Справа № 341/1003/16-ц
Провадження № 22-ц/779/439/2017
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Беркій О.Ю. , Максюти І.О.

секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тисменицького районного суду від 31 січня 2017 року,-

в с т а н о в и л а :

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики в сумі 115443 грн.40 коп.

Уточнюючи позовні вимоги, позивач просив стягнути з відповідача борг у сумі 70509 грн. 49 коп., що еквівалентно 2600 дол. США станом на 31 січня 2017 року, 3% річних за період з 01 квітня 2014 року по 01 травня 2016 року у розмірі 4408 грн., а також витрати по оплаті судового збору в розмірі 1154грн. 43 коп.

Свої вимоги мотивував тим, що в січні 2014 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір позики, згідно розписки ОСОБА_3 отримав 2600 дол. США, які зобов»язувався йому повернути до 30 березня 2014 року.

Посилаючись на те, що відповідач, борг не повернув, позивач просив задовольнити позов.

Рішенням Тисменицького районного суду від 31 січня 2017 року позовТимощука Я.В. задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 70509 грн. 49 коп. основного боргу, 4408 грн. - 3 % річних, а всього 74917 грн. 49 коп. за договором позики та 749 грн. 17 коп. судових витрат.

На дане рішення ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом вимог норм процесуального та матеріального права, неповне з»ясування обставин, які мають значення для справи.

Зазначив, що 27 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, предметом якого було передання у влансість боржнику грошових коштів в розмірі 2600 дол. США.

Відповідно до вимог чинного законодавства договір позики між позикодавцем та позичальником вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, однак зазначені обставини не були належним чином досліджені судом, суд не встановив чи між сторонами був укладений договір позики та чи є він дійсним.

Суд, на думку апелянта, належним чином не дослідив боргову розписку, не визначив характер правовідносин сторін та справжній зміст письмового документа.

Позивач та його представник не надали жодних належних та допустимих доказів того, що грошові кошти були отримані відповідачем.

Апелянт вважає, що судом невірно визначено суму боргу в гривнях з огляду на офіційний курс долара США на момент повернення коштів.

Апелянт просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

У судове засідання апеляційного суду апелянт ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 не з»явилися повторно, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_5 заперечив вимоги апеляційної скарги посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Постановляючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідач ОСОБА_3всупереч умов укладеного договору позики не поврнув позивачу суму боргу, а тому зобов»язаний повернути суму основного боргу та 3% річних.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно власноручно написаної розписки від 27 січня 2014 року ОСОБА_3 отримав у ОСОБА_2 кошти у сумі 2600 доларів США, які зобов»язався одноразово повернути до 30 березня 2014 року. (а.с.3)

Відповідно до положень ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до положень ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що у зазначений строк сума боргу не повернута.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що у зазначений строк сума боргу не повернута.

Відповідно до положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції правильно зазначив про те, що написана ОСОБА_3 розписка є доказом як укладення між ним та ОСОБА_2 договору прозики так і факту передачі йому грошової суми.

Посилання апелянта ОСОБА_3 на те, що досліджуючи боргову розписку суд першої інстанції не з»ясував справжню правову природу укладеного договору не заслуговують на увагу, оскільки заперечуючи факт укладення договору позики, відповідач натомість не вказав які саме правовідносини виникли між ним та позивачем та не надав суду будь-яких доказів на підтвердження існування інших спірних правовідносин.

Не заслуговують також на увагу доводи апелянта щодо невірного визначення суми боргу за договором позики.

Згідно положень ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ураховуючи положення статті 533 ЦК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення суми боргу, відповідно до умов договору позики визначеної за курсом долара США станом на 31 січня 2017 року - на день ухвалення судового рішення.

Рішення суду постановлено з дотриманням вимог норм матеріального та процесуального правва, доводи апеоляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Тисменицького районного суду від 31 січня 2017 року залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з часу набрання законної сили.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: О.Ю. Беркій

ОСОБА_6