Справа № 372/120/15-ц Головуючий у І інстанції Проць Т. В.
Провадження № 22-ц/780/477/17 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
Категорія 46 02.11.2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого Журби С.О.,

суддів Данілова О.М., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Топольського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Козинська селищна рада Обухівського району Київської області, про усунення перешкод у здійсненні права власності на земельну ділянку та відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував наступним:

Сторони є суміжними землекористувачами, з 2006 року між ними виник спір щодо меж належних їм земельних ділянок. У 2009 році рішенням суду в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про усунення перешкод в володінні земельною ділянкою та стягненні моральної шкоди було відмовлено через недоведеність позовних вимог. Вказане рішення є чинним. Незважаючи на рішення суду, відповідач встановила паркан між земельними ділянками, захопила частину його земельної ділянки і користується нею. У зв'язку з тим, що такі дії відповідача порушують права позивача як власника земельної ділянки, останній просив суд зобов'язати ОСОБА_3 відновити межі його земельної ділянки та перенести встановлений нею паркан до меж земельної ділянки, вказаних у державному акті на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 21.08.2003 року щодо земельної ділянки АДРЕСА_1 від точки А до точки Б, зобов'язати ОСОБА_3 звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки та не чинити позивачу перешкод у володінні та користуванні ним частиною його земельної ділянки.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 17 жовтня 2016року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що рішення вважає незаконним та необґрунтованим, оскільки воно було ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для вирішення спору, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне:

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Обов'язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування судом самостійно таких доказів було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідачем при будівництві паркану між земельними ділянками сторін вказаний паркан було розміщено не на межі, а на ділянці позивача, чим було порушено його права як землевласника. За таких умов, зважаючи на вищенаведені норми закону, в ході розгляду позивачем мали б бути надані до суду належні та допустимі докази щодо того, де фактично розміщений спірний паркан, і чи співпадає його розміщення з межею між ділянками сторін. В той же час вказана вимога залишилася невиконаною. Так, представлені до суду матеріали щодо меж спірних земельних ділянок не посвідчують достовірності посилань позивача на те, що спірний паркан розміщено не на таких межах, а із «заступом» на ділянку позивача, на що в своєму рішенні і вказав суд першої інстанції.

За клопотанням позивача по справі судом першої інстанції було призначено відповідну судову експертизу для з'ясування вищевказаного питання, однак експертне дослідження через невиконання позивачем вимог експерта та несплату вартості експертизи проведене не було. Під час апеляційного розгляду справи представник позивача подав до апеляційного суду клопотання про проведення по справі судової земельно-технічної експертизи. Таке своє клопотання обґрунтовував тим, що експертом для проведення призначеної судом першої інстанції експертизи була висунута вимога до позивача про надання каталогу координат поворотних точок в паперовому вигляді меж земельної ділянки АДРЕСА_1. При цьому позивач не зміг надати витребуване у встановлені експертом строки через відсутність у нього такої документації, а виготовлення нової документації зайняло більше часу, ніж надав експерт. Після виготовлення такої документації позивач неодноразово клопотав перед судом першої інстанції щодо повторного призначення по справі експертизи, однак суд такі клопотання безпідставно з точки зору позивача відхиляв, що й позбавило позивача можливості належним чином довести обґрунтованість свої позовних вимог.

Зваживши на доводи апелянта, з метою забезпечення всебічності розгляду справи та можливості доступу до правосуддя, ухвалою Апеляційного суду Київської області від 27.04.2017 року по справі було призначено судову земельно-технічну експертизу. В той же час призначена апеляційним судом експертиза також не була проведена через незадоволення позивачем вимог експерта про надання каталогу координат поворотних точок в паперовому вигляді меж земельної ділянки АДРЕСА_1 та несплати вартості проведення експертизи.

Зважаючи на те, що позивачем повторно не було представлено до експертної установи тих же документів, які він не надав експерту і при розгляді справи судом першої інстанції, на наявність яких посилався у клопотанні про повторне призначення експертизи, колегія суддів такі дії позивача відповідно до положень ст. 146 ЦПК України оцінює як ухилення від проведення експертизи.

Оскільки в ході судового розгляду посилання позивача на те, що спірний паркан розташований не на межі земельних ділянок сторін, чим порушуються його права, належним чином доведені не були, правові підстави для задоволення позову відсутні. Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, належно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому передбачених законом підстав для скасування рішення суду при апеляційному розгляді не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: О.М. Данілов

А.С. Сержанюк