Справа № 357/6425/17 Головуючий у І інстанції Цуранов А. Ю.
Провадження № 22-ц/780/4874/17 Доповідач у 2 інстанції Голуб С. А.
Категорія 52 22.11.2017

УХВАЛА
Іменем України
22 листопада 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого Голуб С.А.

суддів Приходька К.П., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря Дрозда Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю спільне ірано-українське підприємство «БЕГЛЕНД» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю спільне ірано-українське підприємство «Бегленд», третя особа: директор Товариства з обмеженою відповідальністю спільне ірано-українське підприємство «Бегленд» Анарбаєв Владислав Саіджанович про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А :
08 червня 2017 року позивач пред`явив в суді названий позов, посилаючись на те, що з 17.06.2014 року працював у відповідача на посаді мотальника, а 13.06.2016 року надав до відділу кадрів повістку про прийняття на військову службу, при цьому жодних заяв про звільнення не писав.
Наказом від 17.06.2016 року № 82 його звільнено з роботи з 20.06.2016 року у зв`язку з призовом на строкову військову службу.
Посилаючись на незаконність прийнятого наказу про звільнення та наявність поважної причини пропуску строку звернення до суду з позовом, оскільки вже 21.06.2016 року він з`явився до військового комісаріату, перебував в ньому до 23.06.2016 року та в цей день направлений до військової частини в м. Одеса, тому договір про надання правової допомоги зміг укласти лише 16.05.2017 року на території військової частини, позивач просив суд: 1) поновити строк звернення до суду; 2) визнати незаконним та скасувати наказ № 82 від 17.06.2016 року Товариства з обмеженою відповідальністю спільне ірано-українське підприємство «Бегленд» в частині його звільнення з 20.06.2016 року у зв`язку із призовом на військову службу (п. 3 ст. 36 КЗпП України); 3) поновити його на посаді мотальника Товариства з обмеженою відповідальністю спільне ірано-українське підприємство «Бегленд» з 21.06.2016 року; 4) стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю спільне ірано-українське підприємство «Бегленд» () на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21.06.2016 року по 01.06.2017 року в розмірі 41 792 грн. 80 коп.; 4) стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю спільне ірано-українське підприємство «Бегленд» () на його користь моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 серпня 2017 року позов задоволено частково.

Поновлено строк звернення до суду із даним позовом.
Визнано незаконним та скасовано наказ № 82 від 17.06.2016 року Товариства з обмеженою відповідальністю спільне ірано-українське підприємство «Бегленд» в частині звільнення ОСОБА_1 з 20.06.2016 року у зв`язку із призовом на військову службу на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді мотальника Товариства з обмеженою відповідальністю спільне ірано-українське підприємство «Бегленд» з 21.06.2016 року.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю спільне ірано-українське підприємство «Бегленд» () на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21.06.2016 року по 01.06.2017 року в розмірі 41 792 грн. 80 коп., а також 1 000 грн. моральної шкоди.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з відповідача в дохід держави 640 грн. судового збору.
Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідач оскаржив його в апеляційному порядку з підстав ухвалення рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права. Просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В доводах апеляційної скарги звертає увагу на те, що підстав для поновлення позивачу строку для звернення до суду з даним позовом в судовому засіданні встановлено не було. Єдиною підставою для такого поновлення суд визнав відсутність даних про наявність у позивача можливості вчасно скористатись своїм правом. Таким чином суд порушив принцип змагальності сторін, встановлений ст.. 10 ЦПК України.

Також відповідач не погоджується із висновком суду про те, що на момент звільнення позивача з посади в Україні діяв особливий період. Проаналізувавши законодавство, яке встановлює підстави, порядок введення в Україні особливого періоду, а також Укази Президента України «Про часткову мобілізацію» відповідач вказує, що особливий період в Україні діяв з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року. З 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року, з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року. З 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року. Станом на час звільнення позивача 20.06.2016 року особливий період не діяв, отже позивач був звільнений з роботи за п.3 ст. 36 КЗпП України правомірно.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з такого .

Судом установлено, що 17.06.2016 року наказом № 82 Товариства з обмеженою відповідальністю спільне ірано-українське підприємство «Бегленд» звільнено ОСОБА_1 , мотальника зміни № 2, з роботи в зв`язку з призовом на війському службу згідно п. 3 статті 36 КЗпП України з 20.06.2016 року.
Підставою для звільнення позивача стала повістка Городищенського районного військового комісаріату.
Зі змісту вказаної повістки вбачається про призов позивача на строкову військову службу і його зарахування в команду № НОМЕР_1 , а також пропозицією з`явитись 21.06.2016 року о 07 год. 00 хв. для відправлення на збірний пункт.
24.06.2016 року наказом № 126 військової частини НОМЕР_2 м. Одеса зараховано солдата ОСОБА_1 в списки особового складу та на всі види забезпечення.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що згідно із статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 119 Кодексу законів про працю України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року. Суд першої інстанції погодився з позивачем в тому, що останній був призваний на строкову військову службу в особливий період, отже на нього розповсюджуються гарантії щодо збереження за ним місця роботи. При цьому обгрунтовуючи свої висновки щодо наявності особливого періоду в період звільнення позивача з роботи, суд послався копії листів Генерального штабу Збройних Сил України від 01.10.2015 року, від 19.04.2016 та від 15.07.2016 року, якими роз`яснено, що початком особливого періоду є момент оголошення мобілізації, який буде завершено відповідним указом Президента, при цьому закінчення заходів мобілізації не припинило особливий період.
Враховуючи фактичні обставини справи щодо призову позивача на строкову військову службу та особливості її проходження, а також відсутність даних про наявність в нього можливості вчасно скористатися своїм право на звернення до суду з даним позовом, суд першої інстанції вважав за необхідне поновити позивачу строк звернення до суду.
Таким чином предметом дослідження колегією суддів в межах доводів апеляційної скарги є висновки суду в частині наявності у позивача поважних причин пропуску строку на звернення до суду з позовом, а також наявність чи відсутність на час звільнення позивача з роботи в Україні особливого періодуі відповідно, наявність чи відсутність у відповідача обов`язку зберігати за працівником, який призивається на військову служу в цей період , місця роботи.
При вирішенні спору, суд першої інстанції посилався на наступні нормативно-правові акти.
Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (ст. 234 КЗпП України).
Судова колегія погоджується із судом першої інстанції в тому, що позивач з поважних причин пропустив місячний строк для оскарження наказу про звільнення, оскільки проходить військову службу, що ускладнює його звернення за юридичною допомогою та звернення до суду з позовом.
Частиною 1 статті 119 КЗпП України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.
За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову (ч. 3 ст. 119 КЗпП України).
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».
За нормою п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
З аналізу наведених правових норм суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що існує гарантія щодо збереження місця роботи та середнього заробітку за особою, що призвана на строкову військову службу в особливий період.
14.01.2015 року Президентом України видано Указ № 15/2015 «Про часткову мобілізацію», що затверджений Законом України від 15.01.2015 року № 113-VIII.
Згідно п. 1 Указу № 15/2015, постановлено оголосити та провести протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом.
Крім того, вищевказаним указом постановлено довести до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно із статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 119 Кодексу законів про працю України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року.
В матеріалах справи містяться копії листів Генерального штабу Збройних Сил України від 01.10.2015 року, від 19.04.2016 та від 15.07.2016 року, якими роз`яснено, що початком особливого періоду є момент оголошення мобілізації, який буде завершено відповідним указом Президента, при цьому закінчення заходів мобілізації не припинило особливий період.
З врахуванням наведених норм матеріального права, суд першої істананції прийшов до висновку, що призов позивача на строкову військову службу здійснювався під час дії Указу Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», тобто під час дії особливого періоду, який на той час не припинився, оскільки не було відповідного Указу Президента України.
У свою чергу відповідач вважає, що особливий період закінчився із закінченням встановленогоУказом Президнета України 210 діб, а саме 22 серпня 2015 року. При цьому свою правову позицію обгрунтовую тим, що визначення «особливого періоду» міститься в абзаці 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-ХП, у якому передбачено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В свою чергу мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Таким чином відповідач вважає, що за змістом наведених норм особливий період обмежений строками і настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій .
Спростовуючи висновки суду щодо того, що для закінчення особливого періоду, встановленого Указом Президента України від 15 січня 2015 року необхідно видання ще відповідного Указу Перзидента України, відповідач посилається на те, що протягом 2014-2015 років видавалось декілька Указів в.о.Президента Украхни та Президента України «Про часткову мобілізацію», а саме:

17 березня 2014 року в.о. Президента України видано Указ «Про часткову мобілізацію» № 303/2014, який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності з дня його опублікування, а сааме 18 березня 2014 року.

Віповідно до пункту 3 зазначеного Указу мобілізація проводиться протягом 45 діб з дня набрання чинності цим Указом. Отже відповідно до наведених вище норм дія особливого періоду тривала з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року.

Указом в.о. Президента України від 6 травня 2014 року № 454/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України № 1240-VII від 06 травня 2014 року, оголошено часткову мобілзацію тривалістю 45 діб з дня набрання чинності цим Указом. Тже особивий період трива з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року.

Також Указом Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України № 1595-VII від 22 липня 2014 року, оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб з дня набрання чинності цим Указом. Отже тривалість особливого періоду становила з 22 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року.

Указом Президента України від 14 січня 2015 року №15, який затвержено Законом України ві 15.01.2015 р. № 113- VIIІ, оголошено протягом 2015 роу часткову мобілізацію у три черги протягом 210 дію з ня набран чинності цим Указом. Отже тривалість особливого режима за цим указом встановлена з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року.

Однак судова колегія не може погодитись із такими доводами відповідача виходячи з такого.

Відповідно до п.5 Указом Президента України від 14 січня 2015 року №15 «Про часткову мобілізацію» ., Кабінету Міністрів України доручено перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань, привести визначені галузі, підприємства, установи та організації у ступінь ПОВНА ГОТОВНІСТЬ;

установити з метою мінімізації негативних наслідків для економіки держави обмеження під час виконання мобілізаційних завдань та довести їх до визначених суб`єктів національної економіки, які переводяться на функціонування в умовах особливого періоду, з введенням ступеня ПОВНА ГОТОВНІСТЬ.

Відповідно до п. 7 цього ж Указу,Міністерству оборони України, Міністерству внутрішніх справ України, Службі безпеки України, Адміністрації Державної прикордонної служби України доручено довести до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно із статтею 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", статтею 119 Кодексу законів про працю України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року.

Таким чином,вказаним Указом встановлений не тільки строк проведення мобілізації, а також визначені завдання для органів державної влади в період дії особливого режиму, які узгоджуються із поняттям мобілізації і осбливого режиму, які наддавались у вищевказаних законах. Тобто Указ стосувався не тільки мобілізації, а також інших питань, а тому висновки суду щодо того, що дія особливого режиму не припиниась із закінченням строків проведення мобілізації, а моє бутизавершена лише на підставі окремого Указу Президента України, є вірними.

З врахуванням наведенного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних висновків про е, що на позивача розповсюджувались гарантії збереження місця роботи та середнього заробітку при призові його на строкову військову службу в особливий період, а тому його право підлягає захисту.
Исновки суду першої інстанції щодо визначення розміру заробітної плати та моральної шодди, яка підлягали стягненню з відповідача на користь позивача відповідачем не спростовувались, а тому судовою колегією неперевіряились.

При розгляді даної справи судом першої інстанції не було порушено норм матеріального чи процессуального права, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.
Кеурючись ст.ст.303,307,308 ЦПК України, судова колегія
У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю спільне ірано-українське підприємство «БЕГЛЕНД» відхилити.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області 09 серпня 2017 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів .

Головуючий

Судді