УхвалА

іменем україни

12 жовтня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Журавель В.І., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Міловська селищна рада Луганської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою її представником - ОСОБА_6, на рішення Міловського районного суду Луганської області від 9 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 28 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2011року ОСОБА_4звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 14 червня 1993 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 7 червня 2011 року їй належить домоволодіння з господарсько-побутовими будівлями і спорудами АДРЕСА_1

Вона вирішила приватизувати присадибну земельну ділянку, на якій розташоване належне їй домоволодіння, проте при замірах цієї ділянки вона дізналась, що її фактична площа не співпадає з документами бюро технічної інвентаризації та генеральними планами, оскільки земельна ділянка зменшена з боку домоволодіння АДРЕСА_2, яке на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 серпня 1996 року належить ОСОБА_5, та домоволодіння АДРЕСА_3, яке належить ОСОБА_7 Унаслідок таких обставин вона позбавлена можливості оформити необхідну документацію для приватизації присадибної земельної ділянки її домоволодіння. Вона звернулась до Міловської селищної ради Луганської області з заявою про наведення меж між суміжними земельними ділянками АДРЕСА_2

Відповідно до протоколу виїзного засідання комісії з розгляду земельних спорів при виконавчому комітеті Міловської селищної ради Луганської області від 24 травня 2011 року, затвердженого рішенням виконавчого комітету селищної ради від 23 червня 2011 року, у результаті фактичних замірів її земельної ділянки та суміжних ділянок, на підставі генеральних планів інвентарних справ, комісія встановила межі суміжних земельних ділянок і вирішила, що межа між земельною ділянкою домоволодіння АДРЕСА_1 по тильній стороні повинна бути перенесена у бік домоволодіння АДРЕСА_4, належного ОСОБА_7, на 20 см.

Позивачка вказувала про те, що ОСОБА_7 погодилась з вищевказаним рішенням комісії і межа була наведена, проте ОСОБА_5 ухилялася від вчинення таких дій, чим порушила її права.

Ураховуючи викладене та уточнені позовні вимоги, ОСОБА_4 просила суд усунути їй перешкоди у користуванні присадибною земельною ділянкою шляхом перенесення межі між земельною ділянкою домоволодіння АДРЕСА_1, з тильної сторони по прямій лінії від фасадної сторони (червона лінія), у бік земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_2, належного відповідачці, на 3 м 40 см. Також, просила зобов'язати ОСОБА_5 забезпечити фактичне перенесення межі на вказану відстань, перемістити на інше місце або знести у разі неможливості перенесення господарсько-побутові будівлі і споруди відповідачки, які розташовані на її земельній ділянці.

Рішенням Міловського районного суду Луганської області від 9 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Луганської області від 28 листопада 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4. - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суди, вірно застосувавши положення ст. ст. 96, 106, 107, 152 ЗК України, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли правильного висновку про те, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів, що є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України), на підтвердження фактичних розмірів спірних земельних ділянок по АДРЕСА_2 а у 2012 році було складено кадастровий план земельної ділянки по АДРЕСА_1 із встановленням (поновленням) меж земельної ділянки із закріпленням межі межовими знаками, який спростовує доводи позивачки щодо зменшення її земельної ділянки.

Крім того, позивачкою при розгляді справи судами першої та апеляційної інстанцій клопотання щодо проведення відповідної судової експертизи для встановлення необхідних фактичних обставин відносно спірних земельних ділянок та доведення факту порушення її прав землекористування, не заявлялося.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником - ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Міловського районного суду Луганської області від 9 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 28 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Д.Д. Луспеник

В.І. Журавель

С.П.Штелик