АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/771/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 01 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ФОП ОСОБА_7 про стягнення пені ,-

в с т а н о в и л а :

Позивач 21. 07. 2016 року звернувся до суду із вказаним позовом.

В обгрунтування своїх позовних вимог вказував, що 12.09.2014 року між ним та ФОП ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу товару № 14, відповідно до якого ФОП ОСОБА_7 зобовязаний був передати йому товар, а саме: вікна із термодеревини натурального дубу у кількості 28 штук, загальною площею 78,2 м2 та полову дошку із термодеревини натурального дубу площею 45 м2. Відповідно до умов договору Продавець також зобовязався здійснити монтаж товару, що входить в його вартість та не мав сплачуватись окремим рахунком. Ціна товару згідно п. 3.1. Договору становила 425 000 грн. Передача та монтаж товару мала здійснитися у строк до 31.03.2015 року.

Зазначив, що на виконання умов договору у період з 12.09.2014 року по 03.11.2014 року, в порядку передплати шляхом готівкового розрахунку через касу продавця, ним було сплачено 425 000 гривень, що підтверджується відповідними касовими квитанціями до прибуткових касових ордерів.

Однак, у зазначений у договорі строк, відповідач свої зобовязання не виконав. З метою досудового врегулювання спору, ним на адресу відповідача була скерована вимога щодо виконання зобовязань. У відповідь на вищевказану вимогу, відповідач зазначив, що претензій з приводу оплати товару не має та зобовязався виконати умови договору до 29 лютого 2016 року. Проте, станом на 24.03.2016 року умови договору не виконані.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 15.04.2016 року у справі № 712/3536/16-ц договір купівлі-продажу № 14 від 12.09.2014 року розірвано та стягнуто із приватного підприємця ОСОБА_7 425 000 грн. оплати вартості вікон та полової дошки із термодеревини натурального дуба та 15 000 грн. моральної шкоди.

Вважає, що в звязку з невиконанням відповідачем умов договору, на підставі ЗУ «Про захист прав споживачів» він має право на стягнення пені.

Вказує, що з моменту граничного строку виконання зобовязання за договором купівлі-продажу № 14 від 12.09.2014, а саме з 31.03.2015 року до моменту розірвання договору за рішенням суду пройшов 381 день. Таким чином, загальна сума пені за невиконаним зобовязанням становить 4 857 750 грн. ( 425 000 Х 3% Х 381 = 4 857 750), де 425 000 сума послуги згідно договору, 3 % - відсоткова ставка пені за прострочення виконання послуги; 381 кількість прострочених днів.

А тому, просив суд стягнути з відповідача на його користь 4 857 750 гривень пені за невиконані зобовязання.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 01 лютого 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_6 до ФОП ОСОБА_7 про стягнення пені відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування фактичних обставин, що мають значення для справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення , яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Так, відповідно до статті 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно частини першої статті 530 ЦК України , якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться ( статті 525, 526 ЦК України).

Статтями 610, 612 ЦК України визначено, що невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) є порушенням цього зобовязання; боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з приписами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Так, матеріалами справи встановлено, що 12.09.2014 року між ним та ФОП ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу товару № 14, відповідно до якого ФОП ОСОБА_7 зобовязаний був передати йому товар, а саме: вікна із термодеревини натурального дубу у кількості 28 штук, загальною площею 78,2 м2 та полову дошку із термодеревини натурального дубу площею 45 м2. Відповідно до умов договору Продавець також зобовязався здійснити монтаж товару, що входить в його вартість та не мав сплачуватись окремим рахунком. Ціна товару згідно п. 3.1. Договору становила 425 000 грн.

На виконання умов договору ОСОБА_6 в порядку передплати шляхом готівкового розрахунку через касу продавця сплатив 425 000 грн. За п. 2.1 договору передача та монтаж товару мала здійснитися у строк до 31.03.2015. Проте, у зазначений у договорі строк відповідач свої зобов'язання щодо поставки товару та проведення монтажних робіт не виконав. Тому з метою досудового врегулювання спору, ОСОБА_6 12.02.2016р. на адресу ФОП ОСОБА_7 була направлена вимога щодо виконання зобов'язання. У відповіді на вищевказану вимогу відповідач вказав, що претензій з приводу оплати товару не має та зобов'язався здійснити передачу та монтаж товару згідно договору в строк до 29.02.2016. Проте, умови договору ФОП ОСОБА_7 виконані не були.

Вищевказаний договір було розірвано рішенням Соснівського районного суду від 15.04.2016р. у справі № 712/3536/16-ц та стягнуто із приватного підприємця ОСОБА_7 425000 грн. оплати вартості вікон та полової дошки із термодеревини натурального дуба та 15000 грн. моральної шкоди. В зв'язку з невиконанням відповідачем умов договору, на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» позивач нарахував відповідачу пеню за невиконання зобов'язання з моменту граничного строку виконання зобов'язання за договором купівлі-продажу № 14 від 12.09.2014, а саме з 31.03.2015 року до моменту розірвання договору за рішенням суду, а всього за 381 день в розмірі 4 857 750 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрахована сума пені поза межами строку позовної давності, що встановлена п.1 ч.2 ст.258 ЦК України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з ч. З ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна, є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

У правовій позиції по справі №6-100цс14 від 03 вересня 2014 року Верховний Суд України вказав, що за правилами п.1 ч.2 ст.258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання не може перевищувати одного року. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Отже, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Зокрема, в рішенні суду вказано, що «Позов подано 21.07.2016 року, наданий розрахунок пені починаючи з 31.03.2015 року. При цьому, необхідно враховувати, що зобов'язання було припинене у зв'язку із винесенням рішення суду від 15.04.2016 року про розірвання договору купівлі-продажу №14 від 12.09.2014 року». Згідно висновку суду, строк для пред'явлення вимог про стягнення пені у даному позові сплив 31.03.2016 року.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки позивач звернувся до суду з позовною заявою 21.07.2016 p., a відповідно пеня за неналежне виконання умов договору розраховується за останні 12 місяців, які передували зверненню з позовом до суду. Тобто, суд першої інстанції мав врахувати, що це період з 21.07.2015 року по 21.07.2016 року, в межах якого з 21.07.2015р. по 15.04.2016р. пеня нарахована в межах 12 місяців, які передували зверненню з позовом до суду.

Натомість, суд неправильно застосував до спірних відносин норми ст.267 ЦК України та безпідставно відмовив повністю у стягненні пені.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язанню або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином. відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Згідно із ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплати неустойки.

Відповідно до ст. 698 ЦК України, за договором роздрібної купівлі - продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов'язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається особистого, домашнього або іншого використання, не пов'язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов'язується прийняти товар і оплатити його. До відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця - фізичної особи, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.

Судом не було взято до уваги, що договірні відносини між сторонами тривали з 12.09.2014 року (дата укладання договору купівлі-продажу ару) до 26.04.2016р. (дата набрання законної сили рішення суду від 15.04.2016р. про розірвання договору).

При цьому протягом дії договору відповідачем з 31.03.2015 року порушувались договірні зобов'язання по передачі та монтажу вікон та вказане порушення тривало до моменту розірвання договору в судовому порядку 26. 04.2016р., отже позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача пені у зв'язку з порушенням відповідачем умов договору з 31.03.2015р. по 26.04.2016р. повністю узгоджуються з вищевказаними нормами права, які регулюють спірні правовідносини.

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 т. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. З ст. 549 ЦК України).

Відповідно до умов договору купівлі-продажу №14 від 12.09.2014 року (п.5.1) передбачено, що у випадку порушення договору сторона несе відповідальність передбачену цим договором та чинним законодавством.

Оскільки договором не передбачено іншого розміру пені, ніж встановлено ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», тому внаслідок порушення договору відповідальність відповідача має застосовуватись саме за вказаною нормою закону, що також передбачено умовами договору між сторонами.

Згідно з положенням ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Відмовляючи у стягненні пені, суд без законних підстав дійшов висновку про пропуск позивачем при зверненні до суду 21.07.2016р. річного строку позовної давності щодо вимог про стягнення пені за період з 21.07.2015 по 15.04.2016 в сумі 3429750 грн. ( 425 000 X 3% X 269 = 3429750 грн.), оскільки ці вимоги заявлені за період в межах річного строку, що передував зверненню до суду позивача з даним позовом.

Таким чином, загальна сума пені за невиконаним зобов'язанням за період з 21.07.2015 по 15.04.2016 року становить 3 429 750 гривень:

(425 000 х 3% х 269 = 3 429 750), де:

425 000 - сума послуги згідно договору;

3% - відсоткова ставка пені за прострочення виконання послуги;

269 кількість прострочених днів.

При цьому суд з порушенням матеріального права погодився з запереченнями відповідача про те, що строк для пред'явлення вимог про стягнення пені у даному позові сплив 31.03.2016 року через рік з моменту граничного строку виконання зобов'язання за договором 31.03.2015р.. незаконно не врахувавши ту обставину, що зобов'язання за вказаним договором не були виконані станом на 31.03.2016р. та порушення договірних зобов'язань тривало до розірвання договору судом у квітні 2016 року.

Крім того, такий висновок суду суперечить як вимогам закону - статті ст.611 ЦК України, якою передбачено, що протягом всього періоду порушення договірних зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, так і умовам договору сторін - пункту 6.2 договору, яким передбачено, що договір діє до повного виконання зобов'язань.

У правовій позиції по справі №6-100цс14 від 03 вересня 2014 року Верховним Судом України зазначено, що ч. 3. ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, ч. 3. ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК ЦК країни щодо обовязку суду прияти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків з 3 429 750 грн. до 30 000 грн.

А тому, з врахуванням встановлених обставин, матеріалів справи, доводів сторін, положень норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову в сумі 30 000 грн.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 01 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог .

Стягнути з ФОП ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 30 000 грн. пені.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після його проголошення.

Головуючий :

Судді :