Справа № 500/5705/16-ц
Провадження № 2/500/20/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2017 року

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області

в складі: головуючого судді - Адамова А.С.,

при секретарі - Хачатрян А.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Ізмаїла цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

28.10.2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами, якими просить визнати за ним в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на: житловий будинок з надвірними та господарськими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1; земельну ділянку площею 3,117 га, яка розташована на території Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_1, НОМЕР_2, мотивуючи тим, що державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв'язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно.

Позивач та його представник, сповіщені належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, надали до суду письмові заяви про підтримання позовних вимог позову та розгляд справи без їх участі.

Відповідач, сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, надав до суду письмову заяву про визнання позову та розгляд справи без участі його представника.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 належав на праві особистої власності житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджено свідоцтвом про право особистої власності на домоволодіння НОМЕР_3 від 24.05.1963р., листом КП «Ізмаїльське МБТІ» №1840 від 01.12.2016р. Станом на 14 квітня 1991 вказаний будинок відносився до колгоспного типу, членами якого були ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що підтверджено довідкою, наданою виконавчим комітетом Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області №2058 від 12.09.2016р.

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, виданого 18.03.2005 року Ізмаїльською районною державною адміністрацією Одеської області, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01.05.521.00427, власником земельної ділянки площею 3,117 га, яка розташована на території Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_1, НОМЕР_2, являється ОСОБА_3.

Згідно рішення Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області від 20.01.2016р. «Про перейменування вулиць смт Суворове» АДРЕСА_1 перейменовано у АДРЕСА_1.

Згідно технічної документації, виготовленої КП «Ізмаїльське МБТІ» 24.05.2016р., по АДРЕСА_1 розташований житловий будинок, який побудований в період часу з 1970р. по 1988р.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 від 01.09.1996р., виданого Суворовською селищною Радою Ізмаїльського району Одеської області, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст. 58 Конституції України) ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 1 січня 2004 року. Пленум Верховного Суду України у п.1 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 роз'яснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинний на той час закон, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим кодексом.

Після смерті ОСОБА_2 згідно ст.525 ЦК УРСР (1963 року) відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить зокрема житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР (1963 рік), діючого на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Статтею 534 ЦК УРСР (1963 рік) встановлено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Відповідно до заповіту, посвідченого 04.05.1995 року секретарем Суворовської селищною радою Ізмаїльського району Одеської області, зареєстрованого у книзі для запису нотаріальних дій за №67, ОСОБА_2 заповів усе своє майно ОСОБА_1

Особою, яка має право на обов'язкову частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту після смерті ОСОБА_2, відповідно до ст. 535 ЦК УРСР (1963 рік), стала дружина спадкодавця ОСОБА_3, що підтверджено свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_6 від 23.10.1954р.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (1963 рік), що був чинний на час відкриття спадщини, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємець, який фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, вважається таким, що прийняв спадщину.

Судом встановлено, що на час відкриття спадщини після ОСОБА_2, дружина спадкодавця ОСОБА_3, яка має право на обов'язкову частку у спадщині, та племінник ОСОБА_1, спадкоємець за заповітом, мешкали та були зареєстровані разом із спадкодавцем ОСОБА_2 за однією адресою, що підтверджено довідкою № 2005 від 05.09.2016 року, наданою виконавчим комітетом Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області, тобто вважається такими, які фактично прийняли спадщину, оскільки вступили у володіння, управління спадщиною.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7 від 01.12.2015р., виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після смерті ОСОБА_3 згідно ст.1220 ЦК України відкрилась спадщина на спадкове майно, до якої входить, зокрема: 3/4 частини житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, у тому числі - 1/2 частина, яка належала їй як бувшому члену колгоспного двору, та 1/4 частина вказаного будинку, яку вона прийняла після смерті чоловіка ОСОБА_2; земельна ділянка площею 3,117 га, яка розташована на території Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_1, НОМЕР_2.

Відповідно до заповіту, посвідченого 04.05.1995 року секретарем Суворовської селищною радою Ізмаїльського району Одеської області, зареєстрованого у книзі для запису нотаріальних дій за №68, ОСОБА_3 заповіла усе своє майно ОСОБА_1

Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Частиною 1 статті 1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України встановлено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Так, судом було встановлено, що позивач ОСОБА_1 спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняв фактично, оскільки на день смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, та протягом шести місяців, проживав та був зареєстрований зі спадкодавцем за однією адресою, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області від 05.09.2016 року за № 2005, та в установлений законом шестимісячний строк від прийняття спадщини не відмовився.

Листом 31068/02-14 від 19.09.2017р. державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язкуіз тим, що відсутні правовстановлюючі документи на спадковий житловий будинок.

Відповідно до п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно.

Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як зазначено у Листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.3.3, за змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками N 32 та N 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. У період чинності Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Українського РСР 31 січня 1966 року, державна реєстрація нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради.

Судом встановлено, що наявними у матеріалах справи доказами (довідки Суворовської селищною ради Ізмаїльського району Одеської області, довідка КП «Ізмаїльське МБТІ» за № 1840 від 01.12.2016р., лист відділу Держгеокадастру в Ізмаїльському районі Одеської області за №9-1514-0.12-3967/2-16 від 25.11.2016р.) підтверджується право власності померлих ОСОБА_2, ОСОБА_3 на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, земельну ділянку площею 3,117 га, яка розташована на території Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_1, НОМЕР_2.

Частиною 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» визначено, що до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК України УРСР 1963 року (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної власності (ст. 112 ЦК, відповідно до якої майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам.), тобто без визначення часток.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 123 ЦК УРСР 1963 року (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) розмір частки члена колгоспного двору в майні двору визначається при виході його зі складу двору без утворення нового двору (виділ). Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток всіх членів двору включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 213-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на:

житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1;

земельну ділянку площею 3,117 га, яка розташована на території Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_1, НОМЕР_2, (Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, виданий 18.03.2005 року Ізмаїльською районною державною адміністрацією Одеської області, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01.05.521.00427).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 26.09.2017р.

Суддя: А.С.Адамов