Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" квітня 2017 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого - судді САВЛУК Т.В.

при секретарі Бурячек О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Житлово-будівельний кооператив «Механізатор - 3» про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звернувся до суду з позов до Київської міської ради, з вимогою визнати за собою, ОСОБА_1, право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті його батька - ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що є предметом позову.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду, позивач посилається на наступне, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4, батько позивача, після його смерті відкрилася спадщина до складу якої входить об'єкт нерухомого майна - кооперативна квартира АДРЕСА_1. Позивач ОСОБА_1, як спадкоємець першої черги за законом, звернувся до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини щодо майна померлого батька ОСОБА_4. Однак державним нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки, як з'ясувалось, що за життя спадкодавець ОСОБА_4, будучи членом Житлово-будівельного кооперативу «Механізатор - 3», повністю виплатив паєнакопичення за вищезазначену квартиру, що підтверджується довідкою кооперативу, тобто набув у встановленому порядку право власності на кооперативну квартиру, однак не зареєстрував право власності на цей об'єкт нерухомого майна, що унеможливлює вирішити питання про отримання свідоцтва про право власності на спадкове майно, тому позивач, як єдиний спадкоємець за законом, змушена звернутись до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно.

На підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 20 березня 2017 року, за клопотанням позивача, здійснено заміну неналежного відповідача Київську міську раду на належного відповідача ОСОБА_2. (а.с.52-53)

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, позивач подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та на підставі наявних у справі доказів.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась, про день та час розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином, відповідач подала до суду заяву про визнання позову разом з клопотанням про розгляд справи у її відсутність.

Представник третьої особи - голова Житлово-будівельного кооперативу «Механізатор - 3» Чайковський А.І., в судове засідання не з'явився про день та час розгляду справи третя особа повідомлена належним чином, до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника третьої особи.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 04 травня 1973 року Виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих на ім'я ОСОБА_4 видано Ордер на право зайняття жилого приміщення - квартири, жилою площею 27,15 кв.м, в окремій ізольованій квартирі АДРЕСА_1.

Відповідно до положень ст.7 Закону СРСР „Про власність в СРСР", що набрав чинності з 1 липня 1990 року, ст.ст. 15, 16 Закону України „Про власність", що набрав чинності з 15 квітня 1991 року та втратив чинність з 20 червня 2007 року, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Згідно довідки Житлово-будівельного кооперативу «Механізатор-3» від 15 червня 2016 року (вих.№20), ОСОБА_1 є власником кооперативної квартири АДРЕСА_1, 01 квітня 1988 року повністю сплатив паєнакопичення за квартиру в розмірі 5497,00 карбованців.

На підставі рішення Виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 28 квітня 1973 року за №251 гр. ОСОБА_1 є членом ЖБК «Механізатор - 3» з 30 квітня 1973 року. (а.с. 17)

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України визначено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли та продовжують існувати після набрання ним чинності.

Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. (а.с.8)

Згідно до частини першої статті 524 Цивільного кодексу УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частинах, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. (ч.1 ст.529 Цивільного кодексу УРСР)

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, спадкоємцями першої черги за законом спадкодавця є його син - ОСОБА_1 та дружина ОСОБА_2.

Згідно ст. 548 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені дії, що свідчать про намір спадкоємця прийняти спадщину, повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ст.549 ЦК УРСР).

Фактичний вступив управління або володіння будь-якою частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадкової маси.

22 листопада 1996 року ОСОБА_2, як спадкоємецья першої черги за законом, звернулась з заявою до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою видати свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно: автомобіль марки М-412, 1954 року випуску. (а.с.80)

На підставі заяви спадкоємця ОСОБА_2, Шістнадцятою Київською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа №550 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4, яка в ксерокопії долучена до матеріалів справи. (а.с.70-90)

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини.

16 вересня 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулись до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори зі спільною заявою при прийняття спадщини та видати Свідоцтво на право на спадщину за законом, яке залишилося після смерті - ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме: квартиру АДРЕСА_1. (а.с.80)

26 вересня 2016 року державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Трапезніковою З. О. повідомлено про неможливість вчинення нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, мотивуючи тим, що згідно довідки Київського бюро технічної інвентаризації КВ - 2016 №25012 від 25.07.2016 року квартира АДРЕСА_1, на праві приватної власності за громадянином ОСОБА_4 не зареєстрована.

Як передбачено у п.4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5 (в редакції чинній на момент вчинення нотаріусом нотаріальних дій) , якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Згідно положень статті 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Як передбачено у п. 216 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, провадиться нотаріусом після подання оригіналів правовстановлювальних документів про належність цього майна спадкодавцю.

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 19-1 Закону України "Про кооперацію" член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - розпорядження квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. В разі викупу квартири, дачі, гаража споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про власність», який розповсюджувався на правовідносини, що виникли між ОСОБА_1 та Житлово-будівельним кооперативом «Механізатор - 3», знайшли законодавче закріплення з прийняттям Закону УРСР «Про власність» у 07.02.1991 року і підлягає застосуванню до правовідносин, які виникли на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Таким чином, у разі смерті члена житлово-будівельного, садівницького товариства, якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, але свідоцтво про право власності не отримав, квартира в житлово-будівельному кооперативі та житловий будинок у садівницькому товаристві входять до складу спадщини.

Виходячи з предмету позову та наявних у справі доказів, судом встановлено, що з 28 квітня 1973 року ОСОБА_1 був членом Житлово-будівельного кооперативу «Механізатор - 3» та повністю виплатив пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою Житлово-будівельного кооперативу «Механізатор - 3» від 15 червня 2016 року (вих.№20), що зумовлює набуття за життя спадкодавцем права власності на вищезазначену кооперативну квартиру.

В той же час, обставин, які б вказували, що спадкодавець ОСОБА_4 за життя набув або володів нерухомим майном, що входить до спадкової маси, неправомірно, судом не встановлено.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

За змістом цієї норми цивільне право підлягає захисту в разі, коли сторони не перебувають між собою в зобов'язальних відносинах, і при цьому має місце його реальне оспорювання учасником цивільних відносин, унаслідок чого власник майна (у цьому випадку позивач) не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з існуванням сумнівів або претензій щодо спірного майна з боку третіх осіб.

Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно.

Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права.

Враховуючи викладене, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним той факт, позивач та відповідач, як спадкоємці першої черги за законом майна померлого ОСОБА_4 належним чином прийняли спадщину, звернувшись до нотаріальної контори з відповідними заявами, спору щодо поділу спадкового майна між спадкоємцями не існує, однак вонине мають можливості оформити право власності на спадкове майно, що унеможливлює в повній мірі володіти та користуватись ним, в той же час виходячи з положень ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно є правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності на вказане майно.

Відповідно до статті 174 Цивільного процесуального кодексу України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Як роз'яснено у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Визнання позову - це спрямована на припинення цивільного процесу безумовна згода відповідача виконати матеріально-правові вимоги позивачу, виражена у встановленій законом процесуальній формі.

Визнаючи позов повністю, відповідач відмовляється від захисту проти всіх пред'явлених до нього матеріально-правових вимог позивача. У такому разі суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст.174 ЦПК України).

Виходячи з предмету спору, позивачем заявлено вимоги про визнання права власності на квартиру №68, загальною площею 49,2 кв.м, житловою площею 27,15 кв.м, в будинку АДРЕСА_1, вирішуючи спір суд враховує позицію відповідача , яка в межах даного спору визнала позов, погодившись на розподіл спадкового майна у спосіб визначений позивачем, оскільки вирішити питання про поділ спадкового майна в досудовому порядку не виявляється за можливе, за відсутності правоустановлюючих документів на об'єкт нерухомого майна, який входить до спадкової маси, тому у сукупності встановлених обставин суд ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. (ст.4 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ЖБК «Механізатор - 3» про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі, ухвалюючи рішення суд визнає за ОСОБА_1, як спадкоємцем першої черги за законом майна спадкодавця ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на квартиру №68, загальною площею 49,2 кв.м, житловою площею 27,15 кв.м, в будинку АДРЕСА_1.

На підставі викладеного та керуючись ст. 19-1 Закону України "Про кооперацію", ст.7 Закону СРСР „Про власність в СРСР" ( в редакції чинній з 1 липня 1990 року), ст.ст.15, 16 Закону України „Про власність", ст.ст.

Цивільного кодексу УРСР, ст. 67 Закону України «Про нотаріат», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5ст.ст. 1, 4, 10, 11, 15, 57, 60, 61, 174, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ЖБК «Механізатор - 3» про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, як спадкоємцем першої черги за законом майна спадкодавця ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на квартиру №68, загальною площею 49,2 кв.м, житловою площею 27,15 кв.м, в будинку АДРЕСА_1.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Дніпровський районний суд міста Києва, яка подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я