КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа №552/4107/16-ц
Провадження № 2/552/32/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.03.2017 року Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Васильєвої Л.М.

при секретарі Орламенко А.О.

за участі представника позивачів за первісним позовом ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтава цивільну справу за позовною заявою Дем»янко ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання недійсними довіреності, договору купівлі-продажу та витребування майна із чужого незаконного володіння та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до Дем»янко ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання добросовісним набувачем,-

В С Т А Н О В И В:

02.08.2016 року позивачі, ОСОБА_5, Дем»янко А.П. звернулись до суду із позовом про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку № 33 по вул.. Кошового, що укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 29.04.2008 року недійсним , витребування вказаного будинку із незаконного володіння ОСОБА_7 22.08.2016 року доповнили позовні вимоги вимогою про визнання недійсною довіреності від 28.09.2007 року, яка видана від імені ОСОБА_6 ОСОБА_8 та якою ОСОБА_6 уповноважив останнього розпоряджатись спірним будинком. Посилались на те, що вони є спадкоємцями за заповітом після смерті ОСОБА_9М, яка померла 18.03.1997 року. За заповітом ОСОБА_9 заповідала їм по ? частині її майна, а сину ОСОБА_6 ? частину. Вони у встановлений законом строк прийняли спадщину, але свідоцтво про право на спадщину не отримували. ОСОБА_6 звернувся 10.12.2007 року до суду із позовом про визнання за ним права власності на спадкове майно та за ним на підставі рішення Київського районного суду м. Полтави від 04.01.2008 року визнане право власності на спірний житловий будинок. Вони, як відповідачі по справі не були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи бо ОСОБА_6 від їхнього імені підробив повідомлення про вручення їм судових повісток та написав від їхнього імені заяви про визнання ними позовних вимог. 06.05.2008 року вони отримали копію вказаного рішення , не погодились із ним , та подали апеляційну скаргу. 06.05.2008 року ОСОБА_6 подав заяву про перегляд вказаного рішення за нововиявленими обставинами та 10.06.2008 року за заявою ОСОБА_6 рішення Київського районного суду м. Полтави від 04.01.2008 року скасоване. За їхньою заявою, ухвалою суду від 18.06.2008 року накладний арешт на спірний будинок. У липні 2016 року вони отримали повідомлення про виклик до суду та взнали, що накладений арешт на спірний будинок просить скасувати ОСОБА_2 та вони взнали, що ОСОБА_6 продав спірний будинок 29.04.2008 року , ще у той період, коли рішення суду від 04.01.2008 року не було скасоване. Вважали, що при укладенні договору купівлі-продажу порушені вимоги ст. 203 ЦК України, а тому договір купівлі-продажу будинку підлягає визнанню недійсним та їм необхідно повернути спірний будинок. Також зазначали, що оскільки на час видачі довіреності 28.09.2007 року, яка видана від імені ОСОБА_6 ОСОБА_8 та якою ОСОБА_6 уповноважив останнього розпоряджатись спірним будинком, ОСОБА_6 не був власником спірного будинку, вказана довіреність також є недійсною, бо приватним нотаріусом ОСОБА_10 не були додержані вимоги ч. 1 ст. 238, 1003 ЦК України та нотаріус не пересвідчився, що ОСОБА_6 на час видачі довіреності не був власником спірного будинку.

22.08.2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до відповідачів про визнання її добросовісним набувачем. Посилалась на те, що вона 29.04.2008 року придбала спірний будинок у ОСОБА_6. на момент придбання спірного будинку він належав ОСОБА_6, заборон на його відчуження не було. Отже вона не мала жодного сумніву з приводу правомірності придбання вказаного будинку та є добросовісним набувачем. Також просила застосувати до первісних позовних вимог позовну давність.

У судовому засіданні представник позивачів, ОСОБА_1, по первісному позову просив задовольнити первісний позов з підстав, що викладені у позовних заявах та відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви.

ОСОБА_2 та її представник, адвокат ОСОБА_3, первісний позов не визнали просили відмовити у його задоволенні, зустрічні позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити та застосувати до первісних позовних вимог позовну давність. ОСОБА_2 пояснила, що вона 29.04.2008 року придбала спірний будинок. Під час укладення договору купівлі-продажу нотаріус перевірила достовірність усіх документів, що надані продавцем ОСОБА_6 та його представником, пояснила їй, що відсутні будь-які сумніви щодо правомочності ОСОБА_6 та його представника на відчуження будинку. Будинок і земельна ділянка були у жахливому стані. У будинку не було вікон, дверей, штукатурка на стінах обсипана, підлога та стеля пошкоджені, дах протікав, не було підключене газопостачання, водопостачання та електропостачання. Земельна ділянка була захаращена, на ній знаходились кучі сміття, земельна ділянка заросла , господарські споруди були зруйновані, огорожі фактично не було, так як паркан лежав на землі. Вона за власні кошти зробила ремонт у будинку, підключила електроенергію, провела додаткову електропроводку, провела до будинку газопостачання, водопостачання та водовідведення, відремонтувала опалення будинку, заново штукатурила стіни та стелю, зробила підлогу, перекрила дах, влаштувала у будинку вбиральню, ванну, обклала плиткою вказані приміщення, окрім того прибрала земельну ділянку, вирубала порослі дерева , збудувала гараж, лазню та поставила нову огорожу, затративши на вказані роботи значні кошти. Саме вона привела будинок до житлового стану, так як на час його придбання він занедбаний та не придатний для проживання. Після того, як вона придбала будинок та робила в ньому ремонт, у 2008 році, позивачі з іншими незнайомими їй особами приїздили до будинку та біля будинку влаштували сварку з ОСОБА_6, штовхали та били його, також пред»являли до неї претензії з приводу будинку, вона викликала працівників міліції, які приїхали, перевірили її документи на будинок та повідомили позивачам і іншим особам, що вона є законним власником будинку на підставі договору купівлі-продажу будинку, що стало підставою того, що позивачі намагались знову побити ОСОБА_6 Після цього позивачі до неї не пред»являли жодних претензій, а ж до 2016 року. У 2016 році вона взнала, що на будинок накладений арешт, звернулась до суду із заявою про зняття арешту і тільки тоді позивачі звернулись до суду із вказаним позовом.

Заслухавши представника позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 її представника ОСОБА_3, дослідивши матеріали цивільної справи, цивільної справи №2-2319а/08 та докази надані сторонами суд дійшов до наступних висновків.

Встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 29.04.2008 року, який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_11 ОСОБА_2 є власником житлового будинку з господарськими спорудами за адресою м. Полтава, вул. Кошового ( стара адреса вул. ОСОБА_12 ) , який вона придбала у ОСОБА_6П.( а.с. 35).

Земельна ділянка площею 0.0644 га кадастровий номер :14:003:0430 цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка) за адресою вул.. Кошового, 33 в м. Полтава на підставі рішення 8 сесії 7 скликання Київської районної у м. Полтаві ради від 28.04.2016 року також належить ОСОБА_2

На час продажу будинку ОСОБА_6 діяв як власник будинку, його право власності не оспорювалось.

ОСОБА_6 отримав у власність спірний будинок на підставі рішення суду від 04.01.2008 року , а саме 5/6 частини будинку у порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_9, 1/6 частину за набувальною власністю.

За життя його матір, ОСОБА_9, була власником 5/6 частки житлового будинку по вул. Олега Кошового, 33 в м. Полтава.

ОСОБА_9 померла 18.03.1997 року.

1/6 частина цього будинку належала її сестрі ОСОБА_13, яка померла 11 грудня 1999 року.

19.05.1992 року ОСОБА_9 склала заповіт, яким заповідала ? частину свого майна сину, ОСОБА_6, а іншу половину свого майна заповідала позивачам за первісним позовом в рівних частках.

Спадщину після смерті ОСОБА_9 прийняли її син ОСОБА_6 та позивачі за зустрічним позовом.

Після смерті ОСОБА_13 спадщина не відкривалась та не визнавалась відумерлою.

10.12.2007 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до позивачів за первісним позовом та до територіальної громади в особі Полтавської міської ради про визнання за ним права власності на весь спірний будинок у порядку спадкування та за набувальною давністю.

Рішенням Київського районного суду від 04.01.2008 року позовні вимоги ОСОБА_6 були задоволені.

29.04.2008 року ОСОБА_6 продав спірний будинок ОСОБА_2

08.05.2008 року ОСОБА_6 через свого представника звернувся до суду із заявою про перегляд рішення Київського районного суду м. Полтави від 04.01.2008 року за новоявленими обставинами.

10.06.2008 року за участі позивачів за первісним позовом рішення Київського районного суду м. Полтави від 04.01.2008 року було скасоване .

На час укладення договору купівлі-продажу спірного будинку інтереси ОСОБА_6 представляв на підставі довіреності , посвідченої приватним нотаріусом Полтавського нотаріального округу ОСОБА_10 О.М.28.09.2017 року.

Відповідно до статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (стаття 245 ЦК України).

У разі вчинення правочину представником за довіреністю суду слід зясувати, чи наділив довіритель свого представника повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив у подальшому довіритель укладений представником у його інтересах правочин.

Із змісту довіреності що видана ОСОБА_6 на ім»я ОСОБА_8 28.09.2007 року убачається, що ОСОБА_6 надав ОСОБА_8 повноваження на отримання документів на спірний будинок, отримання спадщини після смерті матері на вказаний будинок, після отримання спадщини зареєструвати право власності ОСОБА_6 на спірний будинок отриманий у спадщину, а потім продати його.

ОСОБА_6 вказаної довіреності не оспорював, що свідчить про те, що він схвалив вчинені його представником дії з приводу оформлення спадщини, реєстрації за ним права власності на спірний будинок та продаж будинку.

За таких обставин твердження позивачів на ту обставину, що при видачі довіреності ОСОБА_6 ще не мав права власності на спірний будинок, а тому не мав права видавати довіреність на його продаж ( ч. 1 ст. 238 ЦК України) , як на підставу визнання вказаної довіреності недійсною є хибними.

Посилаючись , як на підставу задоволення позовних вимог про визнання довіреності недійсної, позивачі посилаються на ч. 1 ст. 215 ЦК України, яка передбачає підставу недійсності правочину - недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. 1-3 , 5,6 ст. 203 ЦК України.

ОСОБА_6 видаючи вказану довіреність поетапно розписав повноваження свого представника щодо здійснення дій з отримання у власність ним спірного будинку, а потім розпорядження ним.

ОСОБА_6 мав право на отримання у спадщину спірного будинку за заповітом, а також і за законом та в подальшому розпорядитись отриманою спадщиною.

Не відповідають вимогам Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03.03.2004 N 20/5 ( розділ 16) , яка була чинною на час видачі довіреності , твердження позивачів про те, що нотаріус посвідчуючи вказану довіреність без витребування у ОСОБА_6 правовстановлюючих документів на спірний будинок допустив порушення інструкції щодо посвідчення довіреностей.

Спірна довіреність посвідчена нотаріусом з дотриманням розділу 16 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03.03.2004 N 20/5, який передбачає, що при посвідченні довіреності нотаріус повинен вимагати та вивчати правовстановлюючі документи на нерухоме майно, тим більше, що вказаною довіреністю ОСОБА_6 наділив повноваженнями свого представника спочатку на отримання спірного будинку у спадщину, реєстрації за ним права власності на нього, а потім на його продаж.

Позивачі просять визнати вказану довіреність повністю, але обґрунтовують ці позовні вимоги тільки з точки зору того, що ОСОБА_6 не мав права видавати довіреність на продаж спірного будинку , тоді як жодних обґрунтувань та доказів з приводу визнання цієї довіреності недійсною з точки зору того, що ОСОБА_6 видав її довірителю і на оформлення спадщини, на отримання документів та інших дій суду не навели.

За вказаних обставин позовні вимоги про визнання недійсною довіреності від 28 вересня 2007 року за реєстром № 5570, що посвідчена приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_10 не підлягають задоволенню.

Щодо договору купівлі-продажу.

Як зазначено вище ОСОБА_6 продав спірний будинок відповідачеві за первісним позовом ОСОБА_2 29.04.2008 року.

У разі отримання спадщини позивачі мали би право на спадщину, а саме кожен із них по 5/24 частині спірного будинку.

Позивачі просять визнати недійсним весь договір купівлі-продажу спірного будинку , а також витребувати із чужого незаконного володіння весь спірний будинок, тоді як у разі отриманні спадщини мали би право тільки по 5/ 24 частини цього будинку кожен.

В цій частині позовні вимоги не обґрунтовані, позивачі не надали суду жодного доказу у підтвердження того, що вони мають право отримати у власність весь спірний будинок.

Отже виходячи із розміру частки у спірному будинку, на яку позивачі мають право , як спадкоємці за заповітом після смерті ОСОБА_9 , то їхні позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу спірного будинку у повному обсязі не відповідає їхнім часткам на право власності у спадковому майні.

За ОСОБА_6 на час укладення договору купівлі-продажу було зареєстроване право власності на весь будинок , навіть якщо врахувати , що позивачі мали право по 5/24 частини будинку кожен, то частка ОСОБА_6 становила у будинку 7/12 , якою він міг розпоряджатись.

Як вже зазначено вище рішення суду від 04.01.2008 року було скасоване за нововивченими обставинами 10.06.2008 року.

У вказаному судовому засіданні приймали участь позивачі за первісним позовом.

18.06.2008 року позивачі за первісним позовом звернулись до суду із заявою про накладення арешту на спірний будинок, посилались на те, що їм відома інформація про повторний продаж спірного будинку.

Ухвалою суду від 18.06.2008 року накладений арешт на спірний будинок.

Позивачі за первісним позовом були присутніми при розгляді цивільної справи № 2-2319а/08.

20.10.2008 року Дем»янко А.П. звернулась до суду із заявою про відкладення розгляду справи у зв»язку з підготовкою зустрічної позовної заявою.

11.11.2008 року ОСОБА_6 помер.

17.11.2008 року провадження у справі було зупинене до встановлення кола спадкоємців ОСОБА_6

Після смерті ОСОБА_6 спадщина не відкривалась.

14.08.2009 року провадження у справі закрите, у зв»язку зі смертю позивача ОСОБА_6, так як спадщина після його смерті не відкривалась, а Дем»янко ( на той час Баляшкіна ) А.П., ОСОБА_5 відмовились від пред»явлення будь яких позовних вимог по вказаній справі, що встановлено ухвалою суду від 14.08.2009 року.

Ухвала суду про закриття провадження у справі жодною стороною не оскаржувалась.

Зазначені обставини свідчать про те, що позивачам за первісним позовом , з червня 2008 року, було відомо про те, що ОСОБА_6 будучи власником спірного будинку продав його ОСОБА_2

Окрім того із пояснень ОСОБА_2 убачається, що зразу після того, як вона придбала будинок та почала робити ремонт до домоволодіння приходили позивачі з ОСОБА_6., позивачі вимагали , щоб вона звільнила будинок та з цього приводу викликалась міліція. Коли працівники міліції прибули на виклик вона у присутності позивачів показала договір купівлі-продажу будинку та пояснила, що вона тепер є власником будинку , коли позивачі про це дізнались почали кричати на ОСОБА_6 та намагались його побити.

Зазначені обставини підтвердив свідок ОСОБА_14

Представник позивачів за первісним позовом не заперечував цієї обставини, а отже фактично визнав вказані обставини.

У судовому засіданні встановлено і цього не оспорював представник позивачів за первісним позовом, що на час придбання ОСОБА_2 спірного житловому будинку, він був у занедбаному, нежилому стані, було відсутнє електропостачання, газопостачання, водопостачання.

Також представник позивачів за первісним позовом не оспорював тієї обставини, що ОСОБА_2 провела капітальний ремонт будинку, підключила комунікації з електропостачання, водопостачання та водовідведення, газопостачання , збудувала надвірні споруди ( лазню та інші) , відремонтувала будинок в середні та зовні., привела до ладу земельну ділянку та інше.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

У п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст. 388 ЦК України добросовісним вважається придбання майна не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту лише шляхом задоволення віндикаційного позову про витребування майна від добросовісного набувача.

Добросовісний набувач набувач, який не знав і не повинен був знати, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати.

ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірного будинку, оскільки вказаний договір купівлі-продажу нотаріально посвідчений , а при оформленні цього договору нотаріусом були здійснені усі вимоги щодо укладення договору, витребувані відомості про відсутність заборон на відчуження будинку, відомості про чинність довіреності на продаж будинку , надані технічні документи на будинок та інше.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею ( правова позиція викладена у справі за № 6-2233цс16 Верховного суду України).

Із наведеного вище убачається, що ОСОБА_6 на час продажу спірного будинку не мав права відчужувати тільки 5/12 його частини, а не весь будинок, оскільки позивачі за первісним позовом мали право тільки на 5/12 його частини ( кожен по 5/24 частини).

Позовна давність це строк , у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу ( ст.. 256 ЦК України)

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки.

Частиною 1 статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Щодо інших підстав перебігу позовної давності, передбачених статтею 261 ЦК України , то вони не стосуються до вказаних правовідносин.

Отже до вказаних правовідносин застосовуються загальна позовна давність тривалістю у три роки, перебіг якої розпочався від дня коли позивачі довідались про порушення свого права.

Судом встановлено, що позивачі довідалися про продаж спірного будинку ОСОБА_6 ОСОБА_2 у червні 2008 року, що підтверджується матеріалами цивільної справи № 2-2319а/08, а саме заявою позивачів ОСОБА_15»янко А.П. та ОСОБА_5 про забезпечення позову ( а.с. 87, в якій вони посилаються на те, що спірний будинок під час розгляду справи намагаються продати повторно, заявою Дем»янко А.П. про відкладення розгляду справи для підготовки зустрічної позовної заяви ( а.с.131), ухвалою суду від 14.08.2009 року про закриття провадження у справі ( а.с. 170) де у судовому засіданні брали участь позивачі за первісним позовом та повідомили суд, що не будуть заявляти зустрічні позовні вимоги, що також встановлено ухвалою суду, а також обставинами викладеними ОСОБА_16 , та які не спростовувались представником позивачів, з приводу того, що після придбання нею будинку до спірного домоволодіння приходили позивачі з ОСОБА_6., позивачі вимагали , щоб вона звільнила будинок та з цього приводу викликалась міліція. Коли працівники міліції прибули на виклик вона у присутності позивачів показала договір купівлі-продажу будинку та пояснила, що вона тепер є власником будинку , коли позивачі про це дізнались почали кричати на ОСОБА_6 та намагались його побити.

ОСОБА_2 та її представник до закінчення розгляду справи просили застосувати до позовних вимог позивачів позовну давність.

Оскільки позивачі пропустили строки на звернення до суду із вказаними позовними вимогами, з часу продажу будинку пройшло майже дев»ять років, не просили суд поновити строки позовної давності та не надавали жодних доказів у підтвердження того, що вони звернулись до суду поза межами позовної давності з поважних причин, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимогою.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2, то суд виходить із наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем по спірному договору купівлі-продажу.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз»яснено, що під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред'явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна.

За таких обставин , коли суд встановив, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, підстави для задоволення її зустрічних позовних вимог відсутні.

Керуючись ст.. 10, 11, 60, 209, 213, 215 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Дем»янко ОСОБА_4 , ОСОБА_5 відмовити.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Полтавської області через Київський районний суд м. Полтави протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Суддя Л.М. Васильєва