Справа № 186/783/17
Провадження номер № 2/0186/395/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2017 року Першотравенський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Кривошеї С. С.

при секретарі: Кравченко А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Першотравенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про захист прав споживача,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про захист прав споживача.

В обґрунтування позову зазначає, що 12 травня 2017 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» було укладено договір Фінансового лізингу № 2414, згідно якого предметом Лізингу по даному договору є автомобіль марки «ЗАЗ Sens».

Спірний договір укладався з метою набуття права власності на автомобіль для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю, тому на дані правовідносини між сторонами поширюються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч.5 ст.110 Цивільного процесуального кодексу України позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Відповідно до ч.3 ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Відповідно до правової позиції ВССУ по справі № 757/32520/16-к від 18 травня 2016 р. суд зазначив, що у випадку, якщо статтею 5 Закону України «Про судовий збір» не передбачено пільг щодо сплати судового збору деякими категоріями осіб чи за відповідними позовами, то при їх визначенні потрібне керуватися іншим законодавством України, зокрема і ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до умов Договору, лізингодавець бере на себе зобов'язанні придбати предмет лізингу (ЗАЗ Sens) у власність та передати предмет лізингу у користування, лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором.

В мережі інтернет, він знайшов оголошення про продаж авто марки «ВАЗ 2110», вартістю 68 000,00 грн., зателефонувавши за вказаним телефоном, йому роз'яснили, що дійсно такий транспортний засіб є в наявності за ціною вказаною в оголошенні. Коли він приїхав до офісу компанії у м. Полтаву, менеджер компанії пояснила, що спочатку необхідно сплатити передплату (аванс) за транспортний засіб в сумі 17 755,50 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок, потім буде укладено договір лізингу, і після цього протягом декількох днів, йому буде передано у користування предмет лізингу. В той же день, ним було сплачено передплату (аванс) на рахунок відповідача в сумі 17 755,50 грн.

Повернувшись додому та уважно прочитавши Договір, він зрозумів, що його обманули, оскільки у договорі предмет лізингу інший, авто так і не прибуло, вартість транспорту в договорі значно вища, ніж та, на яку він розраховував.

Представником відповідача не було роз'яснено призначення платежу в сумі 17 755,50 грн., який виявився комісією за організацію Договору, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою, перевіркою, розглядом та укладенням договору, але він вважав що це часткова оплата вартості транспортного засобу (зі слів представника компанії призначення платежу в рахунку на оплату). В договорі це передбачено, але у нього не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, оскільки представник відповідача не надав достовірної інформації, завірив в тому, що всі істотні умови договору він пояснив та умовляв підписати договір швидше, мотивуючи це тим, що на нього чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Крім цього, протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був переданий. Він неодноразово дзвонив до компанії, але вирішити питання так і не вдалося. Представник відповідача повідомив, що за такою ціною авто немає, і йому потрібно написати заяву на повернення коштів, але відповідно до п.12.1 Договору комісія за організацію Договору поверненню не підлягає.

Таким чином, під час попередніх переговорів представником компанії введено його в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Після підписання і вивчення змісту договору стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, та можливості розірвати договір немає, оскільки він зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача без втрати грошових коштів, що є порушенням його прав, як споживача.

Відповідно до умов, викладених у п. 12.1 Договору фінансового лізингу № 2414 від 12 травня 2017 року лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в 1.7. та 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням наміру розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випаді поверненню підлягає 80% від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 20 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію Договору в такому випадку поверненню не підлягає.

Отже, лізингоодержувач сплатив 17 755,50 грн. за договором, з яких: вся сплачена сума - комісія за організацію Договору - поверненню не підлягає. Отже, відповідач утримує в якості штрафу 17 755,50 грн.

Вказана умова Договору суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідно до п.4 ч.3 ст.18 цього Закону, надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, є несправедливою умовою договору.

Таким чином, аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 12 трав 2017 року, укладеного між ним та відповідачем, дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужує обов'язки лізингодавця, які передбачені у Законі України «Про фінансовий лізин», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, що суперечать вимогам чинного законодавства.

Отже, несправедливими є сплата комісії за організацію Договору, так як в графі «Визначення термінів» договору визначено, що комісії за організацію договору - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу обов'язкових платежів, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд підготовку документів для укладення Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату.

Відповідачем отримано 17 755,50 гривень, тобто кошти лише за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору та при розірванні договору в будь-якому випадку, навіть за невиконання зобов'язання відповідачем, цей платіж не повертається (п. 12.1 ст.12 Договору).

Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Таким чином, визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, підготовка документів для укладення договору не може бути послугою в розумінні п. 17 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», а отже, відповідач не може безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобов'язувати споживача їх оплатити.

Частиною 2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», визначено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

З наведеного вбачається, що законодавством не передбачено лізинговий платіж пов'язаний з укладенням самого Договору фінансового лізингу.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Однак, у договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

Загальні правові та економічні засади фінансового лізингу визначені Законом України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до частини першої статті 1 названого вище Закону, фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі) (ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Статтею 806 ЦК України визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм законодавства, договір фінансового лізингу своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору найму (оренди) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.

Таким чином, договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб укладений за участю фізичної особи, підлягає нотаріальному посвідченню у силу приписів статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», статей 799, 806 ЦК України. У разі недодержання цієї вимоги такий договір вважатиметься нікчемним з огляду на приписи частини першої статті 220 ЦК України.

На виконання договору при його підписанні ним було сплачено на користь відповідача 17 755,50 гривень. Отримання відповідачем коштів за договором, який є нікчемним, порушує його право на захист власності, яке передбачене ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка проголошує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, враховуючи несправедливі умови спірного Договору фінансового лізингу № 2414 від 12.05.2017 року, відсутність нотаріального посвідчення спірного договору, можна прийти до висновку, що даний договір слід визнати недійсним.

Враховуючи вищевикладене, вважає, що доведеним є факт того, що невідповідність обставин дійсності виникла через умисні дії відповідача, щодо бажання ввести його в оману, а факти (обставини), що не відповідають дійсності, є істотними для вчинення ним правочину.

Після детального ознайомлення з даним договором, зрозумівши що він підписав його собі на шкоду, вважає, що даний договір необхідно розірвати.

Просить суд визнати договір Фінансового лізингу №2414 від 12 травня 2017 року недійсним, та стягнути з ТОВ «Єврокар Україна» на його користь сплачені кошти в розмірі 17 755,50 гривень.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з'явився, направив суду заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належим чином, причини неявки суду не повідомив.

Суд вивчивши матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12 травня 2017 року між ТОВ «Єврокар Україна» і позивачем ОСОБА_1 був укладений договір № 2414 фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб автомобіль «ЗАЗ Sens».

Відповідно до умов договору вартість предмета лізингу становить 6700,49 доларів США (на момент підписання договору 177 555,00 грн); авансовий платіж 1541,11 дол. США (23 % вартості предмета лізингу); щомісячний авансовий платіж 154,47 дол. США; комісія за організацію договору - 670,04 дол. США (10% вартості предмета лізингу); комісія за передачу предмета лізингу 201,01 дол. США ( 3 % вартості предмета лізингу); термін поставки предмета лізингу 90 днів.

Згідно з п. 3.1.1 ст.3 Договору, укладеного між сторонами, лізингодавець зобов'язаний придбати предмет лізингу, який визначений лізингоодержувачем, в порядку та на умовах даного Договору та інших письмових домовленостей між сторонами.

Відповідно до вимог п. 3.3.1, п. 3.3.2, п.3.3.3. ст. 3 зазначеного Договору, лізингоодержувач зобов'язаний до отримання предмета лізингу на умовах та у порядку, передбаченим Договором, сплатити передбачені даним Договором платежі; прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу за його призначенням та у встановлені терміни і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов даного Договору.

Пунктом 4.1 ст.4 Договору фінансового лізингу № 2414 передбачено, що лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 90 календарних днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності оплатити різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного Договору з урахуванням умов, викладених в п. 1.7 ст. 1 Договору.

Згідно із вимогами п. 10.3. ст.10 укладеного між сторонами Договору, на момент його укладення попередній розмір щомісячного періодичного платежу у разі залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору, становить 154,47 доларів США , що еквівалентно 4093 грн. 46 коп.

На виконання умов даного договору ОСОБА_1 згідно із квитанцією № 0.0.762692650.1 від 13 травня 2017 року на користь відповідача було перераховано кошти в сумі 17755 грн. 50 коп., які пунктом 9.1 Договору та Додатком № 1 до нього визначені як комісія за організацію договору.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачені підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пп. 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю(виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п.4 ч.3ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»);визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір уразі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору(п.13ч.3ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс16, від 19 жовтня 2016 року № 6-1551цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Судом встановлено, що аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 12 травня 2017 року, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (стаття 3 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Згідно пункту 4.2 договору, лізингодавець не несе відповідальності за будь-яке пошкодження та/або втрату предмета лізингу, які можуть виникнути прямо або опосередковано в результаті невиконання лізингоодержувачем будь-яких умов даного договору.

Відповідно до п. 5.2 договору, усі витрати, пов'язані з експлуатацією, технічним обслуговуванням ремонтом предмета лізингу, несе лізингоодержувач.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 4.2, 5.2 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та інше, суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відносини, які виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Частинами 1 та 3 ст.760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

За загальним правилом, передбаченим частиною 1 ст.799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з ч.2 ст.799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Згідно зі ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України.

Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Така правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року та від 18 січня 2017 року по справах № 6-2766цс15 та № 6-648цс16, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що укладений 12 травня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» та позивачем ОСОБА_1 договір фінансового лізингу № 2414 є нікчемним у зв'язку з недотриманням вимог при його укладенні щодо нотаріального посвідчення зазначеного договору.

Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України визнання нікчемного договору недійсним не вимагається.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання договору фінансового лізингу недійсним слід відмовити.

Згідно з ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач після укладення договору фінансового лізингу вніс на рахунок ТОВ «Єврокар Україна» 17755,50 грн.

За таких обставин, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача з ТОВ «Єврокар Україна» суму коштів в розмірі 17755,50 грн.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачу пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ч.3 ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору, тому суд вважає за необхідне стягнути його з відповідача ТОВ «Єврокар Україна» на користь держави в розмірі 640 гривень 00 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3, 203, 215, 216, 220, 236, 509, 628, 634, 799, 806 ЦК України, ст.ст. 1, 4, 10, 11, 15,1 8 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 6, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, - суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про захист прав споживача - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна», , МФО 380805, р/р 9 у АТ «Райффайзен Банк Аваль», на користь ОСОБА_1, 17 755 (сімнадцять тисяч сімсот п'ятдесят п'ять) гривень 50 копійок, які були сплачені відповідно до договору від 12 травня 2017 року № 2414 фінансового лізингу.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна», , МФО 380805, р/р 9 у АТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь держави судовий збір в розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Першотравенський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.С. Кривошея.