АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/1543/15-ц 22-ц/774/1927/К/17
Справа № 214/1543/15-ц Головуючий в 1 інстанції
Провадження № 22-ц/774/1927/К/17 суддя Попов В.В.
Категорія № 33 ( ІV) Доповідач Бондар Я.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретар: Видрик А.А.,

за участю: представникапозивача - ОСОБА_1 ОСОБА_2, представника прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційними скаргами Державної казначейської служби України та представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4, на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 17 лютого 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, треті особи Криворізьке міське управління ГУМВС України в Дніпропетровській області, Прокуратура Дніпропетровської області, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового слідства, прокуратури і суду,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому з урахуванням уточнень просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь 1500000 грн. моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 17 квітня 2002 року слідчим Дзержинського районного відділу КМУ УМВС України в Дніпропетровській області відносно нього порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. Протягом трьох днів після порушення кримінальної справи йому обраний запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд і пред'явлено обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину. У подальшому відносно нього порушено ще дві кримінальні справи за ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 289 КК України, які були об'єднані. Надалі кримінальну справу разом з обвинувальним висновком направлено до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу, який двічі повертав справу до Дзержинського районного відділу УМВС України для проведення додаткового розслідування, залишивши незмінним запобіжний захід у виді підписки про невиїзд. 22 вересня 2014 року постановою старшого слідчого Дзержинського районного відділу КМУ УМВС України кримінальну справу закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв'язку з відсутністю в його діях складу злочину. Зазначав, що у зв'язку з незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу підписки про невиїзд, незаконного накладення арешту на майно та незаконного перебування під слідством і судом протягом майже 13 років йому завдано моральну шкоду в розмірі 1500000 грн., яка полягає у порушенні нормальних життєвих зв'язків, погіршенні можливостей реалізації своїх звичок і бажань, погіршенні відносин з оточуючими людьми, що призвело до необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 лютого 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто із Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 182700 грн. моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року апеляційні скарги залишені без задоволення, рішення суду першої інстнації без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року скасовано,справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_4, посилаючись на викладені в позові обставини справи, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки стягнутий судом першої інстанції розмір моральної шкоди не відповідає дійсним стражданням ОСОБА_1 і є значно заниженим.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 посилаючись на те, що Державна казначейська служба України не уособлює собою державу Україна, а її рахунки не уособлюють собою Державний бюджет, тому судом безпідставно стягнуто кошти на користь позивача з Державної казначейської служби України. Крім того, вважає, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували факт заподіяння ОСОБА_1 моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих звязків, відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких звязків.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник Криворізького міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області просить апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 та Державної казначейської служби України не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що постановою слідчого Дзержинського районного відділу КМУ УМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_5 від 17 квітня 2002 року відносно позивача було порушено кримінальну справу № 51021320 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України.

05 грудня 2002 року постановою цього ж слідчого було накладено арешт на все майно ОСОБА_1

05 грудня 2002 року постановою слідчого Дзержинського районного відділу КМУ УМВС України в Дніпропетровській області відносно позивача було порушено ще одну кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України та об'єднано її із вищевказаною кримінальною справою.

Позивачу 05 грудня 2002 року обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

У подальшому порушено ще одну кримінальну справу за ч. 3 ст. 289 КК України, яку об'єднано з указаною вище кримінальною справою № 51021320 та передано її до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу, який постановою від 31 березня 2004 року направив справу на додаткове розслідування.

Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу 24 березня 2005 року кримінальну справу повторно було направлено на додаткове розслідування.

22 вересня 2014 року постановою старшого слідчого Дзержинського районного відділу КМУ УМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_6 було закрито кримінальну справу відносно позивача на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у звязку з встановленою відсутністю в діях позивача складу кримінальних правопорушень.

Встановлено, що у період з 05 грудня 2002 року до 22 вересня 2014 року відносно позивача було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, накладено арешт на все його майно.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 та стягуючи на його користь 182700 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що позивач незаконно перебував під слідством та судом з 05 грудня 2002 року до 22 вересня 2014 року, тобто 150 місяців, такими діями йому заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних та психічних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку з незаконними діями органів досудового розслідування, що призвело до погіршення можливостей реалізації своїх звичок і бажань.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, стосовно наявності правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди,завданої незаконними діями органів досудового розслідування, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Частинами 2, 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв'язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Частиною 2 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, якщо шкоду завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування, як запобіжного заходу, тримання під вартою.

За ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади, відшкодовується Державою незалежно від вини цього органу.

З огляду на приписи ст. 1176 ЦК України, ст. 1 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі Закон № 266/94-ВР) шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Згідно із ч. ч. 5, 6 ст. 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити ступінь страждань, заподіяних громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР відшкодування шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду про наявність правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, тому відхиляє доводи апеляційної карги Державної казначейської служби щодо відсутності доказів заподіяння позивачу моральної шкоди.

Водночас, визначаючи розмір компенсації моральної шкоди, суд першої інстанції, помилково виходив із розрахунку такої шкоди з одного мінімального розміру заробітної плати, що діяла на момент звернення позивача до суду, не врахувавши п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у якому судам роз'яснено, що коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діють на час розгляду справи. Тому доводи апеляційної карги представника позивача в цій частині заслуговують на увагу.

Як видно із матеріалів справи, позов ОСОБА_1 подано до суду 02 березня 2015 року, а рішення Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ухвалено 17 лютого 2016 року, отже для визначення розміру завданої моральної шкоди підлягає застосуванню її розмір визначений ЗУ «Про Державний бюджет» на час розгляду справи.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік»від 21.12.2016 р. N 1801-VIII мінімальна заробітна плата станом на 09 листопада 2017 року становить 3200грн.

Частиною 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №17774-VШ від 06 грудня 2016 року установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 грн.

З урахуванням періоду перебування позивача ОСОБА_1 під слідством з 05 грудня 2002 року до 22 вересня 2014 року, тобто 150 місяців.

Розмір компенсації моральної шкоди, становитиме 240000 грн., з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати на час розгляду справи, який з 01 січня 2017 року становить - 1600 грн., виходячи з розрахунку 150 місяців х 1600 грн.

З урахуванням роз'яснень викладених у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» щодо визначення розміру моральної шкоди залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та визначено розмір моральної шкоди з урахуванням фізичних та душевних страждань позивача, виходячи з засад розумності, виваженості та співмірності, ураховуючи загальний обсяг перебування під слідством, негативних наслідків, що настали, колегія суддів приходить до висновку про необхідність збільшення розміру стягнутої з відповідача на користь ОСОБА_1 моральної шкоди з 182700 грн. до 240 000 грн., з урахуванням збільшення мінімального розміру заробітної плати за час розгляду справи в суді.

На підставі викладного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині визначеного судом розміру моральної шкоди підлягає зміні та збільшенню з 182700 грн. до 240000грн., відповідно до положення п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307,309, ст.ст. 314-316 ЦПК України колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 задовольнити частково. Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - відхилити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 17 лютого 2016 рокув частині визначеного розміру стягнутої з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 змінити та збільшити його з 182700 грн. до 240000грн.

Віншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: