АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/54/2017 Головуючий у суді першої інстанції - Савлук Т.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Горбачова І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 січня 2016 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року ТОВ «ФК «Народна позика» звернулось до суду з позом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що ТОВ «ФК «Народна позика» є власником трикімнатної квартири загальною площею 67,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на підставі Договору іпотеки від 13.04.2012 посвідченого приватним нотаріусом КМНО ВерповськоюО.В., зареєстрованого в реєстрі за №2450, про що свідчить Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.06.2014 за індексним номером НОМЕР_1. За даними відомими позивачу, в цій квартирі проживають та зареєстровані відповідачі - ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 30.07.2015 позивачем було направлено на адресу відповідачів вимогу про добровільне звільнення приміщення, однак вказана вимога не була отримана відповідачами та повернулась без вручення за закінченням терміну зберігання.

Оскільки відповідачами добровільно не було виконано вимогу про виселення із житлового приміщення, яке вони займають без належних правових підстав позивач просив виселити відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстраційного обліку за адресою вказаної квартири.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21.01.2016 в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Вважає, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про те, що виселення повинно проводитись тільки з наданням іншого житлового приміщення. Крім того, судом не перевірено наявність у відповідачів іншого нерухомого майна придатного для проживання.

Особи, які беруть участь у справі всудове засідання не з'явились.

Позивач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідачі повідомлялись належним чином за відомими суду адресами. Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явились оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 305 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що квартира, що перебувала в іпотеці, була придбана іпоткодавцем до укладання договору іпотеки, тобто не за рахунок отриманих кредитних коштів, тому за встановлених обставин виселення проводитися тільки з наданням іншого житлового приміщення, яке повинно бути зазначене у рішенні суду, однак позивач таких позовних вимог із зазначенням іншого житлового приміщення не заявляв.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що 13.04.2012 між ТОВ «ФК «Народна позика» та ОСОБА_3 укладено Договір іпотеки, за цим Договором забезпечене виконання зобов'язань, що виникло в ОСОБА_3 на підставі Кредитного договору №1304001/000-КФІ/12 від 13.04.2012, укладеного між ТОВ «ФК «Народна позика» та ОСОБА_3, на суму 240 000,00 грн. та з відсотковою ставкою 42% річних, з обумовленим строком повернення боргу 13.07.2012.

У забезпечення виконання за Основним договором Іпотекодавець передає в іпотеку квартиру № 155, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Курнатовського, буд. 2 (а.с. 5-12).

ТОВ «ФК «Народна позика» з дотримання умов п.п. 6.1, 6.2, 6.3 та 6.8 Договору іпотеки (застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя) було задоволено забезпечену іпотекою вимогу шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки у порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку», що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 13).

Судом першої інстанції встановлено, що предметом іпотеки виступало нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1, яка належала на праві власності ОСОБА_3 на підставі Договору дарування, посвідченого 13.06.2004 Шапченко М.І., державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-2021, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 28.03.2012, зареєстроване Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 02.08.2004, та записано в реєстрову книгу №д.41-224, за реєстровим № 499/30193, реєстраційний номер майна НОМЕР_3.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК Українита ст. 1 Закону України «Про іпотеку»іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1ст. 33 Закону України «Про іпотеку»у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановленихстаттею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене уст. 590 ЦК Україний передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбаченоЗаконом України «Про іпотеку».

Згідно ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із ч.ч. 1, 2ст. 39Закону України «Про іпотеку»у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку»встановлено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3статті 109 ЖК Української РСРрегулює порядок виселення громадян.

За змістом частини 2 статті 40 Закону України «Про іпотеку»та частини 3 статті 109 ЖК Української РСРпісля прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини 2 статті 109 ЖК Української РСРгромадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина 2 статті 109 ЖК Української РСРвстановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини 2 статті 39 Закону України «Про іпотеку»підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Судом першої інстанції достовірно встановлено, що предметом іпотеки за іпотечним договором від 13.04.2012 є АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі Договору дарування, посвідченого 13.06.2004 Шапченко М.І., державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори за реєстровим №2-2021, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 28.03.2012, зареєстроване Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 02.08.2004, та записано в реєстрову книгу №д.41-224, за реєстровим НОМЕР_2, реєстраційний номер майна НОМЕР_3.

Отже, встановивши, що в іпотеку передано квартиру, яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла.

Зазначена правова позиція була викладена в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 р. у справі №6-39цс15.

Доводи апелянта про те, що суд зобов'язаний був перевірити наявність у відповідачів іншого житла, колегія суддів вважає безпідставними.

За змістом статті 213 ЦПК Українисуд ухвалює рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК Україникожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, суд ухвалює рішення на підставі доводів сторін, які підтверджені відповідними доказами, які зобов'язані надати суду сторони, і не має правових підстав збирати такі докази за власною ініціативою.

Апелянтом не надано суду доказів про наявність у відповідачів іншого житла, а також представник апелянта не звертався до суду із клопотанням про витребування таких доказів, якщо мав складнощі у їх отриманні.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Таким чином, при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» - відхилити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 січня 2016 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва