Справа 303/6880/16-ц
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2017 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого-судді Заболотного А.М.

при секретарі Штець І.І.

за участі представника заявника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Мукачево скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, боржник ОСОБА_2,-

в с т а н о в и в:

ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду із скаргою на бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області та зобовязання вчинення дій, а саме із врахуванням уточнених вимог просить визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Вудмаска М.Ф. в ході виконання судового наказу № 2-н-1653/09, виданого 27.08.2009 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області, та зобовязати державного виконавця Ярош С.І. вчинити дії з примусового виконання судового наказу № 2-н-1653/09, виданого 27.08.2009 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області. Скаргу обґрунтовує тим, що 27.08.2009 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області був виданий судовий наказ, відповідно до якого було вирішено стягнути з ОСОБА_3 на користь АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», заборгованість за кредитним договором в розмірі 1283629,65 грн. На момент звернення до суду з цією скаргою, судовий наказ перебував на примусовому виконанні державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області ОСОБА_4 Так 06.09.2010 року ПП «Спеціалізоване підприємство Юстиція» повідомило, що торги не відбулися, після чого, 15.09.2010 року ПАТ «Укрсоцбанк» направлено заяву про залишення за ним нереалізованого та переданого в іпотеку майна. Разом з тим 31.10.2016 року на адресу ПАТ «Укрсоцбанк» надійшов лист, відповідно до якого державний виконавець Вудмаска М.Ф. не вбачає підстав передачі іпотечного майна стягувачу. На цей час виконавче провадження здійснює державний виконавець Ярош С.І. Таким чином заявник вважає, що судовий наказ не виконується належним чином протягом тривалого часу внаслідок неправомірної бездіяльністості державного виконавця.

Представник ПАТ «Укрсоцбанк» в судовому засіданні скаргу підтримав із наведених у ній мотивів, просив скаргу задовольнити.

Державний виконавець в судове засідання не зявився, подав до суду заяву в якій просить скаргу розглядати без його участі. Також скерував до суду матеріали виконавчого провадження.

Боржник ОСОБА_5 в судове засідання не зявився, подав заяву в якій просив відмовити в задоволенні заяви та вказав на те, що на виконання рішення про звернення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого, як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Суд, заслухавши державного виконавця, перевіривши та вивчивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожен має право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України, учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання рішень судів здійснюється відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на момент здійснення дій, які є предметом розгляду цієї справи.

В судовому засіданні встановлено, що Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області 27.08.2009 року видано виконавчий лист № 2-н-1653/09 про стягнення з ОСОБА_2 1283629,65 грн. заборгованості на користь АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Уксоцбанк». Судом встановлено, що зазначений вище судовий наказ було предявлено до виконання та на цей час знаходиться на виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області. Також встановлено, що в ході виконання 06.09.2010 року ПП «Спеціалізоване підприємство Юстиція» повідомило, що торги по реалізації нерухомого майна - домоволодіння № 14 на вул. Дачній в с. Кендерешів Мукачівського району не відбулися. В подальшому відповідно до заяви від 15.09.2010 року № 02-05/87-212, адресованої до виконавчої служби, ПАТ «Укрсоцбанк» повідомило про залишення за ним нереалізованого та переданого під іпотеку майна - домоволодіння № 14 на вул. Дачній в с. Кендерешів Мукачівського району.

Відповідно до доповідної записки державного виконавця Вудмаска М.Ф. від 20.10.2016 року, скерованої начальнику державної виконавчої служби, такий повідомив про відсутність підстав для винесення постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу. На підставі вказаної доповідної записки державного виконавця Вудмаска М.Ф., 24.10.2016 року ПАТ «Уксоцбанк» листом і було повідомлено про відсутність підстав для винесення постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу. Зазначене, на думку заявника, є неправомірною бездіяльністю державного виконавця Вудмаска М.Ф.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. За положеннями ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом ст. 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, проводиться шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обовязки субєктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Главою 7 цього Закону визначається загальний порядок звернення стягнення на майно боржника. Серед іншого, відповідно до ч. 1 ст. 48 цього Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стаття 46 цього Закону передбачає черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою в першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна.

Положеннями ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» визначено особливості звернення стягнення на заставлене майно. Зокрема, згідно із ч. 7 цієї статті примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Отже, за змістом цієї статті підставою для застосування положень Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин є звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто його арешт, вилучення та примусова реалізація в розумінні ч. 1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя. При цьому якщо за судовим рішенням з відповідача стягнуто кредитну заборгованість, то суд не може змінити спосіб виконання такого рішення суду на звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки виконання рішення суду про стягнення заборгованості має виконуватися за рахунок усього майна, що належить боржнику.

Відповідно до порядку примусового звернення стягнення коштів з боржника, врегульованого Законом України «Про виконавче провадження», першочергово звертається стягнення на відповідні кошти боржника, рухоме майно, а за його відсутності на обєкти нерухомості.

Оскільки ст. 575 ЦК України іпотеку визначено як окремий вид застави, норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють звернути стягнення на іпотечне майно для задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобовязань, за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку».

Одночасно суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 5 ст. 48. Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Так, 07.06.2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до п. 1.1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно та загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

У звязку з цим встановлено, що ОСОБА_2 отримав споживчий кредит в іноземній валюті, для забезпечення його виконання передав в іпотеку земельну ділянку та домоволодіння, що знаходяться за адресою Закарпатська область, Мукачівський район, с. Кендерешів, вул. Дачна, 14 (договір іпотеки від 08.07.2008 року). При цьому слід зазначити, що за своїм змістом Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є процесуальним, оскільки встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться. Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобовязання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України ), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови. Отже, мораторій є відстроченням виконання зобовязання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений вищевказаним законодавчим актом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з п. 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. У звязку з цим слід прийти до висновку про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку» на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

З огляду на вказане у суду відсутні підстави для визнання діянь державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області ОСОБА_4 з приводу не винесення постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу як неправомірною бездіяльністю.

Стосовно вимог заявника в частині зобовязання державного виконавця Ярош С.І. вчинити дії з примусового виконання судового наказу № 2-н-1653/09, виданого 27.08.2009 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області то суд, враховуючи значну тривалість виконання судового рішення, що є порушенням засади виконавчого провадження щодо розумності строків виконавчого провадження, а також враховуючи обовязок виконавця неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вживати передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання рішень, приходить до висновку про необхідність правового захисту стягувача у звязку з чим слід зобовязати державного виконавця Ярош С.І. вчинити дії з примусового виконання судового наказу № 2-н-1653/09, виданого 27.08.2009 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області в межах Закону України «Про виконавче провадження».

Керуючись ст.ст. 210, 386, 387 ЦПК України, ст.ст. 2, 18, 46, 48, 51 Закону України «Про виконавче провадження», суд,-

у х в а л и в:

Скаргу задовольнити частково.

Зобовязати старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області ОСОБА_6 вчинити дії з примусового виконання судового наказу № 2-н-1653/09, виданого 27.08.2009 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області, в межах Закону України «Про виконавче провадження».

В задоволенні решти вимог заяви відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя А.М.Заболотний