Справа № 515/1239/17
Провадження № 2/515/1817/17
Татарбунарський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2017 року. Татарбунарський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Семенюк Л.А.

за участю секретаря Унгурян Т.В.

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки адвоката ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3

ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Татарбунари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

21 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить усунути їй перешкоди у праві користування та розпорядження житловим будинком №100, розташованим по вул. Клюшнікова в м.Татарбунари Одеської області, шляхом позбавлення права користування житлом відповідачів, посилаючись на слідуючі обставини.

Згідно договору купівлі-продажу від 09.11.2005 року позивачка є власницею житлового будинку, розташованого по вул. Клюшнікова,100 в м. Татарбунари Одеської області, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.11.2005 року. У вищезазначеному будинку, згідно домової книги для прописки громадян, зареєстровані, крім позивачки, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, - відповідачі по справі, але вони у вказаному житлі не проживають. Відповідач ОСОБА_3 зареєстрований з 30.05.2007 року, але фактично з дати реєстрації по теперішній час не проживає, оскільки мешкає однією сімєю без укладення шлюбу з жінкою за адресою: м. Татарбунари, вул. Трудова, 3-а Одеської області. Відповідач ОСОБА_4 є колишнім чоловіком позивачки, так як рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 27.10.2016 року шлюб між ними був розірваний. З червня місяця 2016 року останній залишив місце свого проживання та виїхав в невідомому напрямку. На неодноразові прохання позивачки знятися з реєстрації, відповідачі не реагують, що дійшло до спору між ними.

Реєстрація відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у будинку позивачки порушує право останньої розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд, тому вона звернулась з вказаним позовом до суду.

Представник позивачки адвокат ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, але надав заяву з проханням справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі (а.с.37).

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, але надав до суду заяву з проханням заслухати справу у його відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечує (а.с. 38).

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не зявився. Відповідно до довідки відділу адресно-довідкової роботи від 28.08.2017 року (а.с.28), ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_2. Судові повістки, відповідно до вимог абз.3 ч.5 ст.74 ЦПК України надсилалися відповідачу за адресою його місця проживання, зареєстрованому у встановленому законом порядку і отримані ним завчасно відповідно до вимог ч.3,8 ст.74 ЦПК України, що підтверджується надісланими до суду повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с.31,35). ОСОБА_4 причини своїх неявок суду не повідомив, заяви про розгляд справи в його відсутність або заперечення проти позову суду не надав. Крім того, ним не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростовування доводів позивача.

Згідно з частиною 2 статті 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

З огляду на належне сповіщення позивачки та відповідачів про дату, час та місце розгляду справи, надходження від них заяв про розгляд справи без їх участі, суд вважає можливим розглянути зазначену цивільну справу без участі сторін.

При цьому, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами частини 2 статті 197 ЦПК України, не здійснюється.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Дослідивши матеріали справи, суд вбачає правові підстави для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 09.11.2005 року ОСОБА_1 придбала житловий будинок у ОСОБА_5, який розташований по вул. Клюшнікова, 100 в м. Татарбунари Одеської області (а.с.5).

З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №8923583 від 11.11.2005 року слідує, що ОСОБА_1 є власницею житлового будинку, розташованого по вул. Клюшнікова, 100 в м. Татарбунари Одеської області, на підставі договору купівлі-продажу №5266 від 09.11.2005 року, завіреного Татарбунарською державною нотаріальною конторою (а.с.12).

Із копії домової книги (а.с.6-8) вбачається, що відповідачі - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровані ІНФОРМАЦІЯ_4.

Копією посвідки на постійне проживання серії ОД №12489 (а.с.13 зв.) підтверджується, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі Закону України «Про імміграцію» в 2009 році вибув із республіки Молдова в Одеську область.

Відповідно рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 27.10.2016 року (а.с.15-16), шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірваний, після розірвання шлюбу позивачці залишено дошлюбне прізвище «Аврам».

Згідно свідоцтва про народження виданого ЗАЦС м. Басарабяска, республіка Молдова, и/н 638, серія NA-V№1089007 від 08 вересня 2006 року (перекладений українською мовою з румунської та російської мов) (а.с.17), батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 є ОСОБА_4 та ОСОБА_1.

Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло.

Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Статтею 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-ІV від 11.12.2003 року зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення прав власності та житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою), свідоцтва про смерть тощо.

Відповідно до п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обовязків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Згідно п.1 ст.8 вказаної Конвенції, кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Пункт 2 ст.8 цієї Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим.

Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб.

Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, судом з достовірністю встановлено, що позивачка є власницею житлового будинку №100, по вул. Клюшнікова в м. Татарбунари Одеської області, згідно договору купівлі-продажу (а.с.5) та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.12). Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані у належному позивачці будинку, але більше року проживають за іншими адресами, добровільно знятись з реєстрації не бажають, чим створюють ОСОБА_1 перешкоди у праві користування своєю власністю.

Вказані обставини та аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави зробити висновок, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення відповідача (який відсутній за місцем реєстрації більше року) права користування житлом.

За встановлених обставин, які підтверджуються дослідженими судом належними та допустимими доказами, за відсутності заперечень відповідача ОСОБА_4, суд вважає, що право власника має бути захищено судом. А тому, враховуючи визнання позову відповідачем ОСОБА_3 (а.с.38), не проживання відповідачів за місцем реєстрації без поважних причин понад один рік, вимоги позивачки про усунення їй перешкод у праві користування житлом шляхом позбавлення відповідачів права користування житлом, підлягають задоволенню, як основані на законі, що надасть можливість позивачці ОСОБА_1 розпоряджатися та користуватися своїм будинком на власний розсуд. Рішення суду про визнання особи втратившою право користування житлом, відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», є підставою для зняття цієї особи з реєстраційного обліку.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.16, 319, 391, ч.2 ст.405 ЦК України, ст.ст.58-60, 213-215 ЦПК України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-ІV від 11.12.2003 року, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6 /паспорт серії КМ №998750 виданий Татарбунарським РС ГУДМС в Одеській області 05.04.2016 року/, у праві користування житлом, шляхом позбавлення ОСОБА_3, ОСОБА_4 права користування житловим будинком №100, розташованим по вул. Клюшнікова в м. Татарбунари Одеської області.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Татарбунарський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну.

Суддя Семенюк