Ухвала

іменем україни

01 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до відділу культури і туризму Рівненської районної державної адміністрації, Заборольської сільської ради Рівненського району Рівненської області, начальника відділу культури і туризму Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою Заборольської сільської ради Рівненського району Рівненської області на рішення апеляційного суду Рівненської області від 03 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним вище позовом, у якому просив визнати незаконним та скасувати наказ від 04 січня 2016 року № 1-к про звільнення його з роботи, поновити на посаді завідувача клубом с. Забороль Рівненського району Рівненської області, стягнути з Заборольської сільської ради Рівненського району Рівненської області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 28 грудня 2015 року він звернувся до Заборольського сільського голови із заявою щодо погодження відпустки як почесному донору. Замість отриманого погодження сільський голова примусив його написати заяву про припинення трудового договору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Зрозумівши, що у подальшому його можуть звільнити з роботи, він написав іншу заяву, у якій просив припинити протиправні дії Заборольського сільського голови, а також просив не розглядати і не приймати до уваги раніше написану заяву про припинення трудового договору.

Однак начальник відділу культури та туризму Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області видав наказ від 04 січня 2016 року № 1-к, яким звільнив його (позивача) з роботи.

Оскільки він не мав наміру звільнятися з роботи, на нього був вчинений психологічний тиск, просив позов задовольнити.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 26 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 03 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано звільнення ОСОБА_3 з посади завідувача клубом с. Забороль Рівненського району Рівненської області незаконним.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді завідувача клубом с. Забороль Рівненського району Рівненської області з 04 січня 2016 року.

Стягнуто з Заборольської сільської ради Рівненського району Рівненської області на користь ОСОБА_3 14 225 грн 40 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішення у частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання.

У касаційній скарзі Заборольська сільська рада Рівненського району Рівненської області, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення місцевого суду.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Підставами припинення трудового договору відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України є угода сторін.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про судову практику розгляду судами трудових спорів», судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Судом установлено, що ОСОБА_3 працював на посаді завідувача клубом с. Забороль Рівненського району Рівненської області.

28 грудня 2015 року він написав заяву на ім'я начальника відділу культури та туризму Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області, у якій просив припинити трудовий договір за згодою сторін з 04 січня 2016 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Зазначена заява була погоджена Заборольським сільським головою Рівненського району Рівненської області і 28 грудня 2015 року зареєстрована за № 417-03/05-15 у відділі культури та туризму Рівненської районної державної адміністрації.

У подальшому ОСОБА_3 відкликав раніше подану заяву про звільнення з посади як таку, що була написана під тиском, і ця заява 28 грудня 2015 року зареєстрована за № 415-03/05-15 у відділі культури та туризму Рівненської районної державної адміністрації.

Позивач також подав заяву про надання щорічної основної відпустки та додаткової відпустки з 05 січня 2016 року у зв'язку з терміновим санаторно-курортним лікуванням на ім'я начальника відділу культури та туризму Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області, яка зареєстрована за № 416-03/05-15 у відділі культури та туризму Рівненської районної державної адміністрації.

Наказом начальника відділу культури та туризму Рівненської районної державної адміністрації від 04 січня 2016 року № 1-к припинено трудовий договір і звільнено ОСОБА_3 з посади завідувача клубом с. Забороль Рівненського району Рівненської області на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що звільнення позивача проведене відповідно до вимог чинного законодавства, підстав для його поновлення на роботі немає.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що звільнення позивача проведено з порушенням норм трудового законодавства. Суд зазначив, що між сторонами не було досягнуто домовленостей на звільнення ОСОБА_3, оскільки заява про звільнення з роботи за угодою сторін не була погоджена із роботодавцем до того, як надійшла заява про її відкликання, а тому не потрібно взаємної згоди на анулювання домовленості щодо звільнення ОСОБА_3 за п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Проте з висновком апеляційного суду погодитися не можна з таких підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 11 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 просив визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення його з роботи, виданий начальником відділу культури та туризму Рівненської районної державної адміністрації, поновити на раніше займаній посаді та стягнути з Заборольської сільської ради Рівненського району Рівненської області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Апеляційний суд, визнаючи звільнення позивача незаконним, поновлюючи його на посаді завідувача клубом с. Забороль Рівненського району Рівненської області та стягуючи із Заборольської сільської ради Рівненської області середній заробіток за час вимушеного прогулу, не встановив розмежування повноважень між відділом культури і туризму Рівненської районної державної адміністрації та Заборольським сільським головою Рівненського району Рівненської області.

Крім того, апеляційний суд розглянув спір за відсутності у матеріалах справи наказу про прийняття позивача на посаду завідувача клубом с. Забороль Рівненського району Рівненської області, копії його трудової книжки, Положення про відділ культури і туризму Рівненської районної державної адміністрації, зазначені вище документи не витребував та не надав їм ніякої оцінки.

Між тим, відсутність цих документів унеможливлює перевірити повноважність особи, яка видала наказ про звільнення, умови, за яких позивач був прийнятий на вказану вище посаду.

Наведене свідчить, що апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, не надав належної правової оцінки доказам і доводам сторін.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу ІVПорядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку).

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-648цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Вирішуючи спір, апеляційний суд на зазначені вище положення закону уваги не звернув, розраховуючи суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходив із того, що середньоденна заробітна плата позивача становить 135 грн 48 коп., що суперечить довідці, виданій Заборольською сільською радою Рівненського району Рівненської області від 25 січня 2016 року (а. с. 73).

Так, апеляційний суд, застосовуючи положення Порядку при визначенні розміру середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, при розрахунку враховував розмір середньоденної заробітної плати на підставі довідки про доходи, виходячи із заробітної плати за два місяці до звільнення (листопад і грудень), та дійшов висновку про те, що ОСОБА_3 має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 14 225 грн 40 коп.

Між тим, із довідки Заборольської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 25 січня 2016 року вбачається, що ОСОБА_3 у грудні 2015 року перебував на лікарняному, ним фактично відпрацьовано неповний робочий місяць.

Апеляційний суд на вказане уваги також не звернув, не навів розрахунку, який би свідчив про те, що середньоденна зарплата ОСОБА_3 становить саме 135 грн 48 коп., невірно застосував Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Крім того, заперечуючи проти позову, Заборольська сільська рада Рівненського району Рівненської області посилалась на те, що ОСОБА_3 добровільно, самостійно ознайомився з наказом про звільнення від 04 січня 2016 року № 01-к та під підпис отримав трудову книжку у день звільнення, про що свідчить його особистий підпис в Журналі обліку та реєстрації трудових книжок.

Поновлюючи позивача на роботі, апеляційний суд зазначені обставини також не перевірив та оцінки їм не надав.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Заборольської сільської ради Рівненського району Рівненської області задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 03 червня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик