Справа №: 398/1152/17
провадження №: 2/398/1635/17
"08" листопада 2017 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області в складі головуючого судді Бугайченко Т.А., за участі секретаря Величко Т.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Олександрії справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» про захист прав споживача, визнання недійсним договору фінансового лізингу та застосування наслідків його недійсності,
Позивач та її представник в судове засіданні не з»явились, від представника позивача надійшла заява з проханням розглядати справу у їхню відсутність. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Представник відповідача двічі в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про необхідність позовні вимоги задовольнити, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 14.01.2017 року між ОСОБА_1 та відповідачем, від імені якого діяв представник ОСОБА_2, укладено Договір фінансового лізингу № 2122 (а.с.4-13). Вказаний договір нотаріально посвідчений не був.
Відповідно до п. 4.1 Договору встановлено 30-денний строк для передачі предмету лізингу.
26.01.2017 року (до закінчення 14-денного строку від дня укладення договору) ОСОБА_1 направила на адресу відповідача заяву з проханням розірвати договір лізингу та повернути сплачені нею кошти, яку відповідачем отримано 27.01.2017 року, про що свідчить експрес-накладна Нової пошти (а.с. 18, 19).
03.03.2017 року ОСОБА_1 направлено відповідачеві вимогу про повернення грошових коштів (а.с. 21-22).
13.03.2017 року позивачем отримано відповідь ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» за № 823 про готовність повернути лише 110 грн. 40 коп (а.с. 24).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.
Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов), що є несправедливими, обмежують права споживача, недійсними.
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.
Несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону).
На думку суду, у спірному договорі фінансового лізингу має місце несправедливий дисбаланс між обсягом прав та обов'язків сторін.
Так, в п. 12.1 договору зазначено, що лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.п. 1.7 та 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо наміру розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію Угоди в такому випадку поверненню не підлягає.
Вказана умова договору суперечить п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, є несправедливою умовою договору.
Інші умови договору, на думку суду, також є несправедливими відносно споживача з наступних підстав. Так, відповідно до п. 12.6 договору максимальний строк повернення грошових коштів становить 30 банківських днів з моменту отримання лізингодавцем заяви лізингоодержувачу про розірвання договору із зазначенням власних банківських реквізитів, згідно яких повинні бути перераховані грошові кошти, проте відповідальність лізингодавця за прострочення повернення грошових коштів договором не передбачена.
Пунктами 12.7, 12.8, 12.9, 12.13 ,12.16 договору передбачено, що лізингоодержувач за несвоєчасне внесення лізингових платежів сплачує пеню та проценти за користування чужими коштами, штрафи в розмірі від 3-5 % від загальної вартості предмету лізингу за використання предмету лізингу не за призначенням, порушення п. 3.3.6, за створення перешкод в інспектуванні предмета лізингу, штраф в розмірі 10 % від вартості предмету лізингу за затримку повернення лізингодавцю предмету лізингу, а також у випадку відмови від прийняття предмету лізингу і при цьому лізингодавець не повертає лізингоодержувачу сплачені ним на виконання договору кошти. При цьому випадків відповідальності Лізингодавця взагалі не передбачено.
Пунктом 10.11 договору встановлена умова, що дострокове погашення лізингових платежів може відбуватися не раніше, ніж через 12 місяців після підписання акту прийому-передачі предмета лізингу, що є обмеженням права споживача на дострокове виконання своїх зобов'язань.
Таким чином, умовами договору фінансового лізингу виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.
Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.
Договір містить і інші ознаки, які в своїй сукупності, вказують на наявні підстави для визнання його недійсним.
Частиною 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.
Однак, умовами договору всупереч ч. 2 ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» зазначено несправедливою умовою сплату комісії за організацію Угоди (п.п. 9.1, 9.6), відповідно до яких комісія за організацію Угоди становить собою першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу обов'язкових платежів, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за організацію та супроводження протягом терміну дії договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату.
Верховний Суд України в постанові № 6-2766цс15 від 16.12.2015 року висловив правову позицію щодо застосування норм права, які регулюють правовідносини лізингу, в якій зазначив, що «згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії".
Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою відповідно до п. 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Частиною 1 ст. 227 ЦК України передбачено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.
Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення такий договір є нікчемним.
Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України правові висновки Верховного суду України щодо застосування норм права мають враховуватись іншими судами загальної юрисдикції.
Укладений між ОСОБА_1 та відповідачем договір фінансового лізингу № 2122 від 14.01.2017 року, нотаріально посвідчений не був, відомості про наявність у відповідача відповідної ліцензії на надання фінансових послуг в спірному договорі відсутні. Зважаючи на це, а також на наявність в спірному договорі ряду несправедливих умов, договір має бути визнаний недійсним.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України у разу недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
Відповідно вимог ст. 88 ЦПК України, судові витрати у справі суд покладає на рахунок відповідача.
Керуючись ст.ст. 203, 215, 216, 227, 509, 627, 628, 799, 806 ЦК України, ст.ст. 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст. 1, 16 «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 15, 16, 18, 21, 22 Закону України «Про захист прав споживачів, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 214-215, 224-226, ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 2122 укладений 14.01.2017 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф».
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» на користь держави 1600 грн. судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційний суд Кіровоградської області через Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії рішення.

Суддя Т.А. Бугайченко