22.09.2017 227/2573/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

22 вересня 2017 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Тимофєєвої Г.Л.,

при секретарі Сухіна О.Ю.,

розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Добропілля цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власницею квартири, яка розташована за адресою: Донецька область, м.Білицьке, вул. Праці, 7/13.

З 07.11.2012 р. у вказаній квартирі зареєстрований її син, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який з квітня 2015 р. у вищезазначеній квартирі не мешкає, виїхав до Російської Федерації. Він більше одного року не проживає в даній квартирі, участі щодо утримання майна не приймає, комунальні послуги не сплачує, участь у спільному побуті не приймає. Отримання такого рішення їй необхідно для зняття відповідача з реєстрації, щоб мати право на оформлення продажу вищезазначеної квартири.

Позивач в судове засідання не зявилась, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просила суд їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не зявився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхом розміщення в газеті «Урядовий Курєр» №163 (6032) від 02.09.2017 р. оголошення про виклик в судове засідання та шляхом оголошення на офіційному сайті Добропільського міськрайонного суду Донецької області (http://dpm.dn.court.gov.ua/sud0514/) та направленням судових повісток за місцем реєстрації. Заяви про розгляд справи за його відсутності не надходило.

Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлений ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, відповідно до ст. 224 ЦПК України дійшов до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Відповідно до договору купівлі продажу квартири серії ВРК №673342 від 16.05.2011 року ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_1 купила у спільну сумісну власність подружжя квартиру номер 13, яка знаходиться в будинку номер 07 по вулиці Соцпраці в місті Білицьке міста Добропілля Донецької області. Квартира складається з двох жилих кімнат житловою площею 28,6 м.кв і допоміжних приміщень. Загальна площа квартири 45,9 м.кв (а.с.4).

Згідно свідоцтва про народження на ім'я ОСОБА_2, відповідача по справі, серії I-HO № 695562 виданого повторно 15 жовтня 2016 року виконавчим комітетом Білицької міської ради м. Добропілля Донецької області у графі мати зазначено - ОСОБА_4 (а.с.6).

Як вбачається з копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища відомості про дружину зазначено як: прізвище до державної реєстрації шлюбу ОСОБА_4, після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_2, власне ім'я, по батькові: ОСОБА_5. Вищезазначений шлюб розірвано на підставі рішення Добропільського районного суду Донецької області від 13.10.2006 року (а.с.7).

Крім того, встановлено, що після розірвання вищевказаного шлюбу позивачка одружилась знову, і отримала прізвище ОСОБА_1, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-НО №068840 від 16.12.2006 р. та копією паспорта серії ВК 357166 виданого Добропільським МРВ ГУМВС України в Донецькій області 02 лютого 2007 року (а.с.3).

З довідки № 701 від 17.08.2017 виданої виконавчим комітетом Білицької міської ради м. Добропілля, вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 з 07.11.2012 р. (а.с.11).

Із долученого до матеріалів справи довідки б/н від 11.09.2017 р. виданої ЧП «БРЕС Надія», ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 з 07.11.2012 р.

Відповідно до акту обстеження матеріально побутового стану від 12.05.2017 складеного депутатом Білицької міської ради ОСОБА_6 гр. ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто відповідач по справі, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, з 2015 року в зазначеній квартирі не проживає, виїхав до Москви (а.с.8).

Відповідно до акту обстеження матеріально побутового стану від 11.09.2017 складеного працівниками ЧП «БРЕС Надія», ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою: м. Білицьке, вул.Праці, 7/13, не проживає з моменту реєстрації тобто з 07.11.2012 р.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Згідно статті 1 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень проти них. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у розгляді справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі щодо яких виникає у сторін спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України встановлені підстави звільнення від доказування, а саме: обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 1 ст.317 ЦК України встановлено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР, відповідно до якої до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сімї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 Житлового кодексу Української РСР.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб.

Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння.

Вивчивши матеріали справи і надані суду докази, встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є зареєстрованим в квартирі позивача, є її сином, з квітня 2015 року у вказаній квартирі не проживає, участі у утриманні квартири не приймає, тому суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, так як реєстрація відповідача порушує права власника квартири та перешкоджає позивачу користуватися своєю власністю в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.317, 319, 321, ЦК України, ст.10, 11, 60, 214-215, 224-226 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування квартирою, розташованою за адресою: Донецька область, м. Білицьке, вул. Праці, (Соцпраці)АДРЕСА_1.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Добропільський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Копію заочного рішення направити сторонам по справі.

Надруковано в нарадчій кімнаті у одному примірнику.

Суддя Г.Л.Тимофєєва

22.09.2017