24.04.2017 Єдиний унікальний номер 205/2423/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2017 року

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі головуючого судді Остапенко Н.Г., при секретарі Шевцовій М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю -

ВСТАНОВИВ:

03.04.2015 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ОСОБА_1 перебувала із ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з 12 жовтня 2002 року.

Від спільного подружнього життя у них народилися діти: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2012 року шлюб між сторонами розірвано.

В період подружнього життя ними було придбано за спільні кошти квартиру АДРЕСА_1.

Також в період спільного подружнього життя було придбано споруди, які знаходились на двох земельних ділянках за № 112 та № 113 в СТ «Таромський ранет». На момент подання позову право власності на дані земельні ділянки не оформлено. Відповідач користується даними земельними ділянками особисто та не дає згоди на користування ? частиною землі позивачу та їх дітям.

Спірні земельні ділянки було надано для садівництва, тому згідно до ст.ст. 92, 116, 120 Земельного Кодексу України разом із чоловіком набула право користування земельними ділянками № 112 та № 113 в СТ «Таромський ранет».

Після розлучення та на даний момент ОСОБА_2 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3.

30 серпня 2014 року позивач уклала шлюб з ОСОБА_5 та змінила прізвище на ОСОБА_5.

Також зазначає, що не має власного житла, проживає з двома дітьми в орендованій квартирі та до теперішнього часу не домовилась з відповідачем про порядок поділу спільного нерухомого майна.

На підставі вищевикладеного, згідно останніх уточнень, просить визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_2, загальною площею 36,8 кв. м., житловою площею 19,3 кв. м., яка складається з: 1 - коридор, 2 шафа, 3 житлова кімната, 4 кухня, 5 санвузол, 6 балкон в житловому будинку літ. А-10, визнати право користування земельною ділянкою № 112 в садівничому товаристві «Таромський Ранет»та стягнути судові витрати.

В свою чергу відповідач ОСОБА_2 20 червня 2016 року звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що дійсно вони перебували у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1.

12 липня 2005 року між ОСОБА_2 та Державним Конструкторським бюро «Південне» було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири.

Відповідно до п. 3 вищевказаного договору купівлі-продажу продаж вчиняється за 54 489,60 грн. У п. 6 Договору купівлі-продажу зазначено, що дружина ОСОБА_2 надала згоду на передачу права власності на квартиру покупцю ОСОБА_2

Згідно Реєстру речових прав, власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_2.

03 липня 2012 року шлюб між сторонами розірвано. Питання щодо поділу майна на той момент жодною стороною не порушувалося.

Квартира АДРЕСА_2 була придбана за особисті грошові кошти ОСОБА_2, які не були обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Грошові кошти на здійснення першого платежу за договором купівлі-продажу у розмірі 16 346,88 грн. подарували батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_7. Оскільки грошових коштів для своєчасного здійснення оплати остаточного платежу за договором купівлі-продажу квартири у визначений договором строк до 30.11.2005 року ОСОБА_2 не мав, взяв грошові кошти у кредит у розмірі 38 142,72 грн. з метою виконання власних договірних зобовязань, тобто в особистих інтересах. ОСОБА_2 уклав з ВАТ «Родовід Банк» кредитний договір № 35.1/1-001.05.2 від 23.12.2005 року та договір іпотеки від 23.12.2005 року ВСК № 336489 та взяв грошові кошти у розмірі 7 700 доларів США на купівлю квартири під іпотеку належної йому квартири АДРЕСА_2.

ОСОБА_2 зазначає, що грошові кошти на здійснення виплати за вищевказаним кредитним договором були використані не із сімейного бюджету чи за рахунок спільно нажитого майна, а за рахунок коштів наданих товаришем ОСОБА_8 у борг для задоволення власних потреб, що підтверджується розписками від 01.02.2006 р., 07.06.2008 р., 03.02.2010 р.

Оскільки ОСОБА_2 не мав можливості та не використовував грошові кошти, які заробляв, кошти сімейного бюджету та ОСОБА_1, для виконання зобовязань за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, кредитним договором, договором іпотеки, вважає, що дана квартира придбана фактично за його особисті кошти.

На підставі зазначеного, просить суд визнати квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 36,8 кв. м., житловою площею 19,3 кв. м., яка складається з: 1 - коридор, 2 шафа, 3 житлова кімната, 4 кухня, 5 санвузол, 6 балкон в житловому будинку літ. А-10особистою приватною власністю ОСОБА_2 та покласти на ОСОБА_1 витрати, повязані зі сплатою судового збору.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Садівниче товариство «Таромський Ранет» в частині визнання права користування земельною ділянкою № 112 в Садівничому товаристві «Таромський Ранет» залишено без розгляду.

В судовому засіданні позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 і її представник ОСОБА_9, позовні вимоги підтримали, просили задовольнити, а зустрічні позовні вимоги не визнали та просили суд в їх задоволенні відмовити.

В судовому засіданні відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 та його представники ОСОБА_10, ОСОБА_11, первісні позовні вимоги не визнали. Зустрічний позов підтримали та просили суд його задовольнити.

Суд, вислухавши учасників судового процесу, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що первісні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

В ході судового розгляду встановлено, що 12 жовтня 2002 року відділом реєстрації актів цивільного стану Саксаганського районного управління юстиції м. Кривого Рогу, актовий запис № 776 було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_12, після реєстрації шлюбу дружині присвоєне прізвище «Глушко». /а.с. 26/

Від спільного подружнього життя у них народилися діти: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. /а.с. 24, 25/

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2012 року шлюб між сторонами розірвано. /а.с. 37/

Як передбачено ч. 2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

У період шлюбу, на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 20 липня 2005 року посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_13, ОСОБА_2 було придбано у власність квартиру АДРЕСА_1. Згідно до п. 3 продаж квартири вчиняється за 54 489, 60 грн., з яких покупець сплатив продавцю до підписання договору 16 346, 88 грн., а 38 142,72 грн. зобовязується сплатити до 30 листопада 2005 року. /а.с. 23/

Відповідно до п. 6 вищезазначеного договору купівлі-продажу зазначено, що дружина ОСОБА_2 надала згоду на передачу права власності на квартиру покупцю ОСОБА_2

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.10.2005 р. право власності на квартиру АДРЕСА_1зареєстровано за ОСОБА_2. /а.с. 114/

Згідно до технічного паспорту квартира АДРЕСА_2, загальною площею 36,8 кв. м., житловою площею 19,3 кв. м. складається з: 1 - коридор, 2 шафа, 3 житлова кімната, 4 кухня, 5 санвузол, 6 балкон в житловому будинку літ. А-10. /а.с. 28-31/

23 грудня 2005 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Родовід Банк» було укладено договір іпотеки для забезпечення в повному обсязі своїх зобовязань за Кредитним договором № 35.1/І-001.52.2 від 23 грудня 2005 року. Відповідно до п. 1.2.1 ОСОБА_2 зобовязаний повернути кредит в розмірі 7 700 доларів США в термін до 23 грудня 2015 року шляхом погашення кредиту рівними частками в сумі 64,17 доларів щомісячно, в термін до 10 числа кожного місяця. /а.с. 59-61/

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 23.12.2005 року остаточно розрахувався за квартиру АДРЕСА_2 та за заявою продавця від 23.12.2005 року було знято заборону № 85 відчуження квартири, накладену згідно п. 9 договору купівлі-продажу від 20.07.2005 року.

Фактично шлюбні відносини між подружжям припинено з квітня 2012 року.

Згідно угоди про поділ майна від 27.08.2013 року подружжя ОСОБА_14 та ОСОБА_2 поділили спільно нажите майно, що підтверджується власноручно написаними розписками. /а.с. 117, 118/

ОСОБА_15 відповідно до розписки від 01.02.2006 року отримав грошові кошти у розмірі 20 000 грн., а саме погашення заборгованості за кредитним договором та договором іпотеки від 23.12.2005 року від ОСОБА_8 та зобовязався повернути кошти на першу вимогу позикодавця. /а.с. 119/

Відповідно до розписки від 07.06.2008 року та 03.02.2010 року ОСОБА_2 отримав грошові кошти у розмірі 30 000 грн. та 40 000 грн. відповідно, а саме погашення заборгованості за кредитним договором та договором іпотеки від 23.12.2005 року від ОСОБА_8 та зобовязався повернути кошти на першу вимогу позикодавця. /а.с. 120, 121/

30 серпня 2014 року ОСОБА_14 зареєструвала шлюб з ОСОБА_5, після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище «Ткачук». /а.с. 39/

Вирішуючи питання про поділ майна, а саме квартири АДРЕСА_2, суд приймає до уваги наступні положення сімейного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак, із цього правила є певне виключення. Так, ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю чоловіка, дружини є: майно, набуте кожним з них до шлюбу; майно, набуте ним, нею за час шлюбу але на підставі договору дарування або спадкування; майно, набуте ним, нею за час шлюбу, але за кошти, які належать їй, йому особисто; премії, винагороди, які він, вона одержав за особисті заслуги; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка належала чоловікові, дружині, а також як відшкодування, завданої їй, йому моральної шкоди; страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

Оскільки, як зазначалось вище, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, тобто, якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається (презумується), що воно є спільним. Протилежне, тобто належність майна до роздільного майна подружжя, потребує доведення. Якщо при поділі майна один з подружжя стверджує, що певна річ була набута за час шлюбу на власні кошти цієї особи, то такі факти потребують доведення в суді.

Твердження ОСОБА_2 про те, що квартира АДРЕСА_2, належить йому на праві особистої приватної власності, оскільки він уклав кредитний договір, договір іпотеки, договір позики для придбання квартири, суд не приймає до уваги, тому, що відповідач відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України не надав суду належних та обґрунтованих доказів на підтвердження тієї обставини, що спірна квартира була придбана ним за кошти, які належать йому особисто.

Крім того ОСОБА_2 раніше звертався з позовною заявою про поділ спільно нажитого майна подружжя, але ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.11.2012 року позовну заяву було повернуто у звязку із тим, що ОСОБА_2 не сплатив судовий збір. /а.с. 14-141, 142/

ОСОБА_2 звертався до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про поділ сумісно нажитого майна, а саме квартири АДРЕСА_2, в якій просив поділити між ними по ? частини квартири, при необхідності виплатити 50 % вартості квартири, або іншим законним шляхом. Виходячи з зазначеного слідує, що ОСОБА_2 на момент подачі позовної заяви визнавав, що спірна квартира є обєктом спільної сумісної власності та визнавав право власності на ? частину квартири за ОСОБА_1

Під час розгляду справи були допитані свідки.

Свідок ОСОБА_16 пояснила, що вона є сестрою ОСОБА_1. Зазначила, що після одруження ОСОБА_2 та ОСОБА_1 прийняли спільне рішення придбати квартиру в кредит. Кошти на погашення кредиту сплачували із сімейного бюджету. Також повідомила, що батьки ОСОБА_1 допомагали її сімї продуктами харчування та надавали грошові кошти для погашення боргу за придбання квартири. У ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було скрутне матеріальне становище, тому що гроші, які вони заробляли витрачали на погашення кредитних зобовязань.

Свідок ОСОБА_17 пояснив, що товаришує з ОСОБА_2. ОСОБА_2 звертався до нього з проханням надати йому грошові кошти у борг та згідно до розписок від 01.02.2006 року, 07.06.2008 року та 03.02.2010 року передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 90 000 грн. для придбання квартири, але пояснити суду на які потреби надав грошові кошти у борг ОСОБА_2, на власні потреби чи потреби сімї в судовому засіданні не зміг, лише зазначив, що гроші надавав для придбання квартири.

Таким чином суд приходить до висновку, що спірна квартира набута ОСОБА_2 під час шлюбу з ОСОБА_1, у відповідності до положень ст. 60 СК України є об'єктом права спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

Будь-яких домовленостей між сторонами судом встановлено не було, а тому їх частки у спірному майні складають по ? частки.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором.

ОСОБА_1 в своєму позові зазначає, що на підставі ч. 3 ст. 70 СК України вважає необхідним відійти від принципу рівності часток кожного із подружжя в спільному сумісному майні та, враховуючи інтереси малолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, збільшити її частку у спільному майні подружжя до 2/3 частин квартири АДРЕСА_2, оскільки діти проживають з нею та знаходяться на її утриманні.

Згідно ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Однак, під час судового розгляду позивач за первісним позовом ОСОБА_1 не надала доказів в підтвердження умов за якими можливо відійти від принципу рівності часток кожного із подружжя в спільному сумісному майні, які зазначаються у частині 3 статі 70 СК України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що часткиспільно нажитого майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є рівними.

Стаття 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, було розяснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у них на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Під час судового розгляду позивач за первісним позовом ОСОБА_1 заявила клопотання про застосування строків позовної давності.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п. 15 Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) (2947-14) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК).

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 зазначає, що дізналася про своє порушене право щодо спільного майна подружжя у вигляді квартири АДРЕСА_2 після подання позовної заяви від 03.04.2015 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації в розмірі 2/3 частини від вартості спірної квартири. ОСОБА_2 до моменту подання позову до суду погоджувався сплатити грошову компенсацію від вартості квартири АДРЕСА_2 і звертався до суду з позовом про поділ спільно нажитого майна подружжя, але ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.11.2012 року позовну заяву було повернуто у звязку із тим, що ОСОБА_2 не сплатив судовий збір.

Суд приходить до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 не пропущено строк позовної давності, оскільки в судовому засіданні доведено, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 дізналася про своє порушене право щодо спільного майна подружжя після подання позовної заяви від 03.04.2015 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська.

Отже, суд, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, приходить до висновку що за ОСОБА_1 слід визнати право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2, загальною площею 36,8 кв. м., житловою площею 19,3 кв. м., яка складається з: 1 - коридор, 2 шафа, 3 житлова кімната, 4 кухня, 5 санвузол, 6 балкон в житловому будинку літ. А-10, в задоволенні позову в іншій частині відмовити. Зустрічні позовні вимоги залишити без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, у розмірі 1 638 грн.

Керуючись ст. ст. 57, 60, 61, 63, 70, 71 СК України, ст.ст.5, 6, 15, 57-60, 66, 213-215, ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1, ІПН: НОМЕР_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2, загальною площею 36,8 кв. м., житловою площею 19,3 кв. м., яка складається з: 1 - коридор, 2 шафа, 3 житлова кімната, 4 кухня, 5 санвузол, 6 балкон в житловому будинку літ. А-10.

В задоволені позову в іншій частині відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_2 особистою приватною власністю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІПН: НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1, ІПН: НОМЕР_1 судові витрати у розмірі 1 638 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя Н.Г. Остапенко