 листопада 2008 року між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. До квартири належить підвал площею 18,2 кв. м., право власності ОСОБА_3 на зазначену квартиру зареєстровано 12 листопада 2008 року.

Також встановлено, що договору купівлі-продажу квартири передував наказ Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Управління комунальної власності від 03 листопада 2008 року № 2138-Ж-Ф, згідно з яким на виконання Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 14 лютого 2007 року № 52 «Про затвердження положення про розподіл функцій між окремими виконавчими органами міської ради при проведенні приватизації державного житлового фонду» передано у приватну власність громадян квартири (будинки) згідно з додатком. Зобов'язано відділ приватизації державного житлового фонду Франківсього району м. Львова оформити та видати свідоцтва про право власності відповідно до даного наказу.

Пунктом 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень у будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою, які передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Аналогічні висновки містяться у п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку», а відповідно до ч. 1 ст. 5 цього ж Закону спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Згідно з п. 41 «Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян», затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56, не підлягають приватизації допоміжні приміщення житлових будинків, які призначені для забезпечення експлуатації та обслуговування будинку (приміщення теплопунктів, котельних, сміттєзбірників, колясочних, приміщення, через які прокладені мережі комунікації, а також приміщення, які використовуються для розміщення обслуговуючого будинку персоналу, та складські приміщення).

Рішенням Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 у справі № 1-2/2004 визначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладочки, горища, колясочні і інші) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій.

Із системного аналізу вищевикладених норм закону вбачається, що допоміжні приміщення багатоквартирних житлових будинків з моменту приватизації квартир не є об'єктами права ані державної ані комунальної власності, а належать на праві спільної сумісної власності власникам (співвласникам) цих квартир, розпорядження якими, у відповідності до норми ч. 2 ст. 369 ЦК України, здійснюється за їх згодою.

Проте, вирішуючи спір, суди на зазначене уваги не звернули та не з'ясували чи знаходиться в приміщеннях літ. XII-XIV технічне обладнання будинку, без доступу до якого експлуатація жилого будинку є неможливою, чи використовуються приміщення для обслуговування будинку, чи набули мешканці будинку одночасно з приватизацією квартир права спільної сумісної власності на спірні приміщення як на допоміжні, а також на загальнобудинкові інженерні мережі комунікацій, що знаходяться в них, чи обліковане спірне приміщення в БТІ як самостійний об'єкт цивільно-правових відносин і до житлового фонду не входить, а тому дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

З'ясування цих обставин має визначальне значення для правильного вирішення справи, а тому ухвалення судом рішення без їх з'ясування та належної оцінки, виходячи з самого лише факту належності підвалу до багатоквартирного будинку є помилковим.

Враховуючи, що судами не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, при ухваленні рішення були порушені норми матеріального та процесуального права, такі рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Надія-НЛ» задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 липня 2015 року, додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 19 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Коротун

Судді: І.М. Завгородня

Л.М.Мазур

Т.О. Писана

О.В.Попович