Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2017 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Демидової С.О.

за участю секретаря Пісчанської Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним договору поруки,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання договору поруки недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 02 липня 2015 року з її банківської карти НОМЕР_1 було незаконно списано грошові кошти в сумі 1 055, 24 грн. з призначенням платежу: «погашение задолженности по договору 241168-CRED от 28.07.2008г.». Позивач стверджує, що жодного кредитного договору та договору поруки з ПАТ КБ «Приватбанк» не укладала, та відповідно не має заборгованості перед банком. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська задоволено її позов до ПАТ КБ «Приватбанк», та стягнуто на її користь грошові кошти, що були списані банком. Під час розгляду справи банк не надав оригінал договору поруки, незважаючи на вимоги суду. Тому позивач просить суд визнати недійсним договір поруки № 241168/3 від 28 липня 2008 року.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

02 липня 2015 року з банківської карти позивача ОСОБА_1 № НОМЕР_1 було списано грошові кошти в сумі 1055.24 грн. з призначенням платежу: «Погашение задолженности по договору 241168-СЯЕІ) от 28.07.2008г., реф. НА Н 8Л МІ) НОМЕР_4 согласно с/з 6824250 Списание с карты». Вважаючи таке списання незаконним, позивач звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про повернення і стягнення грошових коштів. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2016 року, стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 1 055, 24 грн. /а.с.12-17/. При цьому вказаним рішенням суду встановлено, що правочин банку щодо списання грошових коштів позивача з банківського рахунку є нікчемним і має нікчемні правові підстави. Оскільки позивач не укладала з відповідачем жодних двосторонніх правочинів, то вона не створювала для себе жодних правових наслідків у вигляді цивільних прав та/або обов'язків. Відповідачка не зверталася до банку з метою отримання кредиту. Крім того в ухвалі апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2016 року зазначено, що у договорі поруки № 241168/3 від 28 липня 2008 року, на який посилається банк, серія та номер паспорта позивача ОСОБА_1 значиться як «НОМЕР_2», тоді як в дійсності у неї серія паспорта НОМЕР_3, а анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг вона писала не у зв'язку з отриманням кредиту, а у зв'язку з отриманням зарплатної картки /а.с.16-17/.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особа або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечитися порукою.

Згідно ч. 1 с. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. ч. 1,3,4,5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

В тому ж випадку, коли сторона не приймала участі в укладені угоди, що підтверджується відсутністю її підпису під договором, вона має право вимагати визнання угоди недійсною, на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України, як такої що не відповідає її внутрішній волі.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України та відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України п. 7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Стаття 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач не досягла ніякої згоди із банком щодо умов договору поруки, ніяких пропозицій укласти договір від відповідача не отримувала та не підписувала спірного договору поруки.

Крім цього в процесі слухання справи ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2017 року витребувано від ПАТ КБ «Приватбанк» оригінал договору поруки № 241168/3 від 28 липня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк». Однак представник банку в судовому засіданні надав пояснення, що в банку оригінал договору відсутній та його місцезнаходження невідоме.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, суд вважає, що оспорюванний правочин - договір поруки, був укладений з порушенням вимог цивільного законодавства України, не може створювати правових наслідків для поручителя, тому підлягає визнанню недійсним.

Відповідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57-61, 76, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним договору поруки - задовольнити.

Визнати недійсним договір поруки № 241168/3 від 28 липня 2007 року укладений між ОСОБА_1 та закритим акціонерним товариства комерційний банк «Приватбанк».

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 сплачений понесені судові витрати в розмірі 551,20 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С.О. Демидова