Справа № 152/1268/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2017 року Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого: судді Соколовської Т.О.,

при

секретарі судового засідання Годованюк І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді Вінницької області в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

встановив:

29.08.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Шаргородського районного суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 10000 грн. боргу за договором позики, укладеним між ним та відповідачем 16.08.2015 року, пені в сумі 4179,41 грн. та судових витрат по сплаті судового збору.

У обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що 16.08.2015 року в м. Києві між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від нього в позику грошові кошти в розмірі 10000 грн., зі строком повернення до 20.08.2015 року.

Позика була укладена в письмовій формі у вигляді розписки від 16.08.2015 року, яку відповідач написав власноручно.

Станом на 22.08.2016 року відповідач зобов'язання за договором позики не виконав, грошові кошти не повернув, зустрічі з ним уникає, на телефонні дзвінки не відповідає.

У розписці відповідачем зазначено, що у випадку прострочення платежу, він зобов'язується відшкодувати пеню у розмірі 1000 грн. за кожен день прострочення.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань", розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Станом на 22.08.2016 року, відповідачем не виконані взяті на себе зобов'язання з повернення коштів, що призвело до порушення його майнових прав.

Отже, відповідач зобовязаний повернути позивачу суму коштів в розмірі 10000 грн. та сплатити неустойку у вигляді пені в розмірі 4179,41 грн.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_3, що діє на підставі договору про надання правової допомоги № NРО711-YМВ від 07.11.2016 року (а.с.50-54), не зявилися. Відповідно до заяв, що надійшли до суду 21.11.2016 року, 23.01.2017 року (а.с. 37, 210-211) позивач просить проводити розгляд справи у його та його представника відсутності у звязку з неможливістю зявитися в судове засідання, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_4 в судові засідання 16 лютого, 10 березня 2017 року не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце судового розгляду справи, про що свідчать розписки про вручення їм судових повісток (а.с.235, 244, 245), причини неявки суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи з поважних причин чи розгляд справи у їх відсутності не надходило. За вказаних обставин суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача та його представника на підставі наявних в ній доказів (ч.4 ст.169 ЦПК України). У судових засіданнях 22.11.2016 року та 13.12.2016 року представник відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_4 позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 кошти, які отримав в борг, відповідно до розписки від 16.08.2015 року шляхом перерахування всієї суми боргу на рахунок позивача в ПАТ КБ «ПриватБанк».

Вирішуючи спір, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно розписки від 16.08.2015 року, ОСОБА_2 одержав від ОСОБА_1 позику в сумі 10000 гривень із зобовязанням повернення коштів 20 серпня 2015 року (а.с.6, 59).

Вказана розписка підтверджує факт отримання відповідачем ОСОБА_2 від позичальника ОСОБА_1 10000 гривень та волевиявлення боржника - відповідача ОСОБА_2, у точно визначений строк, а саме до 20.08.2015 року повернути позичені гроші. Розписка написана власноручно відповідачем, засвідчена його підписом, з зазначенням серії та номера його паспорта АТ 049520, виданого Шаргородським РВ УМВС України у Вінницькій області 05.09.2013 року та дати отримання ним коштів в сумі 10000 гривень 16.08.2015 року.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_4, не заперечуючи факту отримання в борг від позивача 16.08.2015 року грошових коштів в сумі 10000 грн., заперечував наявність боргу в сумі 10000 грн., посилаючись на те, що ОСОБА_2 повернув борг позивачу шляхом перерахування коштів на його банківський рахунок в ПАТ КБ «ПриватБанк»

За клопотанням представника відповідача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_4, ухвалою суду від 22.11.2016 року було задоволено клопотання про витребування доказів. Витребувано з ПАТ КБ "ПриватБанк" інформацію про рух коштів на картковому рахунку ОСОБА_1 в період з липня по листопад 2015 року, на який, як запевняв суд представник відповідача, ОСОБА_2 перерахував суму позики (а.с.42).

На вимогу суду ПАТ КБ "ПриватБанк" надало інформацію про рух коштів на рахунку позивача в період з 01.07.2015 року по 30.11.2015 року (а.с.76 201). Із банківської виписки по рахунку ОСОБА_1 вбачається, що в період з 16.08.2015 року по 30.11.2016 року відповідач ОСОБА_2 перерахував ОСОБА_1 2064,61 грн, із 10000 грн. боргу, зокрема: 301,48 грн. - 18.08.2015 року (а.с.136); 604,96 грн. - 21.08.2015 року (а.с.140); 301,48 грн. 22.08.2015 року (а.с.141); 400,98 грн. 27.08.2015 року (а.с.149); 455,71 грн. 08.10.2015 року (а.с.200).

Установленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які виникають з виконання зобовязань за договором позики і регулюються главою 71 ЦК України та ст.ст. 202, 207 , 509, 525, 526, 527, 530, 545, 610, 612, 625, 629, 631, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст. 3 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань".

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За правилами ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст.ст. 525, 629 ЦК України).

Відповідно до вимог ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок , а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 530 ЦК України визначено, що при встановленому строку (терміну) виконання зобовязання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру, підтверджує як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, тобто є юридичним фактом, який слугує належною правовою підставою виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обовязків - правочином.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, 02 липня 2014 року, 11 листопада 2015 року та від 24 лютого 2016 року, які прийняті за результатами перегляду судових рішень з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України, у справах № 6 63 цс13, № 6 79 цс 14, №6 -1967 цс15, № 6-50 цс16.

Відповідно до ч.2 ст.214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобовязаний врахувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу.

За змістом ст.360 7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

При ухваленні рішення у даній справі суд виходить також з положень ст. ст. 13, 41, 55 Конституції України, ст.6, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.), ст. 3 ЦПК України, ст.ст.3,15,16 ЦК України.

Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України).

За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про стягнення боргу.

Згідно з положеннями ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року).

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Частиною 3 ст. 10, ст.ст. 57 - 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

За приписами ч.1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. рішення від 18.01.1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства"). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі "Салман проти Туреччини")".

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні даного цивільно правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини та з урахуванням зазначених вище норм Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ЦК України та правових позицій Верховного Суду України, суд приходить до висновку, що між сторонами у справі виникли зобовязання на підставі укладеного ними договору позики, на підтвердження укладення якого та на підтвердження позовних вимог, представником позивача ОСОБА_3 в судове засідання надано оригінал розписки, виданої відповідачем. (а. с. 59).

За умовами укладеного між сторонами договору позики, позивач передав відповідачу у власність кошти, а відповідач зобов'язувався повернути позивачу таку ж суму коштів (суму позики) у визначений сторонами договору позики строк, до 20.08.2015 року.

При цьому, позивач умови укладеного договору позики виконав повністю, позаяк передав відповідачу у власність обумовлену договором суму коштів, що підтверджується відповідною розпискою, водночас відповідач, своїх зобовязань за договором не виконав, оскільки не дивлячись на настання строків виконання зобовязань за договором коштів позивачеві не повернув.

Суд не приймає посилання представника відповідача на начебто проведений відповідачем повний розрахунок із позивачем, з огляду на таке.

Згідно ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Статтею 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Відповідно до вимог ст.610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (ст.210 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідач ОСОБА_2 належних та допустимих доказів, які б дійсно підтверджували проведення повного розрахунку з ОСОБА_1 суду не надав.

У свою чергу, на підтвердження вимог представником позивача надано оригінал розписки, виданої відповідачем, яка є свого роду борговими документами, а тому її наявність саме у позивача свідчить про існування заборгованості відповідача по цій розписці.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 в рахунок виконання зобовязання за договором позики перерахував на рахунок позивача в ПАТ КБ "Приват Банк" 2064,61 грн.

За вказаних обставин суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення боргу за договором позики підлягає задоволенню частково, оскільки відповідач ОСОБА_2 порушив зобов'язання за договором позики, допустивши його невиконання, відповідно у суду наявні правові підстави для поновлення порушеного права позивача в обраний останнім спосіб, а саме для стягнення боргу в сумі 7935,39 грн. з особи, яка допустила порушення виконання боргового зобов'язання за договором позики.

Позивач ОСОБА_1 також просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання в розмірі 4179, 41 грн., посилаючись на ст. 3 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань", відповідно до якої розмір пені, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Суд вважає, що позов в цій частині задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до частини першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок .

Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ відсотки за весь строк користування коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2766 цс 15, та, в силу імперативних положень ст.360 7 ЦПК України, є обовязковою у правозастосуванні.

Відтак сплата боржником, що прострочив виконання грошового зобов'язання, пені за несвоєчасне повернення позики, чинним законодавством не передбачена, а тому в задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь пені в розмірі 4179, 41 грн. слід відмовити.

Посилання ОСОБА_1 на ст. 3 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань", як на підставу для стягнення пені є помилковим, оскільки відповідно до преамбули вказаного Закону він регулює відносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи субєкти підприємницької діяльності. Сторони даного цивільно правового спору є фізичними особами і не є субєктами правовідносин, які регулюється ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань", тому до спірних правовідносин, які виникли між ними, не можуть бути застосовані положення зазначеного позивачем ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань"

Частиною 1 ст.79 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних із розглядом справи.

Згідно з вимогами ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Таким чином, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача витрати, повязані із сплатою судового збору в сумі 551, 20 грн. (а.с.1).

Керуючись ст.ст.3, 6, 10, 11, 57 - 60, 79, 88, 179, 209, 212-215, 218, 223, 214, 355, 360 7 ЦПК України, на підставі ст.ст. 3,15,16, 202, 207 , 509, 525, 526, 527, 530, 545, 610, 612, 625, 629, 631, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст. 3 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань" суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2 ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 7935 (сім тисяч девятсот тридцять п'ять) грн. 39 коп. згідно розписки від 16.08.2015 року та судовий збір в розмірі 551, 20 грн.

У решті позову відмовити.

Згідно ст.ст. 223, 228, 294, 296 ЦПК України, рішення суду може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Т.О. Соколовська