Ухвала

іменем україни

26 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про відшкодування майнової шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2009 року ОСОБА_3 звернувся до судуз указаним вище позовом, мотивуючи його тим, що 11листопада 1996 року уклав із відповідачами договір позики на суму 12 266 грн зі строком повернення до 11 квітня 1997 року.

Назабезпечення договору у цей же день укладено договір застави належної відповідачам квартири АДРЕСА_1. Оскільки позика ними не була повернута, тому 20 травня 1997 року державним нотаріусом вчинено виконавчий напис про стягнення солідарно з відповідачів 12 513 грн 82 коп.

Судовим виконавцем були проведені прилюдні торги, які не відбулися у зв'язку із відсутністю покупців, і квартира була передана йому (позивачу), на яку 10 грудня 1998 року ним оформлено право власності.

У березні 2000 року рішенням Калуського міського суду Івано-Франківської області дії судового виконавця з проведення прилюдних торгів були визнані неправомірними через допущенні недоліки. Рішенням Калуського міського суду Івано-Франківської області від 19 липня 2002 року Калуській відділ державної виконавчої служби було зобов'язано провести повторні прилюдні торги, усунувши попередні недоліки.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29 грудня 2006 року свідоцтво про право власності, видане йому, визнано недійсним.

На даний час у міському відділі державної виконавчої служби Калуського міського районного управління юстиції перебуває виконавче провадження про стягнення з відповідачів коштів у сумі 12 513 грн за виконавчим написом нотаріуса від 20 травня 1997 року.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 червня 2008 року стягнуто з відповідачів кошти за порушення грошового зобов'язання за період прострочення з 11 квітня 1997 року до 01 квітня 2008 року, проте рішення суду не виконано, борг не повернуто.

Зазначав, що з 01 квітня 2008 року до 01 червня 2009 року відповідачами йому завдано майнової шкоди, пов'язаної з інфляцією та відсотками, яка згідно з аудиторським висновком становить: 9 090 грн 16 коп. - інфляційні втрати, 1 693 грн 06 коп. - 3 % річних, усього 10 783 грн 22 коп.

Крім відповідачів, позичальником та боржником за спільним зобов'язанням є ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Після його смерті всі відповідачі є його спадкоємцями, зокрема мати ОСОБА_4 відповідно до ст. 1261, 1262 ЦК України є спадкоємцем першої черги, а брати ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_7 - спадкоємцями другої черги.

Вважає, що оскільки ОСОБА_10 є спадкоємцем першої черги, проживала разом із сином, то відповідно до ст. 1268 ЦК України вона вважається такою, що прийняла спадщину і також зобов'язана задовольнити його вимоги у розмірі, що відповідає частці ОСОБА_8 у спадщині.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2009 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто із ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 10 783 грн 22 коп. майнової шкоди за невиконання грошового зобов'язання. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 квітня 2014 року рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2009 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_3 у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення судів попередніх інстанцій зазначеним вимогам закону не відповідають.

Судами встановлено, що 07 листопада 1996 року ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_7 узяли у борг у ОСОБА_3 12 266 грн терміном на чотири місяці. Цього ж дня між сторонами був укладений договір застави, згідно з яким заставодержатель надав заставодавцю кредит на суму 12 266 грн за договором позики, а заставодавець забезпечив кредит заставою належного йому на праві власності майна - квартирою АДРЕСА_1.

У зв'язку з невиконанням зобов'язань за договором позики, 20 травня 1997 року державним нотаріусом Калуської міської державної нотаріальної контори було вчинено виконавчий напис, проте борг за договором позики не повернуто.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 червня 2008 року з відповідачів на користь позивача стягнуто 3 % річних від суми 12 266 грн, що становить 4 037 грн, та інфляційні втрати у розмірі 35 099 грн 42 коп. за період з 11 березня 1997 року до 11 березня 2008 року. Зокрема, вказаним рішенням суду з ОСОБА_10 стягнуто 15 654 грн 44 коп. за порушення грошового зобов'язання та 168 грн 54 коп. судових витрат, з ОСОБА_9 - 7 827 грн 20 коп. за порушення грошового зобов'язання та 84 грн 27 коп. судових витрат, із ОСОБА_7 - 7 827 грн 20 коп. за порушення грошового зобов'язання та 84 грн 27 коп. судових витрат, із ОСОБА_5 - 7 827 грн 20 коп. за порушення грошового зобов'язання та 84 грн 27 коп. судових витрат.

Згідно з довідкою міського відділу державної виконавчої служби Калуського міського управління юстиції від 27 травня 2009 року на виконанні у державній виконавчій службі перебуває виконавчий напис нотаріуса від 20 травня 1997 року № 2-915, виданий державним нотаріусом Калуської державної нотаріальної контори про стягнення солідарно з ОСОБА_10, ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_9 на користь ОСОБА_3 12 513 грн 82 коп.

На момент видачі довідки залишок стягнення становить 12 513 грн 82 коп.

Відповідно до аудиторського висновку від 29 травня 2009 року незалежної аудиторської фірми «Аудит-Сервіс ІНС» завдана позивачу інфляцією шкода становить 9 090 грн 16 коп., 3 % річних - 1 693 грн 06 коп.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3 та стягуючи з відповідачів 3 % річних та інфляційні втрати, суд першої інстанції керувався нормами ст. 625 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції, стягуючи інфляційні кошти за час прострочення та 3 % річних, помилково провів їх розрахунок із загальної суми заборгованості, визначеної за рішенням суду, яка включала у себе вже стягнуті за рішенням судів інфляційні кошти за час прострочення і 3 % річних за попередні періоди, та не врахував, що до правовідносин, пов'язаних із виконанням судового рішення про стягнення коштів за порушення грошового зобов'язання, положення ч. 2 ст. 625 ЦК України не застосовуються.

Крім того, суд зазначив, що є помилковим і висновок про те, що після смерті боржника ОСОБА_8 його правонаступник ОСОБА_10 (дружина) зобов'язана задовольнити вимоги кредитора у розмірі, що відповідає його частці у спадщині, оскільки спадкоємці зобов'язані погасити нараховані відсотки і неустойку лише у тому випадку, якщо вони заподіяні позичальникові за життя боржника, а не після його смерті.

Проте у повній мірі з висновком апеляційного суду погодитися не можна, оскільки судом порушені норми процесуального права, а висновки не відповідають фактичним обставинам.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 1 жовтня 2014 року № 6-113цс14, від 06 липня 2016 року № 6-1946цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Так, звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_3 просив стягнути заборгованість із ОСОБА_4 (дружини померлого ОСОБА_8), ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які є спадкоємцями після померлого ОСОБА_8 Предметом даного позову є відповідальність спадкоємців за невиконання зобов'язань спадкодавця за договором позики.

Статті 1216, 1218 ЦК України передбачають, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Кредитор спадкодавця має право висунути вимоги лише до спадкоємців, які прийняли спадщину.

Водночас, у матеріалах справи взагалі відсутні докази про наявність зобов'язань за договором позики саме померлого ОСОБА_8, у якому розмірі, а також докази того, що це зобов'язання ним не виконане.

Відсутні докази й того, що саме відповідачі є спадкоємцями померлого ОСОБА_8, а також суд не з'ясував, у зв'язку із чим є зобов'язаними ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які є спадкоємцями другої черги після померлого ОСОБА_8

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Також не може залишатись в силі рішення суду першої інстанції, оскільки суд взагалі не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а лише послався на преюдиційність фактів, встановлених рішеннями Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 червня 2008 року та 13 червня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_7 про стягнення коштів за порушення грошового зобов'язання.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 11 «Про судове рішення у цивільній справі» (далі - постанова Пленуму), у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

На порушення вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України, як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції повно і всебічно не з'ясували фактичних обставин справи щодо заявлених позовних вимог, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги та заперечення сторін, та якими доказами вони підтверджуються, що має суттєве значення для правильного вирішення спору.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що ухвалені у справі судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2009 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 квітня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта