АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2017 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 03 липня 2017 року про повернення позивачу позовної заяви у справі за позовом ОСОБА_3 до Держави Україна в особі Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Автобусного парку № 6 про зобов'язання вчинити дії, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 липня 2017 року позов ОСОБА_3 до Держави Україна в особі Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Автобусного парку № 6 про зобов'язання вчинити дії повернуто позивачу.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 03 липня 2017 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що оскаржувана ухвала про повернення позовної заяви постановлена з порушенням норм процесуального права. Вважає, що відмова в прийнятті позовної заяви до розгляду порушує його гарантовані Конституцію України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод права, зокрема, право на належний та ефективний судовий захист. Судом не було враховано положення статей 15, 16, 19, 20 Цивільного кодексу України та статей 1, 2, 5 ЦПК України, якими кожній особі гарантовано право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, зокрема, і шляхом звернення до суду. Посилався на практику Конституційного Суду України, де закріплено, що право кожного на судовий захист є однією з конституційних гарантій реалізації інших прав і свобод, захисту їх від порушень і протиправних посягань, а тому обмеження в реалізації цього права є неприпустимим.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Відповідачі Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Виконавча дирекція Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Автобусний парк № 6 явку своїх представників в судове засідання не забезпечили, про день та час слухання справи судом повідомлялися у встановленому законом порядку, а тому, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутність їх представників.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12 червня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Держави Україна в особі Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Автобусного парку № 6 про зобов'язання вчинити дії.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2017 року позовну заяву ОСОБА_3 було залишено без руху в зв'язку з невідповідністю її вимогам, встановлених ст.ст. 119, 120 ЦПК України, а саме: в позовній заяві чітко не зазначено, які позовні вимоги пред'явлено до кожного з відповідачів, не зазначено виклад обставин, якими ці вимоги обґрунтовуються та не зазначено доказів, які ці обставини підтверджують; до позовної заяви не долучено її копій у кількості, що відповідає кількості осіб, які беруть участь у справі.

30 червня 2017 року до Шевченківського районного суду м. Києва від ОСОБА_3 надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій зазначено, що позивач вважає ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2017 року неправомірною, незаконною і такою, що позбавляє його можливості реалізувати своє гарантоване право на судовий захист. Наполягав, що його позов за своїм змістом відповідає вимогам ст.ст. 119, 120 ЦПК України, він є звільненим від сплати судового збору, а тому, суд повинен прийняти заяву до розгляду та не порушувати його конституційні права.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 липня 2017 року позов ОСОБА_3 до Держави Україна в особі Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Автобусного парку № 6 про зобов'язання вчинити дії повернено позивачу.

Постановляючи дану ухвалу, суд першої інстанції послався на положення ч. 2 ст. 121 ЦПК України, зазначаючи, що ОСОБА_3 вимог ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 03 липня 2017 року не виконав, подана ним заява не усуває визначені судом недоліки, а лише містить заперечення щодо висновків суду про наявність підстав для залишення позову без руху, а тому, позовна заява ОСОБА_3 підлягає визнанню неподаною та поверненню.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не відповідають вимогам цивільного процесуального законодавства.

Так, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно вимог ЦПК України, суддя, отримавши позовну заяву, повинен перевірити дотримання позивачем вимог статей 119 і 120 ЦПК України щодо форми та змісту позовної заяви.

Статтею 119 ЦПК України встановлено, що позовна заява подається в письмовій формі. Даною статтею також встановлено ряд вимог, яким повинна відповідати позовна заява.

Відповідно до вимог статті 121 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, або у випадку не сплати судового збору, постановляє ухвалу про залишення заяви без руху та зазначає недоліки позовної заяви, які позивачу необхідно усунути, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Якщо у встановлений в ухвалі суду строк позивач виконає вимоги ухвали суду, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для залишення позовної заяви ОСОБА_3 без руху слугувало те, що ним не було зазначено, до кого з відповідачів адресована кожна окрема позовна вимога, не зазначено обставин в обґрунтування цих вимог та підтверджуючих їх доказів, не надано копій позовної заяви. В зв'язку з невиконанням позивачем вимоги суду про деталізацію позовних вимог та зазначення додаткових обґрунтувань та підтверджуючих їх доказів, позов було визнано неподаним і повернуто.

Статтею 20 ЦК України встановлено, що право на судовий захист особа здійснює на свій розсуд.

За змістом ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Стаття 119 ЦПК України вимагає, щоб в позовній заяві було зазначено, зокрема, зміст позовних вимог; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування.

При цьому, процесуальне законодавство не встановлює конкретних вимог до способу формулювання позовних вимог та викладу обґрунтувань позову, а суд, на стадії вирішення питання щодо прийняття позовної заяви, не може надавати оцінку змістовності і достатності таких обґрунтувань, оскільки така оцінка надається при розгляді вимог позову по суті.

Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява ОСОБА_3 формально складена з урахуванням норм ст. ст. 119, 120 ЦПК України, та містить всі, визначені даними статтями, обов'язкові реквізити, оскільки в ній зазначено позовні вимоги, з якими позивач звернувся до суду, наведені обґрунтування, виходячи з яких останній вважає, що його право порушене та підлягає захисту, та вказано про існування документів, на підставі яких підлягають встановленню викладені ним обставини. Ряд документів ОСОБА_3 було долучено до позовної заяви.

Суд першої інстанції, при вирішенні питання про прийняття позову, не звернув уваги на те, що стаття 119 ЦПК України не встановлює суворих вимог щодо способу формулювання позовних вимог та викладу обставини, на яких останні ґрунтуються, не врахував, що право на судовий захист особа здійснює на власний розсуд, в зв'язку з чим передчасно дійшов висновку про невідповідність поданого позову вимогам ст.ст. 119, 120 ЦПК України та необхідність викладення заяви в новій редакції, із конкретизацією вимог позову та зазначенням додаткових обґрунтувань.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що до позову ОСОБА_3 було долучено також і його копії з додатками, у кількості, що відповідає кількості відповідачів, що свідчить про безпідставність посилання суду першої інстанції на недотримання позивачем положень ч. 1 ст. 120 ЦПК України.

За таких обставин, оскільки як єдину підставу невідповідності позову ОСОБА_3 вимогам закону щодо змісту та форми суд першої інстанції зазначав недостатню конкретизацію позовних вимог та необхідність їх додаткового обґрунтування, що стосується оцінки доводів позову по суті та не вирішується на даній процесуальній стадії, а тому не свідчить про недотримання положень ст. 119 ЦПК, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про повернення позовної заяви позивачу є передчасним.

За правилом ст. 312 ЦПК України, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_3 є частково обґрунтованими, ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 03 липня 2017 року про повернення позовної заяви постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому, підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 03 липня 2017 року скасувати та передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: