АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/2493/17 Головуючий 1 інстанції -
Категорія: договірні Доповідач - Швецова Л.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2017 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: Швецової Л.А.,

Суддів: Котелевець А.В., Піддудбного Р.М.,

За участі секретаря: Кучер Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про повернення грошових коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про повернення грошових коштів, внесених у якості авансового платежу по угоді купівлі-продажу частки у майні.

В обґрунтування свого позову позивач вказував, що в жовтні 2013 року, між ним та ОСОБА_2 була досягнута усна домовленість про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу 1/3 (однієї третини) майнового комплексу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, який на праві приватної власності належить ОСОБА_2 30.10.2013 року, позивачем в якості завдатку за придбання 1/3 частини майнового комплексу у присутності свідка ОСОБА_4, громадянину ОСОБА_2 були передані грошові кошти в сумі, еквівалентній 30000 (тридцять тисяч) доларів США, що підтверджується власноруч написаною ОСОБА_2 розпискою. Факт отримання зазначених грошових коштів не спростований та не заперечується ОСОБА_2, що підтверджується ухвалою Апеляційного суду Харківської області у справі 640/15428/15-ц за позовом гр. ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу в сумі 200000 грн. за договором позики. Станом на 01.03.2014 року договір купівлі продажу 1/3 (однієї третини) майнового комплексу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений не був, а сам предмет усної домовленості, (майновий комплекс) ОСОБА_2 було внесено до статутного капіталу новоствореного ТОВ «Слобожанська м'ясопереробна компанія», що унеможливлює укладення угоди купівлі-продажу, у зв'язку з чим внесена сума підлягає поверненню. Численні усні звернення до ОСОБА_2 про повернення суми авансу в розмірі, еквівалентному 30000 доларів США до бажаного результату не призвели. Грошові кошти повернуті не були. 29.04.20.16 року позивач письмово звернувся до ОСОБА_2 з вимогою про повернення вказаних грошових коштів, проте відповіді на вимогу від ОСОБА_2 не отримано. Станом на 07.07.2016 року офіційний курс гривні до іноземної валюти встановлений НБУ становить 2484,1948 грн. за 100 доларів США. Таким чином, сума авансу, яка підлягає поверненню ОСОБА_3 є еквівалент 30000 доларів США, що на момент подання позову до суду складає 7452584,40 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2017 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про повернення грошових коштів задоволений в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі еквівалентному 30000 доларів США, що за курсом НБУ на день винесення рішення становить 809808 гривень 09 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 3890 гривень.

Не погодившись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 звернувся на це рішення з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить зазначене рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити

Обґрунтовуючи свої апеляційні доводи, апелянт зазначив, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не містить мотивів, з яких суд вважав встановленим наявність фактів, якими обґрунтовувалися його заперечення. Судом першої інстанції взагалі не надано оцінки його запереченням та не зазначено з яких мотивів суд взяв до уваги доводи позивача і надані ним докази його вимог та відхилив доводи і докази заперечень.

ОСОБА_2 не заперечував що отримав від ОСОБА_3 вказану суму 30000 доларів США, але вважав, що вона є зобов'язальним платежем, який не повертається ОСОБА_3, у зв'язку з відмовою від виконання зобов'язання, викупу корпоративних прав.

Також, вважав, що суд першої інстанції не визначився з природою правовідносин та неправильно застосував норми матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу не був укладений, передані позивачем грошові кошти є авансовим платежем і підлягають поверненню.

З таким рішенням суду першої інстанції судова колегія погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або освоюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Зобов'язання виникають з підстав встановлених ст. 11 ЦК України (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Однією з встановлених ч. 2 ст. 11 ЦК України підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина 2 ст.629 ЦК України визначає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Згідно до ст..1046 ЦК України , за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеними з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно правового висновку про застосування статей 1046, 1047 ЦК України, що міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс 13 та від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Судова колегія приходить до висновку, що отримана ОСОБА_2, сума 30000 доларів США не є позикою в розумінні ст.1046,1047 ЦК України, а є авансовим платежем, як передабчено складеною відповідачем розпискою.

Судовим розглядом встановлено, що позивачем в якості забезпечувального платежу за придбання 1/3 частини майнового комплексу у присутності свідка ОСОБА_4, громадянину ОСОБА_2 були передані грошові кошти в сумі, еквівалентній 30000 (тридцять тисяч) доларів США, що підтверджується власноруч написаною ОСОБА_2 розпискою. Факт отримання зазначених грошових коштів не спростований та не заперечується ОСОБА_2, що підтверджується рішенням апеляційного суду Харківської області у справі 640/15428/15-ц за позовом гр. ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу в сумі 200000 грн. за договором позики.

Також, судом встановлено, що станом на 01.03.2014 року договір купівлі продажу 1/3 (однієї третини) майнового комплексу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений не був, а сам предмет усної домовленості, (майновий комплекс) ОСОБА_2 було внесено до статутного капіталу новоствореного ТОВ «Слобожанська м'ясопереробна компанія».

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 не заперечував проти того, що він отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 30000 доларів США 30 жовтня 2013 року. Іншу частину грошових коштів у розмірі 30000 доларів США він отримав у грудні 2013 року.

Так, статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Тобто перед державною реєстрацією укладеного договору передує його нотаріальне посвідчення.

Виходячи з правовідносин, які виникли між сторонами, грошові кошти, передані ОСОБА_3 є авансом.

Відповідно до ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.

На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. У разі видачі авансу кредитор не може бути зобов'язаний до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків.

У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися.

Отже, передані позивачем відповідачу за договором про забезпечувальний платіж від грудня 2013 року кошти за своєю правовою природою є не завдатком, а авансом, та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у зв'язку з не укладенням основного договору.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 13 лютого 2013 року, яка згідно зі ст. 360 - 7 ЦПК України є обов'язковою для судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність до його рішення.

Доводи апеляційної скарги є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору, не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: