Справа № 463/3879/16 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/1321/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2017 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Цапові П.М.,

за участю: представника відповідача - Сеника А.З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 13 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФУДЖІКУРА АУТОМОТІВ Україна Львів» про стягнення недорахованої заробітної плати, середнього заробітку за період затримки розрахунку, зобов'язання до вчинення дій,-

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 13 грудня 2016 року у позові ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФУДЖІКУРА АУТОМОТІВ Україна Львів» про стягнення недорахованої заробітної плати, середнього заробітку за період затримки розрахунку, зобов'язання до вчинення дій - відмовлено.

Рішення оскаржив позивач ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що не погоджується з даним рішення суду першої інстанції, вважає його не законним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Звертає увагу суду на те, що судом першої інстанції неправомірно взято до уваги акт про відсторонення від виконання робіт від 23.05.2016р. щодо встановлення факту перебування позивача в стані сп'яніння, в якому вказано, що причиною відсторонення є підозра на алкогольне сп'яніння. Вважає, що підозра на алкогольне сп'яніння не є ознакою сп'яніння, а самих зовнішніх ознак, які є обов'язковими не зазначено. Таке діяння, як підозра на алкогольне сп'яніння, згідно законодавства України не відноситься до порушень трудової дисципліни. Більше того, в акті про відсторонення від виконання робіт від 23.05.2016р. зазначено, що позивача 23.05.2016 о 14-20 год. відсторонено і виведено з території підприємства. Сам акт складено без його присутності, не взято пояснень в нього, не ознайомлено негайно під розпис з таким актом, та не надано йому один примірник. Разом з тим, такий акт складено в 3-х примірниках: 1-для бухгалтерії, 2 - для відділу кадрів, 3 - для керівника підрозділу. Позивач не міг оскаржити вищезгаданий акт, оскільки не був із ним ознайомлений та не отримував копії примірника такого. Крім того, зазначає, що 24.05.2016р. відповідачем складено ще один акт про відсутність на роботі 24.05.2016р., з яким його також не було ознайомлено і не відібрано пояснень. Вважає, що оскільки позивача не було на роботі 24.05.2016р., то в такому випадку необхідно було видати наказ про його звільнення за прогул на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України. 24 травня 2016р. він був ознайомлений із наказом від 23.05.2016р. про його звільнення за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпПУ і в цей же день отримав трудову книжку без розрахункових. Крім того, апелянт зазначає, що за травень 2016 року відповідач недонарахував і не виплатив йому заробітну плату за 2 робочі дні на суму 442,11 грн., компенсацію відпускних - 195,21 грн., компенсацію несвоєчасно виплачених розрахункових - 1215,62 грн.. Також, відповідач не повністю сплатив страхові внески (22%) на його обліковий номер (не включені витрати на харчування в 04.16р. - 702,44 грн. і в 05.16р. -439,02 грн.), чим порушено ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування". ПДФО відповідач стягував у більшому розмірі, а ніж це передбачено ст.167.2-167.5 ПКУ (18%), а військовий збір навпаки - у меншому розмірі, а ніж це передбачено ПКУ -1,5%. Крім того, надання блага харчування за рахунок Відповідача не відповідає дійсності, оскільки ці суми включені, як нараховані позивачу, і з цих сум з останнього утримано ПДФО і ВЗ. Вважає, що суд першої інстанції, встановивши факти порушення закону під час розгляду справи щодо стягнення ПДФО, ВЗ та відрахувань до ПФ належним чином не відреагував, та не постановив окрему ухвалу для вжиття заходів щодо усунення порушень. Відтак, просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити.

В судове засідання позивач, будучи повідомленими належним чином про день та час розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення йому поштового відправлення, не прибув, проте повідомив про розгляд справи за його відсутності. На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглядати справу за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача Сеника А.З. на її заперечення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

На підставі ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку, про безпідставність позовних вимог, оскільки позивачем не доведено порушення його трудових прав.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих правових норм правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або спорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також органи і особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Судом встановлено та вбачається із записів в трудовій книжці позивача ОСОБА_3 (а.с.6), останній з 04.04.2016р. був прийнятий на роботу в Товариство з обмеженою відповідальністю «ФУДЖІКУРА АУТОМОТІВ Україна Львів» на посаду оператора автоматичних та напівавтоматичних ліній верстатів та установок. Звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 24.05.2016р.

Відповідно до табелю обліку робочого часу (а.с.29), у травні 2016р. позивач працював 12 робочих днів.

У зв'язку з підозрою про перебування позивача на робочому місці в стані алкогольного сп'яніння 23.05.2015р., працівниками підприємства відповідача складено акт про відсторонення від виконання робіт від 23.05.2016р. (а.с.26).

Також, до матеріалів справи долучено акт від 23.05.2016р. (а.с.27), згідно якого о 15.55 год. було встановлено, що ОСОБА_3 перебуває в стані алкогольного сп'яніння. Результат алкотестера - 1,37 проміле.

З вказаним актом позивач погодився, про що власноручно на ньому розписався.

За правилами ст. 46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Доводи апелянта щодо неправомірності відсторонення його від роботи є голослівні і необґрунтовані, оскільки факт перебування позивача на робочому місці у нетверезому стані підтверджується відповідним актом, з яким погодився сам позивач. Доказів протилежного позивачем не надано та в матеріалах справи такі відсутні.

Більше того, судом першої інстанції зазначені докази досліджувалися та їм дана відповідна оцінка.

Крім того, представником відповідача долучено Свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки(алкотестера)(а.с.75)

Час протягом якого працівник не працював внаслідок відсторонення у зв'язку із появою на роботі у нетверезому стані, оплаті не підлягає.

Згідно ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків слід розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

За правилами ст. 113 КЗпП України, час простою з вини працівника не оплачується.

Також, до матеріалів справи долучено акт про відсутність позивача на роботі від 24.05.2016р (а.с.28).

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для стягнення заробітної плати за цих два дні, оскільки 23 і 24 травня 2016р. позивач не виконував свої трудові обов'язки, а відтак, відповідач правомірно не проводив нарахування заробітної плати.

Необхідною умовою для настання передбаченої ст. 117 КЗпП України відповідальності є наявність вини власника або уповноваженого ним органу.

Згідно ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Як вбачається із виписки по рахунку позивача (а.с.39), заробітна плата за травень останньому проведена 20.05.2016р. в сумі 241,50 грн., 23.05.2016р. в сумі 1245,63 грн., 25.05.2016р. в сумі 1088,61 грн. та 30.05.2016р. в сумі 179,66 грн..

Згідно розрахункового листка за травень 2016р. (а.с.25), позивачу нараховано 2 622,63 грн. окладу, 314,37 грн. компенсації відпустки за три дні, 104,87 грн. премії за високі досягнення, 22,12 грн. премії за дотримання належного рівня трудової та виконавчої дисципліни, 439,02 грн. додаткового благо харчування, 300 грн. премії за результативність, 223,18 грн. компенсації несвоєчасно виплачені розрахункові.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.05.2016р. по 13.12.2016р. в розмірі 34 481,58 грн., оскільки остаточний розрахунок з позивачем проведено 25.05.2016р., тобто з порушенням на 1 день, компенсація за який проведена 30.05.2016р.. Період виплати цієї компенсації в розумінні ст. 117 КЗпП України не є періодом затримки розрахунку при звільненні.

Посилання апелянта на те, що відповідач повинен був звільнити його за прогул(п.4 ст.40 КЗпП України) у випадку не з'явлення на роботу без поважних причин, або за появу на роботі у нетверезому стані(п.7 ст.40 КЗпП України) є безпідставними, оскільки статтею 40 КЗпП України визначено право власника (уповноваженого ним органу) на звільнення працівника з цих підстав, а не обов'язок.

Позивач був звільнений з роботи за власним бажанням і не ставив вимог щодо не проведеного з ним повного розрахунку при звільненні.

Безпідставними, на думку колегії суддів, є також доводи апелянта щодо не винесення судом окремої ухвали, оскільки згідно вимог ст.211 ЦПК України це є право суду, а не обов'язок.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції, не спростовують правильне по суті рішення та не дають підстав вважати, що судом при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст.309 ЦПК України як підстави для скасування рішення, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Таким чином, розглядаючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив та оцінив обставини у справі, подані сторонами докази та правильно визначив характер спірних правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, п.1 ч.1 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 13 грудня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета