Справа № 463/5260/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я.
Провадження № 22-ц/783/2406/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевич А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю апелянта - ОСОБА_2, представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання дітей,-

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2016 року позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, щомісячно в розмірі 1/2 всіх доходів, але не менше 30% від прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку, починаючи від дня звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття.

Свої вимоги мотивувала тим, що сторони є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. На даний час діти проживають з позивачем та перебувають на повному її утриманні.

Відповідач, будучи працівником прокуратури залишився проживати у м.Одеса за місцем служби. Відповідач надсилав позивачу грошові кошти на утримання дітей, однак з жовтня 2016 року припинив надавати грошове утримання, чим позбавив позивача та дітей будь-яких коштів. Оскільки позивач перебуває у декретній відпустці, не має можливості працювати, тому не в змозі самостійно забезпечити утримання дітей.

Відповідач займає високу посаду в органах прокуратури, має можливість та зобовязаний забезпечувати дітей, однак до них не приїжджає, не забезпечує їх а ні харчуванням, а ні одягом.

Інших дітей окрім ОСОБА_5 і ОСОБА_6 у відповідача немає, батьки останнього проживають у заміському будинку, також володіють квартирами у м.Львові та Одесі, отримують пенсію, яка не є мінімальною, що свідчить про їх добрий матеріальний стан та спростовують доводи відповідача про необхідність їхнього утримання. Крім цього, у м. Львові проживає рідна сестра відповідача, яка на відміну від відповідача в змозі допомагати батькам-пенсіонерам.

Враховуючи те, що дохід відповідача є сталим, просила аліменти на дітей присудити в частці від заробітку, а саме в розмірі 1/2 всіх доходів, але не менше 30% від прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку щомісячно.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання дітей - задоволено частково.

Вирішено:

- стягнути з ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) аліменти на дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/3 частки із всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але в розмірі на одну дитину не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред'явлення позову - 14.11.2016 і до досягнення старшою дитиною повноліття;

- стягнути із ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) в дохід держави судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

- допустити негайне виконання рішення суду у межах суми аліментів за один місяць.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07 лютого 2017 року оскаржила позивач ОСОБА_2, подавши апеляційну скаргу.

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з»ясування всіх обставин справи, із неправильним застосуванням норм матеріального права. Покликається на приписи ст. ст. 141, 180, 181, 182, 183 СК України, п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Зазначає, що вона самотужки, без будь-чиєї фізичної та матеріальної допомоги проживає з двома дітьми, не працює, так як перебуває у декретній відпустці. Держава, у зв»язку із народженням молодшої доньки сплачує їй допомогу в розмірі 800 грн. 00 коп. щомісячно. Живе з дітьми дуже бідно. Відповідач, будучи працівником органів прокуратури, займає особливо відповідальну посаду - заступника прокурора військової прокуратури Західного регіону, проживає в м. Одеса. Відповідач покинув позивача, коли вона була на восьмому місяці вагітності, разом із донькою ОСОБА_5. Кошти надсилав на утримання дітей до жовтня 2016 року, однак, із жовтня 2016 року відмовився надсилати гроші, чим позбавив її та дітей будь - яких засобів до існування, свою відповідь нічим не мотивував. Інших дітей крім ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у відповідача немає.

Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07 лютого 2017 року змінити - стягувати з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 аліменти на неповнолітніх дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі ? частки із всіх видів заробітку ( доходу) щомісячно, але в розмірі на одну дитину не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред»явлення позову - 14 листопада 2016 року і до досягнення старшою дитиною повноліття.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильного встановлення існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Положення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.91 р. №789-ХІІ, ч.7 ст.8 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття.

Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч.3 ст.51 Конституції України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За приписами ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду від 15.05.2006 р. №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що відсутність домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину є підставою для звернення до суду з відповідним позовом того із них, з ким вона проживає.

Судом встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.13, 14).

Сторонами визнано, що діти на даний час проживають з позивачем.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до приписів ст.180 СК України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Законом передбачена рівність такого обовязку.

Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідач працює у військовій прокуратурі Південного регіону України та отримує стабільний дохід, який за період з липня по грудень 2016 року становив 110106,30 грн. (а.с.66), а тому позивачем обґрунтовано заявлено вимогу про стягнення аліментів на утримання дітей саме у частці від доходу відповідача.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

При цьому, згідно з ч.2 ст. 182 Сімейного кодексу України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Як вбачається з роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.17 Постанови від 15.05.2006р. №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Визначаючи розмір аліментів, що підлягають стягненню з відповідача на утримання дітей, суд враховував, що у відповідача є двоє батьків похилого віку, які отримують пенсію у розмірі 2192,04 грн. та 2009,13 грн. (а.с.47, 48), разом з тим у матері відповідача виявлено захворювання меланома (а.с.50, 51, 52), у зв'язку з чим вона потребує додаткових витрат на медичні обстеження (а.с.53), грошове забезпечення відповідача згідно з довідкою Військової прокуратури Південного регіону України (а.с.66) становить в середньому 18 351 грн. на місяць, Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років встановлено у розмірі з 01 січня 2017 року - 1355 грн., з 1 травня - 1426 грн., з 1 грудня - 1492 грн. на місяць, для дітей віком від 6 до 18 років з 01 січня 2017 року - 1689 грн., з 01 травня - 1777 грн., з 01 грудня - 1860 грн. на місяць, а тому суд прийшов до висновку, що аліменти у розмірі 1/3 частки із всіх видів заробітку (доходу) відповідача є достатніми для забезпечення належного утримання обох дітей.

При цьому, суд першої інстанції прийшов до висновку про необґрунтованість заявленої позивачем вимоги про стягнення з відповідача аліментів саме у розмірі 1/2 частки всіх доходів відповідача, оскільки позивачем не представлено суду доказів, що витрати, необхідні для належного утримання дітей перевищують 1/3 частку доходу відповідача. Посилання позивача на ту обставину, що із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчим документом до погашення у повному обсязі заборгованості у разі стягнення аліментів 50% заробітної плати, не свідчить про обовязок відповідача сплачувати аліменти у розмірі ? частки свого заробітку.

Крім цього, судом першої інстанції не взято до уваги посилання позивача на наявність у власності батьків позивача заміського будинку та квартир у Львові та Одесі, оскільки такі не спростовують тієї обставини, що мати відповідача хворіє, що потребує додаткових витрат, а наявність у їх власності квартири у м. Львові жодними доказами не підтверджена.

Безпідставними суд першої інстанції вважав і посилання позивача на ту обставину, що у м. Львові проживає рідна сестра відповідача, яка на відміну від відповідача в змозі допомагати батькам-пенсіонерам, оскільки наведене не звільняє відповідача від обовязку утримувати батьків, якщо такі є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Крім цього, як вбачається з представленої відповідачем довідки (а.с.49), його сестра на даний час перебуває в академвідпусці по догляду за дитиною.

При цьому судом першої інстанції не взято до уваги заперечення відповідача щодо стягнення з нього аліментів у частці із всіх видів його заробітку (доходу), оскільки саме такий спосіб виконання батьками обовязку утримувати дитину передбачений ст.181 СК України. А тому, підстав для стягнення аліментів лише з грошового забезпечення відповідача суд першої інстанції не вбачав.

Відтак, надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам та встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам як матеріального, так і процесуального права, ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, а висновки суду ґрунтуються на їх всебічному аналізі.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07 лютого 2017 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч.3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_7