14.11.2017 227/2048/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2017 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Кошля А.О.

при секретарі Овчинніковій Ю.О.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Добропілля цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

03.07.2017 року ОСОБА_1 (далі-позивач) звернулася до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (далі-відповідач), в якій з урахуванням уточнення позовних вимог від 18.07.2017 року просить:

- визнати договір на виготовлення та передачу у власність ПВХ конструкцій укладений 03 червня 2017 року між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 недійсним;

- стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на її користь 14200,00 грн.;

- стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на її користь моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на початку червня 2017 року на підїзді свого будинку побачила рекламну листівку, в якій зазначалося, що в рамках підтримки соціальної програми для жителів району буде проводитися установка пластикових вікон, утеплення фасадів, скління і обробка балконів по зниженим цінам. Зателефонувавши по вказаному номеру повідомили, що встановити балкон коштуватиме від 8 до 10 тис. грн. В зазначений день до неї приїхали представники ФОП ОСОБА_3 і підрахували, що балкон виготовлений з профілю Дніпропетровського заводу фірми «Стеко» обшитий сайдингом ззовні і з середини з демонтажем, установкою, склінням і сітками буде коштувати 14200 грн. При цьому повідомили, що 18 % від цієї суми повертає держава, якщо в сімї є пільгова категорія громадян і ще 35 % повертає ПриватБанк, якщо кошти будуть зніматись за послугою «оплата частинами». Загальна вартість балкону, яку позивач повинна була спалити за ї підрахунками складала 8670 грн., з вказаною пропозицією вона погодилась та надала свою картку ПриватБанку, з якої було списано 142000 грн., що підтверджується квитанцію про оплату. Для остаточного закріплення домовленостей по придбанню та встановленню балкону між нею та ФОП ОСОБА_3 підписано договір від 03.06.2017 року. Після укладання договору представники ФОП ОСОБА_3 для здійснення замірів не прибували, зателефонувавши з питанням дізнатись про заміри відповідали в грубій формі. Звернувшись до органів управління соціального захисту населення з метою дізнатися про програму підтримки пільгової категорії населення та відповідні компенсації їй зазначили, що такої програми не існує, вона не перша хто звертається з відповідним питанням. В подальшому спілкування з відповідачем не склалося, він в грубій формі зазначав про те, що балкон встановлювати не буде, оскільки вказане не передбачене договором, лише привезе металопластикові вироби без їх встановлення. Позивач просить визнати укладений 03.06.2017 року договір недійсним з тих підстав, що при його укладанні її було введено в оману, оскільки представники відповідача запевняли її саме про встановлення балкону, проте згідно укладеного договору сплачено за виготовлення та доставку ПВХ конструкцій. Крім того, зазначає, що діями відповідача їй було завдано моральних страждань, зверталась до лікаря, було виписано заспокійливі препарати у звязку з чим просить стягнути в рахунок компенсації моральної шкоди суму 10 000 грн.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала повністю, пояснила що їй потрібен був ремонт балкону, зателефонувала по оголошенню та 03.06.2017 року за попередньою домовленістю до її квартири прибули представники ФОП ОСОБА_3, на прізвище ОСОБА_4 та Федосов. Федосов здійснював заміри, а ОСОБА_4 запитував чи є пільговики, та розповідав про програму підтримку пільгової категорії населення та відповідні компенсації. З вказаними особами домовлялася про вид балкону, профілю з якого його необхідно виготовити. Після чого за допомогою їх мобільного терміналу з банківської картки ПриватБанк перерахувала грошові кошти в розмірі 14200 грн. Після підписання договору та детального ознайомлення виявила реєстраційні дані відповідача, якими є Луганська область, вирішила більше дізнатись за програму компенсації для пільгової категорії громадян та звернулась до органів соціального захисту, де повідомили про відсутність таких програм. Зрозумівши, що ввели в оману почала телефонувати відповідачу дізнаватись про балкон на що почула образливі слова та те, що балкон встановлювати ніхто не буде, оскільки це не передбачене договором. Також пояснила, що 22.07.2017 року знаходилась на роботі, їй зателефонував відповідач та зазначив про необхідність прибути за місцем проживання для отримання метало пластикових виробів. Прибувши на місце побачила, що біля сусіднього будинку знаходився автомобіль, на даху якого лежали металопластикові вироби, для того щоб впевнитись що це за вироби, з якого профілю вони зроблені покликала знайому, яка працює з такими виробами та розуміється на цьому, проте відповідачем було відмовлено у здійсненні будь-яких дій з ПВХ виробами, заборонено навіть підходити до машини, жодних документів на вказані вироби не надавалось, в подальшому суперечка переросла в конфлікт, викликали поліцію, після чого відповідач з ПВХ виробами поїхав. На даний час жодні вироби не надано, кошти не повернуті, від чого отримала моральні страждання.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, зазначив, що 03.06.2017 року між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 укладено договір на виготовлення та передачу у власність ПВХ виробів, тобто договір побутового підряду. За умовами договору виконавець зобовязувався організувати роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій. Вказаний договір укладався ОСОБА_4, який діяв на підставі цивільно-правової угоди від 02.06.2017 року. Умови вказаного договору погоджені сторонами, що підтверджується їх підписами. Доказів того, що при його укладанні позивача введено в оману не надано, волевиявлення позивача на укладання договору було вільними. Окрім того, умови вказаного договору були виконані відповідачем, що підтверджується тим, що 22.07.2017 року відповідач привіз відповідні вироби, проте позивач сама відмовилась їх приймати. Тому відсутні підстави для визнання договору недійсним.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 показала суду, що є кумою ОСОБА_1, так в липні 2017 року, більш точної дати не памятає позивач покликала її для того, щоб перевірити металопластикові вироби, так як вона працює в магазині по виготовленню пластикових вікон. Прийшовши за місцем проживання позивача, в подвірї будинку побачила легкову машину на даху якого знаходились металопластикові вироби, проте здійснити їх заміри не вдалося, так як незнайомий їй раніше чоловік, зі слів позивача вказаний як Джафаров, не дозволяв це зробити.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показав суду, що є чоловіком позивача, так в червні 2017 року, більш точної дати не памятає, знаходячись вдома з причин хвороби, чув як в сусідній кімнаті квартири, за місцем мешкання розмовляла дружина з двома особами. Розмовляли з приводу встановлення балкону, так як дружна давно хотіли поміняти балкон. Осіб не бачив, про те чув як вони розповідали про скидки для пенсіонерів, пільгових категорій громадян. Коли привезли ПВХ вироби, зателефонувала дружина та попросила взяти ОСОБА_5 для здійснення замірів та огляду привезених виробів. Приїхавши до підїзду побачив дружину та особу на прізвище Джафаров, інший чоловік здійснював відеозапис на мобільний телефон, Джафаров не дозволяв підходити до машини та робити заміри та оглядати ПВХ вироби, які знаходилась на даху. Потім викликали поліцію та через деякий час розїхались.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показав, що є знайомим ОСОБА_1, проживають поруч, влітку 2017 року, точної дати не памятає вийшов з дому по власних справах та на вулиці зустрів ОСОБА_1, яка повідомила, що їй зараз привезуть балкон та попросила щоб він подивився разом з нею. Підійшовши до її підїзду нікого не побачили, через деякий час підійшли два чоловіки та запитали чи вона ОСОБА_8 та почали відео зйомку на мобільний телефон, зазначали що привезли вікна та показували якісь документи.

Заслухавши пояснення осіб які беруть участь у справі та дослідивши письмові докази суд зазначає наступне.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод у ст. 6 гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно з її положеннями кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. У ч. 1ст. 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. 1, ч. 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

03.06.2017 року між ОСОБА_1 (замовник) та ФОП ОСОБА_3 (виконавець) укладеного договір предметом якого є виготовлення та передача у власність ПВХ конструкцій (виріб).

Визначено колір профілю білий, заповнення 4 мм, профіль ПВХ Steko S 300.

Вартість виробу становить 14200 грн.

Договір підписано сторонами.

Жодних положень про можливість використання компенсації для пільгової категорії громадян договір не містить.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (ЦК України) визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 ЦК України - при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

З приводу вимог позивача щодо визнання договору про виготовлення і передачу ПВХ конструкцій недійсним суд виходить з наступного.

В ході судового розгляду справи встановлено, що наміри позивача на укладення оспорюваного правочину зводились до наступного: - позивач хотіла облаштувати власний балкон з проведенням робіт по монтажу/демонтажу; - бажала отримати компенсацію за програмо підтримки пільгової категорій населення, так як в її сімї є пільговик.

Те, що вказані наміри висловлювались позивачем представниками відповідача, які прибули до її квартири 03.06.2017 року для здійснення вимірювання та укладання відповідного договору не викликає у суду сумніву, оскільки вказаний факт також підтверджено показами свідка ОСОБА_6 Отже бажаними результатами для позивача за наслідками укладання правочину було виготовлення для неї та встановлення балкону, з подальшим компенсуванням частини вартості договору за відповідною програмою, про яку її запевняли представники відповідача 03.06.2017 року.

Станом на час розгляду справи жоден з бажаних результатів для позивача за результатами укладання договору від 03.06.2017 року не настав.

В силу ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи.

Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб'єктів.

Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору. За ними, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначають умови (зміст) договору, структуру і вид договірного зв'язку.

Учасники договору можуть обрати договір, що передбачений законом (так звані поіменовані договори, які прямо передбачені в ЦК України або в іншому нормативному акті), так і договір, не передбачений у законодавстві (непойменовані), проте породжує права та обов'язки його учасників.

За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Такі суттєві умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.

Істотні умови відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обов'язкової сили для сторін.

Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобов'язання - під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 3 вищезазначеної статті, договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Як зазначено в ч.1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, обов'язковість договору для виконання сторонами закріплена в ст. 629 ЦК України.

Згідно ч.2 ст. 631 ЦК України, договір набирає чинності з моменту його укладення.

Аналізуючи доводи позивача про введення її в оману відповідачем при укладанні договору, суд встанови наступне.

Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

У п. 20 постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вищевказаної постанови зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до положень, закріплених у частині 1 та 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Згідно ч. 2 вказаної статті визначено, якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг.

Позивач зазначила, що ознайомившись з оголошенням з приводу соціальної підтримки пільгової категорії громадян, вирішила скористатись вказаної пропозицією, про таку підтримку та розмір компенсації від держави, також неодноразово наголошував представник відповідача ОСОБА_4

Повноваження вказаної особи (виконавець) на укладання договорів від імені відповідача визначено згідно цивільно-правового договору від 02.06.2017 року.

За умовами цього договору замовник (ФОП ОСОБА_3Я.) доручає виконавцю (ОСОБА_4О.) здійснювати укладання від імені замовника договори по виготовленню та передачу у власність ПВХ конструкцій за розцінками замовника. Положення про здійснення пропозицій з приводу можливості застосування компенсації для пільгової категорія громадян вказаним договором не визначені.

Таким чином суд вважає, що повідомлення позивачу про наявність пільг для певної категорії громадян, можливість компенсації частини сплачених коштів, монтаж/демонтаж балкону сприймались нею як реальні обставини договору, проте вони не відповідали дійсності, оскільки не передбачені умовами договору від 03.06.2017. Повідомлення про ці обставини та їх сприйняття позивач свідчить про введення останньої в оману з приводу реальних наслідків укладеного договору.

Посилання представника відповідача на те, що позивач сама відмовилась приймати ПВХ вироби, що підтверджується відповідним відеозаписом судом вважається необґрунтованим.

В матеріалах справи міститься повідомлення від 15.07.2017 року, відповідно якого позивача повідомили про необхідність знаходитись вдома 22.07.2017 року в період часу з 10:00 год. до 12:00 год. з метою прийняття конструкцій вказаних у п. 1 договору та підписання акту прийняття.

Так, в ході судового розгляду справи було відтворено в судовому засіданні відео файли на яких було зображено відповідача, який тримаючи в руках згорток з документами зазначає про те, що зараз клієнт буде відмовлятись від прийняття привезених конструкцій, також на відео зображено автомобіль на даху якого знаходяться вироби з профілю білого кольору. Через деякий час на відеозаписі зявляється позивач яка заявляє про бажання оглянути документи та привезені вироби, в ході зазначеної бесіди виникає словесний конфлікт з учасниками на відео та запис припиняється. Таким чином встановити факт того, що позивач самостійно відмовилася від прийняття ПВХ виробів з даного відео неможливо, окрім того, факт відмови прийняття виробів позивачем не визнається. Як вже було повідомлено раніше, перед прийняттям ПВХ виробів висловила бажання їх оглянути, щоб переконатись чи це ті вироби, які вона замовляла, з якого профілю вони були виконані, проте вказані дій здійснити не вдалось. Зазначено про передачу позивачу ПВХ виробів, тоді як питання щодо встановлення, демонтажу/монтажу балкону взагалі не висвітлювалось, що підтверджує доводи позивача про відсутність намірів з боку відповідача вчиняти дії по встановленню балкону (мета укладання договору).

Щодо посилання представника відповідача на те, що договір є чинним, таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, так як укладений з добровільної волі, що підтверджується підписами позивача, суд зазначає.

Так, дійсно в цивільному праві встановлюється презумпція правомірності правочину - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Проте в кожному конкретному випадку суд зобовязаний перевірити всі складові оспорюваного правочину (мета, мотив, предмет, ціна, відповідність вимогам законодавства, моральним засадам суспільства, тощо) та в сукупності зі встановленими в ході судового розгляду справи обставинами, доказами наданими сторонами надати відповідну правову оцінку. Недопустимим є формальне посилання на факт підписання договору особою, як на підставу правомірності правочину.

Також судом не залишається поза увагою інформація, яка міститься у листі ТОВ «Завод СТЕКО» про те, що договір про співпрацю з покупцем ФОП ОСОБА_3 було припинено у звязку з численними скаргами кінцевих покупців на недобросовісність виконання своїх зобовязань перед кінцевими покупцями.

На основі всебічно з'ясованих обставин, на які посилається позивач, як сторона по справі, як на підставу своїх вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання договору недійсним ґрунтуються на законі і підлягають до задоволення.

Що стосується моральної шкоди, то в цій частині, позов не підлягає задоволенню за недоведеністю.

Згідно ст.ст. 22, 23 ЦК України, особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

В ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 5 даної Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд, оцінюючи допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу того, що їй була спричинена відповідачем моральна шкода. Також, не зрозуміло з чого виходив позивач, визначаючи розмір останньої.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

Крім того, необхідно звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

З урахуванням викладеного позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснити відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 5,10,209 213-215, 218, 223, 294 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, стягнення матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати недійсним договір від 03.06.2017 року про виготовлення та передачу у власність ПВХ конструкцій, укладений між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) грошові кошти в розмірі 14 200,00 грн. (чотирнадцять тисяч двісті гривень 00 коп.).

В іншій частині вимог відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) в дохід держави 640,00 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили в порядку визначеному ст. 223 ЦПК України та може бути оскаржено до Апеляційного суду Донецької області через Добропільський міськрайонний суд Донецької області у строки визначені ст. 294 ЦПК України.

Повний текст рішення складений 14.11. 2017 року.

Суддя А.О. Кошля

09.11.2017