Ухвала іменем україни
25 жовтня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Замківської сільської ради Жовківського району Львівської області, третя особа - Реєстраційна служба Жовківського районного управління юстиції, про визнання права власності; за позовом ОСОБА_4 до Замківської сільської ради Жовківського району Львівської області, ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 07 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її баба ОСОБА_5 13 липня 2010 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким все своє майно заповіла ОСОБА_3

Після смерті ОСОБА_5 залишилося спадкове майно за заповітом: будинок АДРЕСА_1, який належить до колгоспної суспільної групи господарств.

Позивач прийняла спадщину після смерті баби ОСОБА_5, яка перебувала в шлюбі з ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_5 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6, проте не встигла її оформити офіційно.

Позивач звернулася із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину до нотаріальної контори, проте їй було відмовлено у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просила визнати за нею право власності на спадкове майно: будинок в АДРЕСА_1, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Замківської сільської ради Жовківського району Львівської області, ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, мотивуючи свої вимоги тим, що є сином рідного брата ОСОБА_6 - ОСОБА_7, який помер у 2008 році, тобто такий доводиться померлому спадкодавцю племінником. Зазначав про те, що у його дядька ОСОБА_6 був син - ОСОБА_6, 1948 року народження, який проживав у Прибалтиці, зазначені обставини щодо родинних зв'язків підтверджував витягами з Державного реєстру актів цивільного стану. Син ОСОБА_6 приїздив із Прибалтики на похорон батька у 2011 році та мав намір успадкувати родинний будинок, однак у 2014 році помер у ОСОБА_8. У нього у Прибалтиці залишилось проживати двоє дітей: ОСОБА_9, 1985 року народження, та ОСОБА_10, 1987 рокународження, які є громадянами ОСОБА_8 та постійно там проживають, що підтверджується копіями свідоцтв про народження, виданих в ОСОБА_8 та копіями паспортів громадян ОСОБА_8.

Із листа від родини з Прибалтики дізнався, що син померлого, а його дядько, не успадкував родинний будинок та його діти у листі просили оформити спадщину за собою (ОСОБА_4).

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 07 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2016 року, в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Визначено ОСОБА_4 додатковий строк тривалістю два місяці для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті дядька ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 За життя ОСОБА_6 заповітів не складав. З 1987 року ОСОБА_6 перебував у шлюбі із ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після смерті ОСОБА_6 із заявою про прийняття спадщини його дружина ОСОБА_5 не зверталася. Спадкова справа після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована Жовківською державною нотаріальною конторою тільки 04 серпня 2015 року за заявою ОСОБА_4

Спадкодавець ОСОБА_6 до дня смерті був зареєстрований та постійно проживав в Монастироцькому психоневрологічному інтернаті в с. Монастирок Жовківського району по вул. Івана Франка, 30б.

ОСОБА_5 на випадок своєї смерті 13 липня 2010 року склала заповіт, яким все своє майно заповіла своїй онучці ОСОБА_3 (позивач).

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 24 грудня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено, визначено їй додатковий двомісячний строк для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішення набрало законної сили 24 січня 2015 року.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13 березня 2015 року ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 Жовківського району Львівської області після смерті ОСОБА_5 у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на майно.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права власності за нею на спадкове майно - житловий будинок АДРЕСА_1 Жовківського району Львівської області після смерті її баби ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із того, що спірний будинок не входить до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_5 оскільки остання на час відкриття спадщини із спадкодавцем ОСОБА_6, який був головою колгоспного двору та власником будинку, постійно не проживала, заяви про прийняття спадщини після смерті останнього не подавала, тому дійшов висновку про те, що ОСОБА_5 спадщину після смерті ОСОБА_6 не прийняла.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, зазначаючи, що ОСОБА_5 заявлено позов щодо спадкового майна - житлового будинку АДРЕСА_1 Жовківського району Львівської області та остання вважала, що будинок нажить спадкодавцю - її бабі ОСОБА_5 як члену колгоспного двору та як дружині ОСОБА_6

ОСОБА_6 до дня смерті був зареєстрований та постійно проживав в Монастироцькому психоневрологічному інтернаті по вул. Івана Франка, 30б у с. Монастирок Жовківського району Львівської області.

Факт перебування ОСОБА_6 в Монастироцькому психоневрологічному інтернаті з 21 липня 2011 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 (до смерті) підтверджується також довідкою виконкому Замківської сільської ради Жовкіського району Львівської області від 22 липня 2015 року № 594.

Згідно з довідкою виконкому Замківської сільської ради від 29 липня 2015 року № 602, ОСОБА_5 була зареєстрована одна в с. Монастирок Жовківського району Львівської області з 14 квітня 1938 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 по АДРЕСА_2.

Відповідно до довідки виконкому Замківської сільської ради Жовківського району Львівської області від 08 червня 2015 року № 531, станом на 30 червня 1990 року членами колгоспного двору в АДРЕСА_1 був ОСОБА_6 - голова двору.

Згідно із витягами з погосподарських книг, виписок з цих книг будинок АДРЕСА_1 Жовківського району Львівської області був колгоспним двором та головою двору був ОСОБА_6, ОСОБА_5 була його дружиною.

ОСОБА_5 не працювала в колгоспі, не була членом колгоспного двору, головою якого був ОСОБА_6 Станом на 15 квітня 1991 року у спірному будинку був зареєстрований та проживав ОСОБА_6, він був єдиним членом колгоспного двору і головою такого, тому він був власником цього житлового будинку.

Після смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5 із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталася. Згідно із довідкою проживала і була зареєстрована в с. МонастирокЖовківського району з 14 квітня 1938 року до ІНФОРМАЦІЯ_2, на час смерті ОСОБА_6, ОСОБА_5 в с. Замок не проживала, була зареєстрована та померла у 2013 році у с. Монастирок.

З огляду на наведене, апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції про те, що спірний будинок не належить до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_5

Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що матеріалами спадкової справи після смерті ОСОБА_6, зареєстрованої Жовківського державною нотаріальною конторою, підтверджується, що третя особа ОСОБА_4 03 листопада 2015 року звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті свого дядька ОСОБА_6, тобто із пропуском визначеного ст. 1270 ЦК України строку на подання такої заяви. Листом державного нотаріуса Галань О. від 07 серпня 2015 року № 1719/01-16 роз'яснено, що для видачі свідоцтва про право на спадщину необхідно встановити додатковий термін для прийняття спадщини та надати відомості нотаріусу.

Оскільки спадкоємці померлого постійно проживали у ОСОБА_8, листом повідомили про те, що спадщину не прийняли та просили саме третю особу ОСОБА_4 оформити спадкове майно за собою, суд дійшов висновку про наявність об'єктивних та істотних перешкод для третьої особи із самостійними вимогами для звернення із заявою про прийняття спадщини після смерті дядька та визначив такому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини.

Проте з висновком суду погодитися не можна з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам закону ухвалені у справі судові рішення не відповідають, оскільки висновки судів не відповідають фактичним обставинам та наявним в матеріалах справи доказам.

Із наявних в матеріалах справи витягах з господарської книги за період 01 січня 1986 року до 01 січня 1990 року вбачається, що ОСОБА_5 (дівоче прізвище - ОСОБА_5) була членом колгоспного двору (домогосподарства) по АДРЕСА_2 та членом колгоспу ім. Івана Франка. У зв'язку із одруженням 10 грудня 1987 року вона вибула із вказаного господарства до с. Замок (а. с. 213).

Погосподарська книга вказаного господарства за період з 01 січня 1990 року не містить запису про ОСОБА_5 як члена господарства (а. с. 212).

У той же час, за вказаний період (з 01 січня 1990 року) ОСОБА_5 вказана як член господарства, головою якого є її чоловік ОСОБА_6 (погосподарська книга домогосподарства по АДРЕСА_1 (а. с. 211).

Відповідно до виписки з погосподарської книги № 2, що оформлена Замківською сільською радою у вересні 2014 року (а. с. 12), у будинку АДРЕСА_1, що є колгоспним двором, станом на 30 червня 1990 року були зареєстровані та проживали: ОСОБА_6 - голова двору та ОСОБА_5 - дружина.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР 1963 року розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до роз'яснень, викладених уп. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

На порушення вищевказаних положень закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України суди не надали належної оцінки зазначеним вище доказам, які вказують на те, що померла ОСОБА_5 була членом колгоспного двору по АДРЕСА_1, не оцінили відсутності доказів, які б вказували на втрату померлою ОСОБА_5 станом на 15 квітня 1991 року права на частку в майні колгоспного двору та висновку про те, що спірний будинок як майно колгоспного двору належав виключно ОСОБА_6, дійшли передчасно.

З огляду на наведене, наступні висновки судів про те, що спірний будинок не увійшов до складу спадкового майна після вмерті ОСОБА_5 не можна визнати законними і обґрунтованими.

Вирішуючи позов ОСОБА_4 про надання додаткового строку на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, суд також припустився порушень норм матеріально та процесуального закону, що призвело до неправильного вирішення спору.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. ст. 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття і закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Наведена правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року № 6-85цс12та від 04 листопада 2015 року № 6-1486цс15.

Визначаючи ОСОБА_4 додатковий строк для прийняття спадщини з огляду на те, що спадщину не прийняли інші родичі померлого через смерть одно з них, необізнаність інших про наявність спадщини та її неприйняття, суд наведеного вище не врахував та дійшов помилкового висновку про наявність у ОСОБА_4 перешкод для подання заяви про прийняття спадщини.

Оскільки фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 07 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

судді: Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

О.В. Кадєтова

Г.І. Мостова