У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Гримич М.К., Ткачука О.С., Фаловської І.М.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Державного підприємства «Шахта № 1 «Нововолинська» про стягнення заборгованості за авансовими звітами, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Волинської області від

15 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 21 лютого 1983 року він працював на шахті № 5 «Нововолиська», а з 01 жовтня 2009 року на відокремленому підрозділі Шахтоуправління «Нововолинське» Державного підприємства «Волиньвугілля» електрослюсарем, слюсарем, черговим з ремонту устаткування 5 розряду. 31 січня 2014 року він звільнився з роботи за власним бажанням. Під час роботи на шахті він за власні кошти придбавав матеріали, які використовував у роботі та перемотці електродвигунів. Авансові звіти на придбані матеріали та підтверджуючі документи він здавав у бухгалтерію шахти, яка повертала йому витрачені на закупівлю матеріалів кошти. Однак з вересня

2013 року шахта припинила повернення цих коштів.

Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення йому коштів, витрачених на придбання матеріалів для потреб виробництва, відповідач визнав його вимоги, але гроші не повертав, посилаючись на важкий фінансовий стан підприємства.

Також позивач посилався на те, що за порушення грошового зобов'язання відповідно до ст. 625 ЦК України відповідач має сплатити йому суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь 53 362 грн 24 коп, що становить: 29 123 грн 94 коп. - сума боргу; 1 697 грн 11 коп - 3 % річних; 22 542 грн 13 коп. - інфляційні втрати.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 30 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 15 липня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до вимог ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу або з дня видачі трудової книжки.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 звільнився з роботи за власним бажанням 31 січня 2014 року та про порушення його прав йому було відомо в день звільнення, а тому строк для звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору почався саме з 31 січня

2014 року, проте з позовом він звернувся до суду лише 07 грудня

2015 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), обгрунтовано виходили з того, що між сторонами виникли відносини, що регулюються КЗпП України, а тому позивачем порушено строк звернення до суду.

Доводи касаційної скарги, щодо виникнення між сторонами договірних відносин, зокрема договору доручення, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.

За договором доручення, як це передбачає ст. 1000 ЦК України, одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Предмет договору доручення - це певні юридичні дії, які повірений зобов'язується вчинити від імені і за рахунок довірителя. Наведене визначення предмету договору дає можливість повіреному на підставі договору доручення вчинити юридичні дії від імені довірителя в державних органах.

Проте, як було встановлено в судовому засіданні, позивач не вчиняв від імені і за рахунок відповідача певні юридичні дії, а лише за свої власні кошти придбавав матеріали для підприємства.

Враховуючи, наведені обставини, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що між позивачем і відповідачем виник трудовий спір, а у зв'язку із тим, що ОСОБА_4 пропущений строк звернення до суду за вирішенням трудового спору, суд обгрунтовано відмовив йому задоволенні позовних вимог саме з підстав пропуску строку, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Ухвалу апеляційного суду Волинської області від 15 липня

2016 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: М.К. Гримич

О.С.Ткачук

І.М.Фаловська