У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шимків С.С., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

за участі: відповідача і представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 20 квітня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості і зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про захист порушеного права споживача фінансових послуг та визнання недійсним кредитного договору,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року в суд звернулося Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк" (далі - ПАТ "УкрСиббанк" або банк) з позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Мотивуючи позов, банк посилався на порушення відповідачами права позивача на повернення кредитних коштів разом із процентами за користування ними.

У грудні 2015 року ОСОБА_1, заперечуючи проти первісного позову, подала зустрічний позов, де вимагала визнати порушеним її право як споживача фінансових послуг ПАТ "УкрСиббанк" та визнати недійсним кредитний договір №0 від 12.12.2007 року, що укладений між ними.

22 грудня 2015 року даний позов об'єднано із первісним в одне провадження.

Рішенням Рівненського міського суду від 20 квітня 2017 року позов банку задоволено повністю:

Стягнуто із ОСОБА_1 (ідент. номер НОМЕР_1) і ОСОБА_2 (ідент. номер НОМЕР_2) солідарно на користь ПАТ "УкрСиббанк" 58 768, 86 доларів США основного боргу, 2 747, 15 доларів США прострочених відсотків та 13 779, 70 гривень пені.

Стягнуто із відповідачів на користь банку по 1 837 гривень судового збору з кожного.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до банку про захист порушеного права споживача фінансових послуг та визнання недійсним кредитного договору залишено без задоволення.

На рішення суду ОСОБА_1, вважаючи його незаконним і необґрунтованим, подала апеляційну скаргу, де покликалася на неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також незастосування норм закону, які підлягали застосуванню при вирішенні справи та ухваленні рішення.

На її обґрунтування зазначала про залишення без уваги вимог ч.ч. 3, 4 ст. 10, ч. 1 ст. 60, ч. 1 ст. 159, ч. 1 ст. 179, п. 6 ч. 2 ст. 119, ст.ст. 213-214 ЦПК України щодо повноти та об'єктивності з'ясування усіх обставин у справі, перевірки їх доказами, а також сприяння судом сторонам у встановленні обставин.

Вважає відсутнім вільне волевиявлення позичальника на укладення кредитного договору, введення банком споживача в оману щодо істотних умов договору. Судом не враховано положення ч. 3 ст. 203, п. 4 ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 15 ч. 2 ст. 11, п. 2 ч.1, ч. 2, ч. 1 п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року у справі №15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг), роз'яснень п. 16 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин".

Банком було обмануто позичальника, що слід розуміти таку поведінку, за допомогою якої особа викликає в іншої неправильне уявлення (вводить її в оману) свідомо щодо обставин, які мають істотне значення, з метою вчинення правочину. Тобто обман, в її розумінні, це дія на процес формування волі особи. Кредитодавець умисно замовчав про факти, які мають істотне значення для споживача, суттєво впливають на його волевиявлення та можуть перешкодити вчиненню правочину, що в їх сукупності є ознаками омани, під впливом якої волевиявлення споживача не є вільним і не відповідає його внутрішній волі.

Окрім того, в ході вивчення та аналізу матеріалів кредитного договору встановлено, що в його змісті є відсутніми передбачені імперативними нормами законодавства обов'язкові умови, які необхідні для його укладення. Тобто це - згода за всіма іншими істотними умовами кредитного правочину, в т.ч. порушення положень ч. 3 п. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", ч. 1 ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Вважає, що сукупність наведених обставин стверджується висновком судово-економічної експертизи №259/16 від 16.12.2016 року, яким встановлено, що під час укладення кредитного договору банком було занижено реальну вартість ціни кредиту та фінансової послуги, що є підтвердженням існування свідомого приховування сум абсолютного значення подорожчання кредиту за договором. Тому кредитний договір, на її думку, є недійсним з моменту вчинення.

З викладених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове - про відмову в задоволенні позову ПАТ "УкрСиббанк" та задоволення зустрічного позову.

У запереченнях на апеляційну скаргу банк, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції правильно виходив із його доведеності та обґрунтованості, адже ОСОБА_1 порушено право ПАТ "УкрСиббанк" на повернення за договором кредиту кредитних коштів і процентів за користування кредитом. Оскільки кредитні зобов'язання забезпечено порукою ОСОБА_2, тому заборгованість стягнуто солідарно з обох відповідачів на користь банку.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд урахував відсутність правових та фактичних підстав для захисту прав споживача і визнання кредитного договору недійсним.

Як установлено судом, 12 грудня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" (після зміни назви - ПАТ "УкрСиббанк") та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого остання отримала 64 000 доларів США кредитних коштів терміном до 10 вересня 2017 року зі сплатою 12, 4 відсотків річних за користування кредитом (т. 1, а.с. 4-10).

Порядок оплати кредитної заборгованості здійснюється відповідно до розділу 1 кредитного договору і проводиться в строки за графіком погашення кредиту (додаток №1 до кредитного договору), який є невід'ємною частиною кредитного договору.

За умовами п. 1.2.2. кредитного договору позичальник зобов'язався повернути суму кредиту та сплатити проценти, штрафи та інші платежі згідно з договором на рахунок НОМЕР_3, що відкритий у банку.

З метою повернення кредитних коштів того ж числа між банком і ОСОБА_2 укладено договір поруки №164679, за яким поручитель поручився перед кредитором разом із позичальником відповідати в разі невиконання чи порушення кредитних зобов'язань (т. 1, а.с. 11-12). Його відповідальність полягає у тому ж обсязі, що й боржника, за всіма зобов'язаннями останнього за кредитним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору. Відповідальність поручителя та боржника є солідарною.

Вважаючи, що позичальник порушив право банку на своєчасне і належне повернення одержаних кредитних коштів разом зі сплатою процентів за користування ними, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 6 серпня 2015 року складається із 58 768, 86 доларів США, з яких 56 021, 71 доларів США - основна заборгованість (тіло кредиту), 2 747, 15 доларів США - прострочених відсотків та 13 779, 70 гривень пені, у серпні 2015 року ПАТ "УкрСиббанк" звернулося до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 із позовом про солідарне стягнення заборгованості за кредитом (т. 1, а.с. 1-3).

Відповідно до ст.ст. 1054, 1050, 526, 527, 530 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ч. 1 ст. 553, ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником свого обов'язку перед кредитором.

У разі порушення зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором.

Заперечення відповідачів проти позову не ґрунтуються на належних і переконливих доказах у справі, виходячи з такого.

Правовою позицією, що висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 листопада 2012 року у справі №6-122цс12, встановлено, що за змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Наявність вини позичальника, який одержав кредитні кошти за договором та не довів, що вжив усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов'язань за цим договором згідно зі ст. 614 ЦК України, є підставою для покладення на нього цивільно-правової відповідальності за невиконання взятих на себе зобов'язань.

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин застосуванню підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов повністю, стягнувши із відповідачів солідарно 58 768, 86 доларів заборгованості за кредитним договором.

Щодо зустрічного позову, то колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду про необґрунтованість цих вимог відповідача.

Так, відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Як зазначено, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, тощо.

Перевіривши доводи зустрічного позову, суд встановив, що він ґрунтується на ненаданні банком усієї необхідної інформації щодо умов кредитування - як про це вказано у Законі України "Про захист прав споживачів". ПАТ "УкрСиббанк" увів позичальника в оману при отриманні кредитних послуг, що, на її думку, свідчить про нечесну підприємницьку практику.

З розрахунку заборгованості за кредитним договором видно, що позичальником здійснювалося погашення кредиту та відсотків за користування кредитом відповідно до графіка погашення до 16 вересня 2014 року. Викладене дає підстави стверджувати, що волевиявлення ОСОБА_1 як учасника правочину було вільним і відповідало її внутрішній волі.

Згідно із ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про 1.) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2.) кредитні умови, зокрема про: а.) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б.) форми його забезпечення; в.) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в т.ч. між зобов'язаннями споживача; г.) тип відсоткової ставки; ґ.) суму, на яку кредит може бути виданий; д.) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е.) строк, на який кредит може бути одержаний; є.) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж.) можливість дострокового кредиту та його умови; з.) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и.) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і.) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Окрім того, норми ч. 4 цієї статті встановлюють, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1.) сума кредиту; 2.) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3.) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4.) право дострокового повернення кредиту; 5.) річна відсоткова ставка за кредитом; 6.) умови дострокового розірвання договору; 7.) інші умови, визначені законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України у п. 20 своєї постанови №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вбачається, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно зі ст.ст. 11, 10 і 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як правильно з'ясував суд першої інстанції, ОСОБА_1 не було надано будь-яких доказів, які об'єктивно та переконливо засвідчили той факт, що оспорюваний кредитний договір укладено під впливом обману. Тобто дані доводи відповідача не ґрунтуються на вимогах закону і обставинах справи.

Висновок експерта у судово-економічній експертизі №259/16 від 16.12.2016 року частково ствердив обставини, на які посилалася ОСОБА_1, однак нею не доведено, що під час укладення договору банк використав факт свідомого приховування реального розміру відсоткової ставки та абсолютного значення здороження кредиту. Тому відсутні й підстави вважати, що ПАТ "УкрСиббанк" своїми діями (бездіяльністю) увів відповідача в оману.

Частина 7 ст. 23 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачає відповідальність за порушення законодавства про захист прав споживачів, а саме відсутність необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про про продукцію у розмірі тридцяти відсотків вартості одержаної для реалізації партії товару, виконаної роботи, наданої послуги, але не менше п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а у разі, коли відповідно до закону суб'єкт господарської діяльності не веде обов'язків облік доходів та витрат, - у розмірі п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За таких обставин у разі недотримання банком обставини надання повної інформації зазначеною статтею передбачено правові наслідки, які не встановлюють факту визнання кредитного договору недійсним.

З урахуванням наведеного суд зробив обґрунтований висновок, що оспорюваний договір містить всі істотні умови і укладений відповідно до чинного законодавства України. Таким чином, зустрічний позов задоволенню не підлягає.

З такими твердженнями погоджується й колегія суддів.

Щодо доводів апеляційної скарги про незаконність оскаржуваного рішення, то вони спростовуються правильністю висновків суду.

Не можна погодитися і з посиланнями автора скарги на порушення норм процесуального права.

Так, згідно із ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки доказів про такі порушення судом процесуального законодавства ОСОБА_1 надано не було, а апеляційним судом не було здобуто, тому ці доводи є необґрунтованими.

Решта доводів ОСОБА_1 не ґрунтуються на матеріалах справи, а тому не заслуговують на увагу колегії суддів.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Рівненського міського суду від 20 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: