Справа № 203/376/17
Провадження № 2/0203/522/2017
06.03.2017 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Єдаменко С.В.,
при секретарі Заярній А.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом Макаренку Міхай до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет застави та визнання права власності
Вирішуючи питання щодо можливості вирішення спору в порядку цивільного судочинства суд виходить з наступного. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, повязаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.
Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців позивач не був зареєстрований як учасник ТОВ «ЛЕКОПРО» чи ТОВ «ОРГАНІК-ПРОДУКТС» на момент виникнення спірних правовідносин, на день предявлення позову, та на час вирішення спору. За наявними даними, позивач не відноситься до учасників ТОВ «ЛЕКОПРО» чи ТОВ «ОРГАНІК-ПРОДУКТС», що вибув зі складу учасників. Вказані юридичні особи не є стороною у спорі. Згідно наданих до суду документів відсутні відомості про прийняття загальними зборами ТОВ «ЛЕКОПРО» чи ТОВ «ОРГАНІК-ПРОДУКТС» рішення про вступ позивача до складу їх учасників.
При таких обставинах, немає підстав вважати, що спір між позивачем, який ще не набув статусу учасника ТОВ «ЛЕКОПРО» чи ТОВ «ОРГАНІК-ПРОДУКТС» та нинішніми власниками часток в статутному капіталі згаданих підприємств є корпоративним спором, який відноситься до підвідомчості господарських судів. Натомість згідно п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України спори щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних прав, належить до підвідомчості судів загальної юрисдикції. Оскільки позивач як фізична особа предявив позов про звернення стягнення на предмет застави в рахунок виконання зобовязань за договором позики та визнання права власності, справа № 203/376/17 має ознаки такої, що підвідомча загальним судам.
Позов розглядається Кіровським районним судом м. Дніпропетровська за останнім відомим місцем проживання одного з відповідачів ОСОБА_1 згідно ч. 1 ст. 109, ч.ч. 9, 14 ст. 110 ЦПК України (а.с. 25).
Позивач в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду надав заяви про розгляд справи з його відсутності, в яких зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с. а.с.29, 41).
Відповідачі у судове засідання не зявились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути дану цивільну справу у заочному порядку відповідно до вимог Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України.
Враховуючи, що сторони у судове засідання не зявились, справа розглянута без фіксування судового засідання технічними засобами, згідно ч.2 ст.197 ЦПК України.
Суд, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 01 листопада 2016 року між позивачем та відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_1М, ОСОБА_2 було укладено договір позики (а.с. 6 7).
Згідно п. 1 вказаного договору позивач передав, а відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_1М, ОСОБА_2 прийняли у власність сто шістдесят дві тисячі гривень, що за комерційним курсом станом на день укладання договору становить 6 000 доларів США. Відповідно до п.п. 2, 3 договору позики зазначену суму позичальники зобовязуються повернути в строк до 25 грудня 2016 року шляхом передачі грошових коштів з рук в руки позичальника (а.с. 6).
Згідно п. 11 договору позики він вступає в силу і вважається укладеним з моменту його підписання, а також підтверджує факт передачі грошей (а.с. 7).
Того ж дня, 01 листопада 2016 року між позивачем (кредитор), відповідачами ОСОБА_4, ОСОБА_5 (поручителі) та ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_2 (боржники) було укладено договір поруки. За умовами цього договору поручителі солідарно поручаються перед кредитор за виконання боржниками їх зобовязань за договором позики від 01 листопада 2016 року (а.с. 8-10).
Згідно п.2.1. договору поруки поручителі відповідають перед кредитором в тому ж обсязі, що й боржники (а.с. 8).
Згідно п. 5.1.1. договору поруки у разі невиконання боржниками своїх зобовязань за договором позики кредитор має право предявити свої вимоги безпосередньо до поручителя шляхом звернення стягнення на майно, що передається у заставу (а.с. 9).
Крім того, 01 листопада 2016 року між позивачем (заставодержатель) та відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (заставодателі) було укладено договір застави майнових прав (а.с. а.с. 11 13).
Згідно п.1.1. договору застави за цим договором заставодержатель має право у разі невиконання заставодателем свого обовязку за договором, що забезпечується заставою, одержати задоволення за рахунок заставлених майнових прав (а.с. 11).
Предметом застави за договором застави від 01 листопада 2016 року визначені:
Згідно п.1.2. договору застави від 01 листопада 2016 року цим договором забезпечується виконання солідарного обовязку заставодавців за договором позики від 01 листопада 2016 року та договором поруки від 01 листопада 2016 року. Заставою забезпечується вимога щодо повернення заставодержателю грошових коштів, розмір забезпеченого заставою зобовязання становить сто шістдесят дві тисячі гривень (а.с. 11)
Згідно п.2.1. договору застави від 01 листопада 2016 року у разі невиконання обовязку щодо вчасного повернення позики за договором позики заставодержатель набуває право звернення стягнення наступного дня після прострочення виконання вказаного зобовязання. Звернення стягнення на предмет застави відбувається шляхом визнання за заставодержателем права власності на предмет застави за рішенням суду (а.с. 12).
Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. При цьому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок.
Згідно ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики)або таку ж кількість речей того ж роду такої ж якості.
Відповідно до ст. 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмові формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Частиною 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Положеннями ст. 1050 Цивільного кодексу України передбачено, що у випадку, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.
Таким чином у позивача виникло право вимоги грошових коштів в розмірі сто шістдесят дві тисячі гривень.
Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідачами не надано доказів виконання зобовязань за договором позики, позивач вказану обставину заперечує, тому суд приходить до висновку, що грошові кошти позивачу вчасно повернути не були.
Відповідно до вимог ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Статтею 590 Цивільного кодексу України встановлено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 167 Господарського кодексу України та пункту 14.1.90 статті 14 Податкового кодексу України, корпоративні права це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.
Майном, відповідно до статті 190 Цивільного кодексу України, вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.
З аналізу норм чинного законодавства вбачається, що корпоративні права це право власності учасника на статутний капітал (його частку). Корпоративні права є сукупність як майнових, так і немайнових прав, які випливають з власності на акції, частки у статутному капіталі тощо, та включають право на участь в управлінні юридичною особою, а також інші права та правомочності, передбачені законами та статутними документами. Корпоративні права є об'єктом цивільного обороту.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 116 Цивільного кодексу України учасники господарського товариства мають право здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, у порядку, встановленому законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 140 Цивільного кодексу України Товариством з обмеженою відповідальністю є засноване одним або кількома особами товариство, статутний капітал якого поділений на частки, розмір яких встановлюється статутом.
Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 144 Цивільного кодексу України статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю складається із вкладів його учасників. Розмір статутного капіталу дорівнює сумі вартості таких вкладів.
Згідно ст. 147 Цивільного кодексу України учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства. Відчуження учасником товариства з обмеженою відповідальністю своєї частки (її частини) третім особам допускається, якщо інше не встановлено статутом товариства. Учасники товариства користуються переважним правом купівлі частки (її частини) учасника пропорційно до розмірів своїх часток, якщо статутом товариства чи домовленістю між учасниками не встановлений інший порядок здійснення цього права. Купівля здійснюється за ціною та на інших умовах, на яких частка (її частина) пропонувалася для продажу третім особам. Якщо учасники товариства не скористаються своїм переважним правом протягом місяця з дня повідомлення про намір учасника продати частку (її частину) або протягом іншого строку, встановленого статутом товариства чи домовленістю між його учасниками, частка (її частина) учасника може бути відчужена третій особі.
Оскільки рішення про передачу в заставу корпоративних прав ТОВ «ЛЕКОПРО» та ТОВ «ОРГАНІК-ПРОДУКТС» прийнято учасниками, які в сукупності володіють 100 відсотками статутного капіталу вказаних підприємств, а також мають всю повноту прийняття будь-яких рішень від імені товариств, суд приходить до висновку, що звернення стягнення на частки у статутному капіталі вказаних підприємств не порушуватиме прав учасників на переважну купівлю часток і не суперечить законодавству.
Згідно ст. 1 Закону України «Про заставу» застава це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про заставу» предметом застави можуть бути майно та майнові права.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 Закону України «Про заставу» договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів.
Згідно ч.ч. 6, 7 ст. 20 Закону України «Про заставу» звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем, приватним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором.
Оскільки договором застави визначений спосіб звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання в судовому порядку за заставодержателем права власності на предмет застави, саме такий спосіб захисту прав позивача і має бути застосований.
Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_2К, ОСОБА_4А,, ОСОБА_5 визначені кінцевими бенефіціарними власниками (контролерами) вказаних підприємств.
Підприємства не перебувають в стадії припинення чи банкрутства.
Номінальна вартість часток в статутному капіталі зазначених підприємств є співставною з сумою заборгованості відповідачів перед позивачем за договором позики від 01 листопада 2016 року.
Стаття 41 Конституції України зазначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 1 статті 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», яким встановлено, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.
При таких обставинах вимоги позивача про звернення стягнення на предмет застави за договором застави від 01 листопада 2016 року шляхом визнання права власності на частки у статутному капіталі визнання права власності ТОВ «ЛЕКОПРО» та ТОВ «ОРГАНІК-ПРОДУКТС» підлягають задоволенню.
Суд вважає за необхідне розподілити судові витрати (а.с. 1) за результатами розгляду справи з урахуванням положень ст. 88 ЦПК, а саме стягнути з кожного з відповідачів на користь позивача судовий збір в рівній частці з кожного.
На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 116, 140, 144, 147, 203, 204, 215, 328, 392, 526, 572, 590, 1046, 1047, 1049, 1050 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 4,13, 20 Закону України «Про заставу», ст.ст. 10, 11, 60, 79, 88, 212, 213, 215 ЦПК України, суд,
Позов Макаренку Міхай до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет застави та визнання права власності задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_3, адреса: АДРЕСА_1 на користь Макаренку Міхай, номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, адреса: Республіка Молдова, м. Калушани, вул. 3-й провулок Пушкіна, буд. 25 витрати по сплаті судового збору в розмірі 324 (триста двадцять чотири) грн. 00 коп.
Стягнути з ОСОБА_2, адреса: АДРЕСА_2 на користь Макаренку Міхай, номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, адреса: Республіка Молдова, м. Калушани, вул. 3-й провулок Пушкіна, буд. 25 витрати по сплаті судового збору в розмірі 324 (триста двадцять чотири) грн. 00 коп.
Стягнути з ОСОБА_4, адреса: АДРЕСА_3 на користь Макаренку Міхай, номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, адреса: Республіка Молдова, м. Калушани, вул. 3-й провулок Пушкіна, буд. 25 витрати по сплаті судового збору в розмірі 324 (триста двадцять чотири) грн. 00 коп.
Стягнути з ОСОБА_5, адреса: АДРЕСА_4 на користь Макаренку Міхай, номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, адреса: Республіка Молдова, м. Калушани, вул. 3-й провулок Пушкіна, буд. 25 витрати по сплаті судового збору в розмірі 324 (триста двадцять чотири) грн. 00 коп.
Стягнути з ОСОБА_1, адреса: АДРЕСА_5 на користь Макаренку Міхай, номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, адреса: Республіка Молдова, м. Калушани, вул. 3-й провулок Пушкіна, буд. 25 витрати по сплаті судового збору в розмірі 324 (триста двадцять чотири) грн. 00 коп.
Заочне рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. ст. 223, 233 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його ухвалення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення також може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Суддя С.В. Єдаменко