У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Закропивного О.В., Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Захаренко І.В., про визнання правочину недійним, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 2 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 9 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_8 звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування від 6 липня 2009 року, за яким він, будучи особою похилого віку, прикутим до ліжка за станом свого здоров'я, не маючи на меті дарувати своє житло, помиляючись щодо обставин, які мають істотне значення, подарував ОСОБА_9 належну йому квартиру АДРЕСА_1.

Вказував про те, що договору дарування він не укладав, а вважав, що укладає договір довічного утримання, однак ОСОБА_10 оформивши договір дарування на свою хвору дружину, яка після оформлення правочину, ІНФОРМАЦІЯ_3, померла, а він 26 липня 2010 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на спірну квартиру.

ОСОБА_8 просив позовні вимоги задовольнити.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8, а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_10

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 червня 2015 року до участі у справі в якості правонаступників залучено: правонаступника померлого позивача ОСОБА_8 - його доньку ОСОБА_4 та правонаступників відповідача ОСОБА_10 - його синів ОСОБА_5 та ОСОБА_5, в якості третіх осіб - ОСОБА_6, приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Захаренко І.В.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 2 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 9 березня 2017 року, позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування від 6 липня 2009 року, укладений ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_9, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Захаренко І.В. та зареєстрований за № 1805.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Другою миколаївською нотаріальною конторою 2 лютого 2015 року, зареєстроване за № 5-32, на право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1.

Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_5 від 2 лютого 2015 року за № 8576797 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Вирішено питання щодо судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Зокрема, суди першої та апеляційної інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли правильного висновку, з урахуванням положень ст. 229 ЦК України, про задоволення позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 та ст. ст. 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Отже, встановивши вік ОСОБА_8 на час укладення угоди (80 років), стан його здоров'я, потребу в догляді й сторонній допомозі, наявність у нього єдиного житла, відсутність фактичної передачі квартири обдарованій, продовження користування цим майном за життя, суд першої інстанції з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про неправильне сприйняття ОСОБА_8фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і вона має істотне значення.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16, яка у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їхухваленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками судів по їх оцінці, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 2 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 9 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик