Справа №2/639/1834/16
№639/206/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року Жовтневий районний суд м. Харкова

у складі : головуючого судді Іванової І.В.

за участю секретаря Тущенко Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на будинок в цілому , суд-

В С Т А Н О В И В:

07 липня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в цілому в порядку спадкування за законом після смерті /ІНФОРМАЦІЯ_1 року/ матері ОСОБА_3, ? частина якого належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за її заповітом, зареєстрованого у КП «ХМБТІ» 03 грудня 1998 року .

19.01.2017 року ОСОБА_1 на дав уточнення до позову.

У обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у 2011 році Жовтневий районний суд м. Харкова, виконуючи постанову президії Харківського обласного суду від 26.04.1996 року /суддя Старостін В.В. /, прийняв 07.07.1997 року незаконне рішення, яке за протестом прокурора постановою Президії Харківського обласного суду від 29.09.2000 року було скасовано та розглянув справу про встановлення факту прийняття спадку спадкоємцями ОСОБА_4 у вигляді спірного житлового будинку по АДРЕСА_1 . Рішенням від 08.09.2011 року ОСОБА_2 , як спадкоємцю ОСОБА_5 і заінтересованій стороні було відмовлено у задоволені всіх його вимог, зокрема: про встановлення факту, визнання за ним права власності на житловий будинок в цілому, який на його думку належав ОСОБА_4 на підставі судового рішення від 13.11.1944 року. Оскільки апеляційний суд це рішення не скасував, воно набрало чинності. Таке рішення було прийняте у зв'язку з тим, що ОСОБА_4 ніколи власником будинку не був, незважаючи на нотаріальну копію рішення суду від 13.11.1944 року про визнання за ним право власності . Дійсно, якщо ОСОБА_4 помер, згідно цього рішення у 1942 році, а рішення було прийнято у 1944 році, то як могли його спадкоємці прийняти будинок у спадок,якщо реєстрація його у БТІ відбулася через 19 років після смерті ОСОБА_4. Адже , згідно норм спадкового права строк на прийняття спадщини складає шість місяців і починається цей строк не з моменту прийняття рішення, тим більше не з моменту реєстрації його у БТІ, а з моменту смерті людини. Тобто, навіть ті спадкоємці померлого , які проживали разом з ним до його смерті, про що стверджував ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6, не приймали житловий будинок у спадок, власником якого ОСОБА_4 не був. Саме з цієї причини рішення від 29.06.1995 року , а потім і рішення від 07.07.1997 року були скасовані. При цьому ,справа була закрита, а постановами президії обласного суду передавалася до Жовтневого районного суду на новий розгляд із залученням заінтересованих осіб, якими у 2000 році були ОСОБА_2 , як позивач і він як відповідач. Оскільки постановою президії його право власності на ? частину будинку не було скасовано , а ухвала апеляційного суду від 18.03.2002 року не є для БТІ правовстановлюючим документом, тим більше що її копію апеляційний суд не підписував, то він зараз залишається власником ? частини житлового будинку, що підтверджується довідкою БТІ, Незважаючи на рішення судді ОСОБА_12 щодо відмови йому у задоволені позову про визнання права власності на житловий будинок в цілому на підставі того, що ОСОБА_2 є власником 2/3 частини будинку , то воно не тільки не відповідає дійсності , а й суперечить рішенню судді Іванової І.В. від 08.09.2011 року ,яке було прийняте раніше. А якщо закон зворотної сили не має, це рішення не має і не може мати для суду правових наслідків. ОСОБА_2 намагався використати це рішення звернувшись до судді Іванової І.В. з заявою про ухвалення додаткового рішення до її рішення, але ухвалою від 18.05.2016 року суддя відмовила у задоволені цієї заяви. Таким чином, на даний час ОСОБА_2 володіє ? частиною домоволодіння з урахуванням рішень і ухвал Жовтневого районного суду м. Харкова , які мають законну силу з 2011 року. Доказом його права власності на житловий будинок в цілому є факти, які він підтверджує доданими до позовної заяви документами з підписами посадових осіб. Так, спірний житловий будинок знаходився на балансі Жовтневого райжилуправління , оскільки власника, до прийняття рішення від 13.11.1944 року, яке зареєстровано у книзі цивільного реєстру народного суду 1-ї дільниці Ленінського району м. Харкова за 1944 рік, не було. Витяг з цієї книги, який підтверджує цей факт,йому видали у державному архіві. Згідно рішення ,зареєстрованого у цій книзі 10.11.1944 року , з позовом до Жовтневого райжилуправління м. Харкова,на балансі якого знаходилося домоволодіння, частиною якого є спірний житловий будинок, звертався ОСОБА_7 про визнання за ним право власності на домоволодіння. 13.11. 1944 року позов ОСОБА_7 був задоволений . Другим документом , який підтверджує факт належності житлового будинку ОСОБА_7 є відповідь з Харківського обласного архіву, в якій зазначено , що заборони прописки у будинку по АДРЕСА_1 не було. Згідно закону, зокрема положення про паспорти, яке було прийнято у 1940 році, прописка у приватних житлових будинках здійснювалася його власником. Як свідчить домова книга на спірний житловий будинок , яка знаходиться з 2000 року у ОСОБА_2, у грудні 1944 року у будинку була прописана ОСОБА_8; 15.08.1945 року - ОСОБА_7; у 1946 році- чоловік ОСОБА_8 , ОСОБА_9; у 1947 році- ОСОБА_5. Тобто , прописував мешканців будинку його власник ОСОБА_7. Оскільки його батько ОСОБА_4 помер у 1942 році, він ніякого відношення до прописки мешканців будинку не мав. До 1944 року , починаючи з 1933 року прописку у цьому будинку здійснювало Жовтневе райжилуправління, а не ОСОБА_4. Оскільки спадкоємцем ОСОБА_7 за законом була його дружина ОСОБА_10 / ОСОБА_3/, яку він як власник прописав у будинку у 1970 році, вона стала власником будинку з березня 1972 року і залишалася власником до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Про цей факт говорить довідка з Жовтневого райжилуправління . У зв'язку з тим, що він як син ОСОБА_3 не відмовився від її спадкового майна, що підтверджується свідоцтвом про право на її спадщину за заповітом, прийняв в спадок не ? частину житлового будинку , а житловий будинок в цілому. Адже , згідно норм спадкового права спадщина не може бути прийнята частково , якщо у померлої людини не було інших спадкоємців, або вони цю спадщину не прийняли. Його мати не оформляла цю спадщину у нотаріальній конторі з поважної причини, а саме тому,що у 1961 році будинок був незаконно перереєстровано на ОСОБА_4 на підставі нотаріальної копії рішення від 13.11.1944 року про визнання за ним права власності. Ця реєстрація будинку на мертву людину не має і не може мати для суду ніяких правових наслідків, що підтверджується рішенням судді Іванової від 08.09.2011 року про відмову ОСОБА_2 у встановленні факту прийняття спадкоємцями ОСОБА_4 спірного житлового будинку у спадок.

19.01.2017 року ОСОБА_1 доповнив позов та посилався на те, що його вітчим ОСОБА_7, який помер у 1972 році , був власником домоволодіння по АДРЕСА_1 на підставі рішення народного суду 1-1 дільниці Ленінського району м. Харкова від 13.11.1944 року. Цей безперечний факт підтверджується цивільним реєстром судових рішень народного суду 1-ї ділянки Ленінського району м. Харкова за 1944 рік. Витяг цього реєстру видавалися йому у 2006 році , який він додавав до своїх позовних заяв як доказ, починаючи з 2006 року. Але , до цього часу судове рішення з урахуванням цього доказу Жовтневий районний суд м. Харкова , так і не прийняв. У 1997 році приймалося рішення від 07.07.1997 року про визнання за його матір'ю право власності на ? частину домоволодіння, а іншу ? частину за її сусідом ОСОБА_5. Але таке рішення приймалося не на підставі цього справжнього рішення, а на підставі фальшивого документу, яким було рішення від 13.11.1944 року про визнання права власності за померлою людино. ОСОБА_4, який був батьком ОСОБА_7 і ніколи за життя не був власником будинку. Щоб домоволодіння не було безхазяйним , його зареєстрували у БТІ у 1997 році на ім'я його мами ОСОБА_3 та на ім'я сусіда ОСОБА_5 по ? частині домоволодіння кожному. Після смерті мами ІНФОРМАЦІЯ_2 року , він оформив свідоцтво про право на спадщину цієї ? частини домоволодіння і зареєстрував у БТІ. Оскільки ОСОБА_5 також помер у 1998 році , свідоцтво про право на спадщину іншої ? частини домоволодіння оформив ОСОБА_2 і зареєстрував це право у БТІ. Оскільки ОСОБА_2 заборонив йому користуватися половиною домоволодіння він в судовому порядку за допомогою експерта БТІ зробив виділ своєї половини. Але ОСОБА_2 оскаржив рішення судді і Апеляційний суд його скасував. Не погоджуючись з виділом взагалі, він звернувся до прокуратури із скаргою на рішення від 07.07.1997 року, вважаючи , що права ОСОБА_5 , а тому і його право цим рішенням було порушено, посилаючись на той факт, що після ОСОБА_4 спадкоємцями були ОСОБА_8 і його онук ОСОБА_5. Рішення від 07.07.1997 року було скасовано з направленням на новий розгляд. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 07.12.2001 року визнано право власності за ОСОБА_3 га 1/3 частину домоволодіння,замість ? частини, яка була у неї за життя , а за ОСОБА_5 визнано право на іншу 2/3 частину. Апеляційний суд за скаргою ОСОБА_2, змінив рішення та визнав за ним право власності на 1/3 частину спірного будинку, а за ОСОБА_2 на 2/3 частини спірного будинку . При цьому . свідоцтво про їх право на спадщину по ? частині домоволодіння скасував, анулювавши правову реєстрацію. Таким чином , з 2002 року і до теперішнього часу домоволодіння є безхазяйним. Це відбулося тому, що рішення від 07.07.1997 року приймалося по фальшивому документу, складеному у 1961 році- рішенню про визнання права власності за мертвою людиною. Таким чином, з 2006 року суд не виправляв свою помилку,прийняттям рішення по справжньому рішенню від 13.11.44 року, що не визнавати за ним право власності на домоволодіння в цілому. Це робилося в інтересах ОСОБА_2, якому суд був зобов'язаний відмовити у задоволені позову та задовольнити його позов. Адже він є єдиним спадкоємцем після матері , а вона була єдиним спадкоємцем свого чоловіка ОСОБА_7, який помер у 1992 році, залишивши їй домоволодіння в спадок, в якому його мати прожила до смерті /1998 рік/.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та надав пояснення відповідні вищенаведеному .

Представник відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_6 позов не визнала та просила у задоволені відмовити.

Суд , вислухав пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню, входячи з наступного.

Так, судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 грудня 2012 року, яке залишено без змін ухвалою судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області від 05 лютого 2013 року , у задоволені позову ОСОБА_1 про визнання право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в цілому, відмовлено.

Оскільки вищевказане рішення було ухвалено з приводу спору не між тими сторонами та не з тих самих підстав, у суду не було підстав для закриття провадження у зазначеній справі на підставі п.2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

При розгляді справи, судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 07.07.1997 року за ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було визнано право власності на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1 за кожним./а.с.36-38/.

Постановою президії Харківського обласного суду від 29.09.2000 року , рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 07.07. 1997 року в частині визнання права власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_5 права власності за кожним на ? частину домоволодіння АДРЕСА_1 у порядку судового нагляду скасовано, та справу направлено на новий судовий розгляд.

При новому розгляді справи, рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 07.12.2001 року за ОСОБА_3 визнано право власності на 1/3 частину вищевказаного житлового будинку, після смерті ОСОБА_4 , та ОСОБА_7 за ОСОБА_5 визнано право власності на 2/3 частини цього будинку після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_8.

Ухвалою судової колегії судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області від 18.03.2002 року , рішення Жовтневого районного суду м. харкова від 07.12.2001 року змінено, визнано право власності на 1/3 частину спірного житлового будинку за ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_3 та на 2/3 частини цього будинку за ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_5.

У відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини ,на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог та заперечень.

На думку суду , позивачем у справі не надано належних та допустимих доказів , на підставі яких можливо зробити висновок про обґрунтованість його позовних вимог. Навпаки з вищезгаданих судових рішень як першої, так і апеляційної інстанції вбачається, що за ОСОБА_1 було визнано право власності на 1/3 частину спірного житлового будинку після смерті ОСОБА_3. Рішення від 01.12.2001 року набрало законної сили 18.03.2002 року.

Рішенням апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_3 ,яка прийняла у 1972 році спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_11 стало належати 1/3 частина будинку. Спадкоємцем ОСОБА_3 є її син ОСОБА_1 . який після смерті матері ІНФОРМАЦІЯ_3 року оформив свідоцтво про право на спадкування за заповітом.

Як пояснив позивач ОСОБА_1 , рішення суду від 01.12.2001 року ним не зареєстровано у встановленому законом порядку. З пояснень представника відповідача ОСОБА_6 слідує,що ОСОБА_2 рішення суду від 01.12.2001 року зареєстровано декілька місяців тому.

Аналізуючи вищенаведене, суд не вбачає підстав для визнання за ОСОБА_1 право власності на спірний житловий будинок в цілому , у зв'язку з відсутністю правових підстав.

Керуючись ст. 7,10,11,57-61,88,209,212-215 ЦПК України ст. 15,16, ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 про визнання права власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення - шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Іванова І.В.