АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Іванченка М.М., Рубан С.М.

при секретарі Задерей І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 вересня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про визнання недійсним договору, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовною заявою до ПАТ «ВТБ Банк» (далі по тексту - відповідач 1), ТзОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі по тексту - відповідач 2), відповідно до якого просив визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги № 281015гд від 28.10.2015 та додаткову угоду № 1 від 28.10.2015, укладених між відповідачами в частині відступлення права вимоги за Кредитним договором № 192- 09-07 від 26.09.2007.

В подальшому позивач просив залишити без розгляду позовні вимоги в частині щодо визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 28.10.2015 до Договору про відступлення права вимоги № 281015гд від 28.10.2015, укладеної між відповідачами. Ухвалою суду вказана позовна вимога залишена без розгляду.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 26.09.2007 між позивачем та Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» укладено Кредитний договір № 192-09-07 (далі по тексту - Кредитний договір) щодо надання позивачу кредиту в розмірі 237 000 доларів США, строком до 26.09.2017, відсоткова ставка 15, 5 % річних. Позивачу стало відомо, що між відповідачами укладено Договір про відступлення права вимоги за Кредитним договором від 26.09.2007. Відповідної додаткової угоди про внесення змін щодо відступлення права вимоги між позивачем та відповідачем 1 укладено не було, а тому позивач вважає, що відповідач 1 в односторонньому порядку змінив умови Кредитного договору в порушення вимог ч. 4 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», спірний Договір суперечить вимогам законодавства та має бути визнаний недійсним на підставі ст. 215 ЦК України, у зв'язку з чим останній звернувся до суду із вказаним позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19.09.2017 року в задоволені позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про визнання недійсним договору - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В скарзі вказував на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, без належного з'ясування обставин справи. Зазначив, що необґрунтованим є висновок суду про те, що банки у будь якому випадку мають право відступати іншій особі право вимоги за кредитними договорами, так як це не заборонено діючим законодавством України. На думку сторони позивача до укладання договору про відступлення права вимоги за кредитним договором іншій особі, ПАТ «ВТБ Банк» повинен був укласти відповідну додаткову угоду до кредитного договору з позивачем ОСОБА_3 У зв'язку з тим, що в даному випадку такої додаткової угоди сторони кредитного договору не укладали, банк не мав права відступати право вимоги по кредитному договору ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Також суд не вірно трактує ч. 4 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», що привело до ухвалення незаконного рішення. Судом помилково не була застосована ст. 215 ЦК України та не задоволено позов про визнання недійсним договору.

До апеляційного суду позивач та його представник не з'явились, про розгляд справи повідомлені належним чином.

В клопотанні про відкладення розгляду справи не зазначили жодної поважної причини не прибуття їх в судове засідання, а тому таке клопотання колегією суддів було відхилено.

Представник відповідача ТОВ " ФК Довіра та Гарантія" доводи скарги заперечувала.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою га шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України, встановлено вичерпний перелік підстав, яз яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 26.09.2007 між позивачем та Відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк» (правонаступником якого є відповідач 1) укладено Кредитний договір № 192-09-07, предметом якого є надання Банком (відповідачем 1) Позичальникові (позивачу) грошових коштів (кредит) в сумі 237 000 доларів США, на строк до 26.09.2027, відсоткова ставка 15, 5 % річних (п. 1.1. Кредитного договору).

Відповідно до п. 10.1. Кредитного договору, зміни, додатки та доповнення до Кредитного договору оформляються в письмовій формі додатковою угодою сторін і є його невід'ємною частиною.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.10.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» укладено Договір про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами № 281015гд, відповідно до умов якого, а також Реєстру прав вимоги № 1 до Додаткової угоди № 1 від 28.10.2015 до спірного Договору, відповідач 2 як новий кредитор, набув право вимоги, зокрема, за Кредитним договором № 192-09-07 від 26.09.2007, укладеного між відповідачем 1 та позивачем.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що з умов Кредитного договору не вбачається встановленого для Банку обов'язку укладати додаткову угоду з позивачем в разі заміни кредитора, як і не встановлено Договором заборони щодо укладення Банком договорів про відступлення права вимоги з третіми особами. Крім того, заміна кредитора у зобов'язанні не є за своєю суттю зміною умов Кредитного договору, а тому положенням п. 10.1. Кредитного договору та ч. 4 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в даному випадку не застосовуються. Позивачем не доведено, що Договір про відступлення права вимоги № 281015гд від 28.10.2015, укладений між відповідачами, суперечить вимогам чинного законодавства та порушує права позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду, так як він в повній мірі відповідає встановленим обставинам справи та вимогам Закону.

Положеннями ЦК України визначено чіткий перелік підстав для визнання правочину недійсним.

Позивач не довів, жодну з визначених ЦК України підстав, для визнання недійсною, укладеної оспорюваної угоди.

Так, за змістом п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У ст. 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Ні Цивільний кодекс України, ні Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ні кредитний договір не встановлено жодних обмежень стосовно складу осіб, по відношенню до яких може здійснюватися відступлення права вимоги.

Виходячи з наявних у матеріалах справи доказів, ті обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, висновок суду про необґрунтованість та недоведеність заявлених позивачем вимог відповідає цим обставинам та вимогам Закону.

Апеляційна скарга не містить доводів, які б свідчили про обставини, наявність яких, могла розглядатись судом як підстава для визнання недійсним правочину.

Доводи апеляційної скарги про те, що лише після укладення додаткової угоди з позивачем кредитор мав право відступати своє право вимоги, колегія суддів не приймає, так як суд першої інстанції вірно надав оцінку цим обставинам, та дійшов обгрунтованого висновку, що заміна кредитора у зобов'язанні не є зміною умов договору і кредитний договір та закон не передбачав обов'язку кредитора укладати з боржником з цього приводу будь-яку додаткову угоду. Посилання в скарзі на те, що суд першої інстанції неправильно трактує ч. 4 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» є безпідставними, так як, в цій нормі, ідеться про укладання додаткової угоди з позичальником, щодо збільшення розміру процентної ставки за кредитними договорами або зменшення її розміру за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом, а не з приводу укладання договору про відступлення пава вимоги.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Рішення суду ухвалено без порушення норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: