АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження:№ 22ц/790/731/17 Головуючий 1 інст. Штих Т.В.
Категорія: стягнення заборгованості
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Карімової Л.В.,

суддів колегії: ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Баранкової В.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 08 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення процентів, інфляційних втрат та трьох процентів річних,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом про стягнення процентів, інфляційних втрат та трьох процентів річних за договором позики, який в подальшому уточнив та просив: стягнути з ОСОБА_3 проценти за користування позикою в розмірі 26 071,40 грн.; три проценти річних від простроченої суми позики в розмірі 3 952,00 грн. та інфляційні втрати у розмірі 50 289,64 грн. за період з першого дня порушення строку повернення позики - 09.04.2014 року по день звернення з уточненою позовною заявою у цій справі 21.03.2016 року, а всього просив стягнути з відповідача 80 313,04 грн.

В обґрунтування позову посилався на те, що 08.01.2014 року між ним та ОСОБА_3 був укладений договір позики, відповідно до якого останній отримав від нього в позику грошові кошти у розмірі еквівалентному 5750 доларів США, з умовою їх повернення до 08.04.2014 року.

Відповідач порушив умови договору, позику не повернув, тому заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 10 березня 2016 року, позов був задоволений: стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму боргу у розмірі 64 672,85 грн., що складало еквівалент суми позики 5750 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на дату подання позову до суду.

Посилається на те, що відповідач й надалі не виконує свої зобов'язання, у зв'язку з чим правовідносини між ними за вищевказаним договором позики не припинилися. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 червня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 проценти за користування позикою за договором позики від 8 січня 2014 року за період з 9 квітня 2014 року по 21 березня 2016 року в розмірі 26 071,40 грн., три проценти річних від простроченої суми позики за період з 9 квітня 2014 року по 21 березня 2016 року в розмірі 3 952,00 грн., інфляційні втрати за період з 9 квітня 2014 року по 29 лютого 2016 року у розмірі 50 289,64 грн., а всього стягнуто 80 313,04 грн. 04 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави 803,13 грн. 13 коп. судового збору.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2016 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

На вказане заочне рішення суду першої інстанції ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність тих обставин, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права просить скасувати це рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4

Вказує на те, що оскільки договір позики укладений між фізичними особами і не повязаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін, даний договір у відповідності до ст. 1048 ЦК України є безпроцентним.

Зазначає, що застосування у данному випадку облікової ставки НБУ, яка є основною процентною ставкою національної грошової одиниці гривні, для розрахунку процентної ставки позики у іноземній валюті не відповідає вимогам законодавства України.

Вислухавши пояснення учасників процесу, що зявилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обгрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питания: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено прострочення виконання зобов»язання ОСОБА_3 із укладеного між сторонами договору позики від 08.01.2014 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він зробленій у відповідності до вимог закону та матеріалів справи.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи 08.01.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, згідно з яким відповідач отримав грошові кошти у розмірі еквівалентному 5750 доларів США з умовою їх повернення до 08.04.2014 року.

Відповідач свої зобовязання не виконав у зв'язку з чим заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 червня 2014 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість у розмірі 64 672,85 гривень, що складало еквівалент суми позики 5750 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на дату подання позову до суду.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 10 березня 2016 року заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 червня 2014 року залишено без змін.

За вказаним судовим рішенням Дзержинським районним судом м. Харкова був виданий виконавчий лист № 638/6507/14-ц, який знаходиться на виконанні у Дзержинському відділі державної виконавчої служби Харківського районного управління юстиції, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження ВП № 45405117 від 27 листопада 2014 року.

Таким чином, факт невиконання відповідачем зобов'язань за договором позики від 08.01.2014 року встановлений судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Згідно ст. 61 ч.3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Незважаючи на обов'язковість виконання судового рішення відповідно до вимог ст. 14 ЦПК України, визначена заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 червня 2014 року сума заборгованості в розмірі 64 672,85 гривень, відповідачем ОСОБА_3 до теперешнього часу не сплачена, примусове стягнення боргу за виконавчим листом не проведене.

Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

За змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч. 1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати боргу, оскільки відповідно до ст. ст. 536, 1048 ЦК України плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу.

Тобто у частині 1 статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, встановлена презумпція оплатності позики, яка діє за умови, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені у ч. 2 ст. 1048 ЦК України. Визначено вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики, що є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з договору позики від 08.01.2014 року він укладений сторонами на суму 5 750 дол. США, що еквівалентно 64 672,85 грн., що перевищує п`ятидесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, не містить інших підстав застосування ч.2 ст. 1048 ЦК України, тому він не є безпроцентним.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 18.07. 2012 року у справі № 6-79цс12, і яка відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування судами України, договір позики як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо субєктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Окремі послуги, які відносяться до фінансових послуг (наприклад, надання коштів у позику) можуть надаватися не тільки фінансовими установами, які є учасниками ринку з надання фінансових послуг або юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але і фізичними особами, які не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Таким чином, посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_3 на те, що договір позики є безпроцентним, колегія суддів вважає безпідставними.

Оскільки розмір плати за користування позикою договом не встановлено, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у позивача права на отримання від відповідача процентів за користування позикою розрахованих на рівні облікової ставки Національного банку України.

Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Відповідно до ч. 1 цієї статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2).

Відповідно до вимог ст. 99 Конституції України, ст. ст. 192, 533 ЦК України незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобовязання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і його виконання є національна валюта України гривня.

Разом із тим у ч. 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, від 16 вересня 2015 року № 6-190цс 15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобовязань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобовязання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобовязання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (правова позиція Верховного Суду України, яка висловлена в постановах від 4 липня 2011 року № 3-62гс11, від 7 жовтня 2014 року № 3-133гс14).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність стягнення інфляційних витрат, однак не правильно встановив період стагнення, а саме з 09.04.2014 року по 29.02.2016 року, оскільки з 09.04.2014 року (день укладення договору позики) по 26.06.2014 року (дату ухвалення заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова) інфляційні витрати не нараховуються, так як позика визначена сторонами в доларах США. Таким чином строк прострочення зобовязання для стягнення інфляційних витрат складає 636 днів.

Судом першої інстанції правильно зазначено, що відповідно до заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 червня 2014 року борг транспортувався у валюту України гривну, і оскільки відповідач до цього часу не сплатив борг в сумі 64 672,85 грн. він повинен відповідно до вимог ст. 625 ЦК України сплатити цю суму з урахуванням інфляційних витрат.

Однак, суд першої інстанції при визначенні розміру інфляційних витрат за зазначеною в рішенні формулою: (сума боргу) х (індекс інфляції) : 100% : 365 днів х 713 днів) допустив арифметичну помилку, оскільки не поділив похідну множину від суми боргу та індексу інфляції на 100%, і у звязку із чим неправильно вирахував суму збитків, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України.

Тому колегія суддів вважає, що в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні, а розмір інфляційних витрат за період з 27 червня 2014 року по 29 лютого 2016 року буде складати 502, 90 грн., а всього підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 30 526,30 грн.

У звязку зі зміною стягнутої з відповідача суми боргу зміні підлягає і розмір судового збору, який належить стягнути з відповідача згідно ст. 88 ЦПК України, розмір якого складає 305,26 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.3 ч.1 ст. 307, ст. ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 08 червня 2016 року змінити в частині стягнення інфляційних витрат за період з 27 червня 2014 року по 29 лютого 2016 року, загальної суми стягнення коштів та судових витрат. В цій частині ухвалити нове рішення з наступним змістом:

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 інфляційні витрати за період з 27 червня 2014 року по 29 лютого 2016 року у розмірі 502 (п»ятсот дві) грн. 90 коп., а всього стягнути 30 526 (тридцять тисяч п»ятсот двадцять шість) грн. 30 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в сумі 305 грн. 26 коп.

В іншій частині рішення районного суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: