Номер провадження: 22-ц/785/2077/17
Головуючий у першій інстанції Маслеников О. А.
Доповідач Черевко П. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.

за участю секретаря - Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 06 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Кілійського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів посилаючись на те, що в грудні 2008 року між ними була укладена угода на продаж земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 для будування житлового будинку та обслуговування житлових будівель та споруд на засадах приватної власності. При цьому позивачем був сплачений відповідачу завдаток в сумі 3400 доларів США.

В лютому 2009 року сторони уклали додаткову угоду про передачу позивачу права безкоштовного користування відповідної ділянки та на прохання ОСОБА_3 сума завдатку була збільшена ще на 1000 доларів США в еквіваленті.

Таким чином, як зазначив позивач, сума завдатку за відповідну земельну ділянку склала 4400 доларів США. На протязі 2008-2013 років відповідач завіряв позивача, що питання документального оформлення приватизації відповідної земельної ділянки знаходиться на стадії завершення.

На початку 2013 року позивач, дізнавшись, що документи на приватизацію відповідної земельної ділянки відсутні і не подавались до відділу Держземагенства Кілійського району Одеської області, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 з вимогою повернути повністю сплачений йому завдаток.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 13.07.2015 року у справі № 502/288/14-ц позов було задоволено.

В березні 2016 року ОСОБА_3, виконуючи вимоги постанови відділу Державної виконавчої служби Кілійського районного управління юстиції повернув позивачу суму в 35640 гривень, зазначену в позові.

Таким чином, як зазначив позивач, ОСОБА_3 володів зазначеної сумою грошових коштів позивача в якості безпідставно набутого майна на протязі із лютого 2009 по лютий 2016 року. На підставі викладеного та керуючись положеннями ст. 1214 п. 1, 2 та ст. 536 ЦК України, та виходячи з того, що за період з 2009 по 2016 роки процентні ставки на депозити в банках України складали, в середньому, не менше 18% річних від суми вкладу, позивач просив суд ухвалити рішення яким стягнути з відповідача ОСОБА_3 на його користь доходи в сумі 51320 гривень, які він, на думку позивача, отримав від безпідставно набутого у нього майна.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 06 вересня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним ОСОБА_2 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Кілійського районного суду Одеської області від 06 вересня 2016 року та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити, витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 суд обгрунтовано дійшов зазначеного висновку.

Судом встановлено, що 13.07.2015 року Кілійським районним судом Одеської області було ухвалено рішення в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про повернення завдатку ,яким позовні вимоги було задоволено та стягнуто зі ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_2, на користь ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_2, що проживає в АДРЕСА_3, - 35640 гривень та 356,40 гривень судового збору.

06.12.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в присутності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було підписано договір за умовами якого ОСОБА_2 /покупець/ придбав у ОСОБА_3 /продавця/ право на використання земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на праві приватної власності, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1. Площа ділянки складає 0,12 га, ціна купівлі складає в еквіваленті 15 000 доларів США. Вказаної дати покупець в присутності ОСОБА_4 .та ОСОБА_5 передає продавцю завдаток, сума якого у еквіваленті складає 3400 доларів США, на підтвердження зобов'язання та на забезпечення його виконання. Інша частина вартості покупки буде сплачена покупцем продавцю після оформлення необхідних документів після повідомлення продавцем покупця про отримання державного акту на відповідну земельну ділянку. Умовами договору передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки повинен бути підписаний в нотаріальній формі в момент передачі частини суми вартості покупки, що залишилась в державній нотаріальній конторі.

22 лютого 2009 року позивач та ОСОБА_3 вклали та підписали доповнення (до угоди від 06.12.08 р.), про передачу ОСОБА_2 права безкоштовного використання вищезазначеної земельної ділянки для будівництва житлового будинку, та інших господарських споруд з моменту підписання цього доповнення

В доповненні до угоди від 06.12.08 року було включено збільшення суми завдатку, та того ж дня позивачем було передано ОСОБА_3 суму в еквіваленті 1000 доларів США, про що ОСОБА_3 склав та підписав розписку.

14.08.2014 року ОСОБА_3 отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку площею 0,1852 га (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3) за адресою АДРЕСА_1; цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

27.08.2014 року ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_2 з листом, який останнім було отримано 03.09.2014 року, та в якому повідомляв про оформлення у власність земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_1 та просив виконати обов'язок щодо проведення повного розрахунку адресатом та вчинення дій щодо оформлення земельної ділянки відповідно до вимог договору від 06.12.2008 року.»

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 отримав від позивача ОСОБА_2 в якості завдатку за продаж земельної ділянки згідно Договору від 06.12.2008 року грошову суму, яку сторони визначили в еквіваленті 3400 доларів США, а 22.29.2009 року відповідач отримав від позивача грошову суму в еквіваленті 1000 доларів США додатково до раніше переданої позивачем грошової суми відповідачу.

Оскільки правочин щодо купівлі продажу нерухомого майна, якою є земельна ділянка, має бути нотаріально посвідчений, за відсутності такого посвідчення згідно положень ч. 3 ст. 640 ЦК України він не є укладеним, тобто у сторін не виникли зобов'язання з купівлі-продажу відповідної земельної ділянки, а грошова сума отримана відповідачем від позивача не може вважатись завдатком, який є видом забезпечення виконання зобов'язання, та є такою, що набута відповідачем по справі без достатньої правової підстави згідно ст. 1212 ЦК України.

Дослідивши характер та природу спірних правовідносин, що виникли між сторонами, суд дійшов правильного висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню на підставі ст. 1212 ЦК України, в зв'язку з чим стягнув відповідну суму безпідставно одержаних грошових коштів з відповідача на користь позивача.

На підставі відповідного рішення суду 04.02.2016 року Кілійським районним судом Одеської області було видано виконавчі листи про стягнення з відповідача на користь позивача присуджених сум грошових коштів та судових витрат.

Як вбачається з постанов державного виконавця ВДВС Кілійського РУЮ від 21.03.2016 року, в зв'язку зі сплатою ОСОБА_3 боргу за виконавчими документами, виконавче провадження з виконання відповідних виконавчих листів на користь ОСОБА_2 - закінчено.

Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Як зазначено в ст. 1212 ЦК України глави 83 книги п'ятої ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Як зазначено в ч. 2 ст. 1214 ЦК України - у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

При цьому згідно положень ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Зазначена правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, згідно якої - якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів.

Як зазначено в ч. 1 ст. 8 ЦК України - якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Позивач, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги та визначаючи розмір процентів за користування відповідачем належними йому грошовими коштами послався на процентні ставки на депозити в банках України. Тобто фактично розраховуючи ціну позову застосував до спірних правовідносин аналогію закону, якою регулюються правовідносини щодо договору банківського вкладу, які містяться в § 3 глави 71 ЦК України.

При цьому, як зазначено в ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу . Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов'язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного Банку України.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Як зазначено в ч. 3 ст. 61 ЦПК України - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справі, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Досліджуючи спірні правовідносини суд дійшов правильного висновку, що відповідач ОСОБА_3 безпідставно набув від відповідача ОСОБА_2 грошові кошти, що було встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили, та які повернув в порядку виконання вказаного рішення суду. Також судом встановлено, що ст. 536 ЦК України, встановлюючи обов'язок зі сплати процентів за користування чужими грошовими коштами, не містить чіткого розміру процентів за користування чужими грошами і відсилає до умов договору, спеціальної норми закону або акта цивільного законодавства.

Посилаючись на необхідність стягнення з відповідача коштів в порядку ст. 536 ЦК України виходячи з 18% ставки за депозитами в банках України, суд правильно визначив, що виниклі між сторонами, не є подібними до правовідносин банківського вкладу, які регулюють зовсім інший вид цивільних відносин за участю банку, тобто юридичної особи, які відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.

Таким чином, застосування відповідної аналогії закону, на яку позивач посилається в своєму позові, не відповідає суті спірних правовідносин сторін та фактичним обставинам справи. Крім того, позивачем не доведено ту обставину, що набувач, тобто відповідач по справі, дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття грошових коштів, належних позивачу в момент їх отримання, тобто з грудня 2008 року.

На підставі викладеного суд обгрунтовано дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, в зв'язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Посилання автора апеляційної скарги на неповне зясування судом спірних правовідносин, наявність у діях відповідача ознак кримінального правопорушення, незаконне користування з вигодою грошовими коштами та позбавлення позивача отримувати відсотки від банківського депозиту від зазначених коштів, як на підстави для скасування оскаржуваного рішення є необґрунтованими, оскільки спростовані дослідженими судом обставинами, яким дана правильна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 06 вересня 2016 року- залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький