Справа № 344/3623/16-ц
Провадження № 22-ц/779/413/2017
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів Проскурніцького П.І., Ясеновенко Л.В.,

секретаря Шемрай Н.Б.,

з участю сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 23 січня 2017 року

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 23 січня 2017 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову.

Апелянтка на дану ухвалу подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що суд першої інстанції при винесенні ухвали не дотримався принципів змагальності, рівноправності сторін, дійшов до хибних висновків щодо не співмірності виду забезпечення позову із позовними вимогами, також не врахував поданих позивачем доказів інформаційних довідок про право власності позивачів на майно, на яке слід було накласти арешт.

Апелянтка зазначає, що відповідачами успадковано після смерті ОСОБА_6 майно на загальну суму 3 657 130, 00 гривень, в тому числі приміщення кафе «Смакота».

На сьогоднішній день відповідачами відчужено у користь третіх осіб усе успадковане майно, окрім одного гаража, що вбачається з інформаційних довідок.

Тому загальна вартість майна, що на даний момент перебуває у власності відповідачів складає 166 231,00 гривень. Отже забезпечення позову шляхом накладення арешту на описане майно є більш, ніж виправданим з огляду на те, що ціна позову на момент його подання складала 719 414,45 гривень.

Тому апелянтка вважає, що потрібно накласти арешт на усе майно відповідачів, в тому числі і те, щодо якого не вдалося отримати достатні докази рахунки в банку, автомобілі, інше нерухоме майно, яке в силу певних обставин не внесено до загальнодоступних реєстрів.

Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на усе майно та грошові кошти, що належать ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_5

Вислухавши суддю-доповідача, сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги.

ОСОБА_2 подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій заявник просить накласти арешт на майно, що належить ОСОБА_3 (р.н. НОМЕР_1), ОСОБА_4 (р.н. НОМЕР_2) та ОСОБА_5 (р.н. 7), а також грошові кошти, що належать відповідачам.

Згідно з частиною 1 статті 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Цивільним процесуальним законом передбачено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа до її вирішення, визначених законом заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача.

Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року «Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків».

Як вбачається зі змісту позовних вимог в даній цивільній справі, позивач просить стягнути з відповідачів заборгованість за договором позики.

В заяві про забезпечення позову заявник просить накласти арешт на майно, що належить ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а також грошові кошти, що належать відповідачам.

Підставами для вжиття заходів забезпечення позову ОСОБА_2 зазначено можливість відповідачів у майбутньому відчужити своє майно на користь інших осіб, що ускладнить чи зробить неможливим виконання рішення суду. При цьому доказів на підтвердження даних обставин заявником не надано.

Так, зміст норми пункту 1 частини 1 статті 152 ЦПК України передбачає такий спосіб забезпечення позову, як накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

При цьому, враховуючи мету процесуального інституту забезпечення позову (забезпечення реального виконання рішення суду в майбутньому), а також необхідність суворого дотримання процесуальних прав всіх учасників процесу, суд першої уваги у оскаржуваній ухвалі зазначив, що звертаючись із заявою про забезпечення позову, заявник повинен вказати конкретний склад майна, яке належить відповідачу (із наданням підтверджуючих доказів), і на яке він просить накласти арешт.

Суд також звертає увагу на вимоги частини 3 статті 152 ЦПК України, відповідно до якої види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Для забезпечення суду процесуальної можливості встановити співмірність заявленого виду забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, заявник повинен подати суду докази на підтвердження ринкової вартості належного відповідачу майна станом на час звернення до суду.

В той же час, посилаючись в заяві про наявність у власності відповідачів відповідного майна, на підтвердження даних обставин, заявником не надано доказів, які б підтверджували ринкову вартість такого майна, у випадку його існування, станом на час звернення до суду, що унеможливлює визначити співмірність позовних вимог та заявлених заходів забезпечення позову. Такі дії можуть призвести до порушення прав відповідачів на розпорядження власністю.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що в заяві про забезпечення позову позивачем не наведено обґрунтованих та обєктивних доказів щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, яке належить відповідачу, як і не доведено, що невжиття таких заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. З такими доводами погоджується і суд апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права і її слід залишити в силі. Підстав для її скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 307,311,313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 23 січня 2017 року залишити без зміни.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_8

ОСОБА_9