Справа № 405/2443/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.11.2017 року Ленінський районний суд м. Кіровограда в складі

головуючої судді: Шевченко І.М.

при секретарі : Фришко А.Ю.

з участю адвокатів: ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на ? частину квартири та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на квартиру,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом в якому просить в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ним право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1. Позов обґрунтовано тим, що, 01.03.2003 року між ним та відповідачем було укладено шлюб. Від шлюбу вони мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб між ними розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 09.12.2015 року. За період шлюбу ними було придбано квартиру № 83 за адресою м. Кіровоград, вул. Дзержинського, 19, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 22.04.2004 року. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_4 На даний час вони припинили шлюбні відносини, згоди про розподіл спільного сумісного майна подружжя ними не досягнуто, тому виникло питання про поділ майна, що є спільним сумісним майном подружжя.

На підставі викладеного, посилаючись на норми діючого законодавства, просить задовольнити позов.

В свою чергу відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 звернулася в суд із зустрічним позовом про визнання спірної квартири її особистою приватною власністю, придбаною за її власні кошти. Не заперечує проти обставин, зазначених позивачем щодо укладення шлюбу, народження дитини та розірвання шлюбу. Вказує, що дійсно спірна квартира була придбана нею під час шлюбу з позивачем ОСОБА_6 Проте, відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 22.04.2004 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 3460319 від 28.04.2004 року, інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.04.2016 року № 56990553 вона є її особистою приватною власністю. Відповідно до п.2.1 Договору від 22.04.2004 року продаж квартири сторони вчинили за 9 900 грн. Квартира придбана за кошти, отримані від продажу квартири № 5 за адресою м. Кіровоград, вул. Маршала Конєва, 5, корпус 2, що була її особистою приватною власністю та отримана нею у власність до моменту укладення шлюбу. Відповідно до п. 2.1. Договору купівлі-продажу квартири від 30.04.2004 року, довідки приватного нотаріуса Кіровоградського міського нотаріального округу № 270/01-16 продаж квартири сторони вчинили за 26 600 грн. Продаж вищевказаної квартири № 5 за адресою м. Кіровоград, вул. Маршала Конєва, 5, корпус 2, був направлений якраз на придбання квартири № 83 за адресою м. Кіровоград, вул. В. Чміленка (Дзержинського), 19. Розрахунки, виселення та вселення по вищевказаним правочинам проводилось одночасно. Позивач не брав жодної участі у купівлі квартири № 83 за адресою м. Кіровоград, вул. В. Чміленка (Дзержинського) 19, а тому його позовна вимога про визнання права власності на 1/2 частину квартири є безпідставною і такою, що направлена на позбавлення її частини приватної власності - приватної власності подружжя на квартиру, отриманої в період шлюбу. Придбана у шлюбі квартира не є обєктом спільної сумісної власності подружжя у відповідності до ст. 60 Сімейного Кодексу України, ч. 3 ст. 368 ЦК України. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. В даному випадку звернення позивача до суду із позовом про визнання права власності на 1/2 частину квартири, що є її приватною власністю та була придбана за її власні кошти є фактично невизнанням з його боку її титульного права на вищевказаний обєкт нерухомості. Просить визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 ( Дзержинського) в м. Кіровограді, придбаною на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22.04.2004 року. Стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору.

Представники позивача за первісним позовом в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, в задоволенні зустрічних вимог просили відмовити, посилаючись на обставини, зазначені в позовних заявах.

Відповідач за первісним позовом та її представники в судовому засіданні зустрічні позовні вимоги відповідача підтримали, а в задоволенні позовних вимог позивача просили відмовити, посилаючись на обставини, зазначені в зустрічних позовних вимогах.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, нотаріуса ОСОБА_13, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст.20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 ст. 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У відповідності до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який посвідчує його право власності.

Відповідно до пунктів 1, 3 ч. 1 ст.57 Сімейного Кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно ч.1 ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У відповідності до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом встановлено, що 01.03.2003 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований Центральним відділом реєстрації актів громадянського стану Кіровоградського обласного управління юстиції, актовий запис № 89. Від даного шлюбу сторони мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 09.12.2015 року. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 22 квітня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_14 та зареєстрованого в реєстрі за № 2494, вбачається, що ОСОБА_4 купила за 9 900 грн. квартиру за № 83 , що знаходиться в будинку за номером 19, розташованому по вул. Дзержинського в місті Кіровограді, квартира двокімнатна, загальною площею 47,4 кв.м, у тому числі житловою площею 25,3 кв.м. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 30.04.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_15 та зареєстрованого в реєстрі за № 717 вбачається, що ОСОБА_4 продала однокімнатну квартиру загальною площею 38,76 кв. м., житловою площею 18,9 кв.м. за адресою АДРЕСА_3, яка належала їй на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_16І від 13 листопада 2002 року.

Вказані обставини визнаються сторонами по справі, а тому вважаються судом доведеними.

У відповідності до п.2.1 договору від 30.04.2004 року зазначено, що продаж вищевказаної квартири за домовленістю сторін вчиняється за 26 600 грн., які були одержані продавцем від покупця під час оформлення цього договору, оскільки сторони встановили, що умови договору щодо сплати ціни договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладання ( ч.3 ст.631 ЦК України).

Згідно ч.3 ст. 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладання.

У відповідності до п. 4.9 Договору купівлі-продажу квартири від 30.04.2004 року за адресою АДРЕСА_3 встановлено, що чоловік продавця ОСОБА_4 гр. ОСОБА_6 у своїй заяві, дає згоду на продаж зазначеної квартири, яка являється особистою власністю дружини.

Суду надано письмовий нотаріально посвідчений договір від 21.02.2017 року про внесення змін до договору купівлі-продажу квартири від 30.04.2004 року з якого вбачається, що дві сторони договору - ОСОБА_4 та ОСОБА_7 внесли зміни в п. 2.1 Договору купівлі-продажу від 30.04.2004 року за реєстровим № 717 і виклали його в новій редакції: продаж квартири вчиняється за домовленістю сторін за 26 600 грн., які продавець одержав від покупця до підписання цього договору, а саме 22.04.2004 року. Вказаний договір є невід'ємною складовою частиною договору від 30.04.2004 року.

Згідно ст. 651 ЦК України, договір може бути розірваний або змінений лише за згодою сторін або за рішенням суду.

Сторони по договору за взаємною згодою сторін вирішили його змінити, на що мали право, нотаріально вказаний договір посвідчено, що відповідає приписам ст. 657 ЦК України. В судовому порядку договір про внесення змін не оскаржувався, тому він приймається судом як належний доказ.

Вказані обставини в судовому засіданні підтвердив свідок ОСОБА_7, який пояснив, що купував квартиру у ОСОБА_4, так як живе з нею на одному поверсі, в одному під»їзді, кошти передавав раніше, так як вони були необхідні їй для купівлі квартири для себе. Квартира була в хорошому стані, мались і інші претенденти на купівлю, а тому він був зацікавлений в покупці. ОСОБА_17 не бачив, він ні з ким навіть не вітався, при вчиненні правочину його також не було.

Відповідно до п. 44 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, яка діяла в період укладення договору, встановлював, що наявність згоди другого подружжя зазначається в тексті договору з посиланням на реєстровий номер, за яким ця згода посвідчена, та дату її посвідчення.

З тексту договору купівлі-продажу від 22.04.2004 року вбачається, що такі дані в договорі не зазначені, що свідчить про відсутність такої заяви.

Свідок ОСОБА_9, який продав разом з дружиною квартиру, в судовому засіданні підтвердив той факт, що ОСОБА_3 не був присутнім при укладенні договору у нотаріуса, не оглядав квартиру і взагалі він його ніколи не бачив.

З відповіді Мінюсту України від 26.12.2016 року на лист, направлений до НАБУ, договір купівлі-продажу квартири від 22.04.2004 року був посвідчений за реєстровим номером 2494, за тим же номером була зареєстрована заява ОСОБА_3, незважаючи на те, що в самому реєстрі вона зареєстрована за № 2493, в заяві неправильно вказано ОСОБА_18 замість Олексіївна.

Допитана в судовому засіданні нотаріус ОСОБА_13 пояснила, що договір укладався в 2004 році, від ОСОБА_6 відбирала заяву в свій вільний час, до укладення договору, перевіряла факт перебування у шлюбі по його паспорту, а потім і по свідоцтву, що не протирічить законодавству. Про згоду ОСОБА_6 на купівлю квартири повідомила ОСОБА_4, але заяву їй не показувала, не було такої необхідності, так як вона не вбачала спору з цього приводу, так як квартира придбана в шлюбі. В період укладання договору позивач не був присутнім. Як пояснила нотаріус, були два варіанти таких стандартних заяв, вона вибрала такий, що з її погляду підходив до даної ситуації. Виправлення в договорі на той час допускались.

Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_6 не може бути доказом придбання квартири за спільні кошти, так як її відповідач не бачила і не оспорювала до того часу, поки вона не була долучена до справи.

Із матеріалів справ вбачається, що доходи сторін щомісяця були меншими від прожиткового мінімуму. Посилання представників позивача щодо накопичення ним коштів на придбання квартири не підтверджуються в судовому засіданні. Як посилаються представники позивача на час купівлі квартири позивач був єдиною особою, що утримувала сім'ю, так як його дружина перебувала в декретній відпустці, він працював та займався репетиторством.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 підтвердили, що їх діти брали додаткові уроки у ОСОБА_6, який викладав англійську мову в 11 школі та був викладачем дітей. Зокрема, свідок ОСОБА_10 пояснила, що додаткові уроки син брав з 2002 року по 2004 рік, двічі на тиждень, одне заняття коштувало 5 доларів. Свідок ОСОБА_11 пояснила, що додаткові уроки син брав в період з вересня 2004 року по 2009 рік, двічі на тиждень, одне заняття коштувало 5 доларів США. Свідок ОСОБА_12 зазначила, що додаткові уроки брались з 2003 по 2004 роки три рази в неділю, заняття коштувало 5 доларів США. Всі свідки підтвердили, що крім їх дітей додаткові уроки брали і інші діти, близько 6-7 чоловік.

Яка була загальна сума доходу відповідача і як він нею розпорядився свідки не вказали. Представниками позивача також не надано будь-яких доказів щодо отримання додаткових доходів позивачем, а тому суд приходить до висновку про недоведеність зв»язку між репетиторством позивача та придбанням квартири.

Суд приходить о висновку і про недоведеність можливості придбати квартиру за кошти, отримані на весіллі за рік до придбання квартири. Як показала, допитана в судовому засіданні, свідок ОСОБА_8, молодим дарувались як подарунки, так і кошти, всього гостей було близько 20 осіб, в той час у людей не було грошей, тому вони не могли подарувати кошти на квартиру, на весіллі ніхто не проголошував, що дарує кошти на квартиру.

Крім того, судом критично ставиться до пояснення представника позивача, що кошти, отримані ОСОБА_4 за придбання квартири були витрачені її батьками на придбання земельної ділянки. Як пояснила відповідач у її власності ніколи не було земельної ділянки, а батьки і самі мали змогу здійснити такий правочин. Як пояснив представник ОСОБА_4 ОСОБА_19, який є батьком відповідачки, він працював. Має трудовий стаж 32 роки і мав змогу купити земельну ділянку.

Суд приходить до висновку, що доводи позивача про спільну сумісну власність - квартиру АДРЕСА_4 не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до пунктів 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Враховуючи вищевикладене і те, що позивачем ОСОБА_6 до матеріалів справи не надано жодних доказів, які б підтверджували, що спірна квартира набута під час шлюбу в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти колишнього подружжя, а також, що позивачем були понесені відповідні грошові витрати у створенні даного майна, суд приходить до висновку, що 22.04.2004 року ОСОБА_4 придбана спірна квартира за № 83, що знаходиться в будинку № 19, розташованому по вул. Віктора Чміленка (Дзержинського) в місті Кіровограді, за кошти, які вона отримала від покупця за домовленістю до укладання договору купівлі - продажу квартири від 30.04.2004 року за адресою АДРЕСА_5, яка належала відповідачу на праві особистої приватної власності, тому необхідно визнати за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_6 (Дзержинського), а в задоволенні позовних вимог позивачу ОСОБА_6 про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири повинно бути відмовлено.

У відповідності до статей 79, 88 ЦПК України, Закону України « Про судовий збір » підлягає стягненню з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір в розмірі 2000 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на ? частину квартири відмовити

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на квартиру задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1) право приватної власності на квартиру АДРЕСА_7, придбану відповідно до договору купівлі-продажу від 22.04.2004 року і посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_13 за реєстровим № 2494.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2) на користь ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1) судові витрати по справі в сумі 2 000 грн.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Кіровоградської області через Ленінський районний суд м. Кіровограда протягом десяти днів.

Суддя Ленінського районного

суду м. Кіровограда І. М. Шевченко