Справа № 308/1233/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

10 травня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого-судді: Мацунича М.В.

суддів: Кожух О.А., Куштана Б.П.

з участю секретаря: Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18 січня 2017 року за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Боднар Ірини Михайлівни про визнання виконавчого напису нотаріуса такими, що не підлягає виконанню, -

встановила:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулась у суд з позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позову посилається на те, що 09.07.2015 р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис, що зареєстрований в реєстрі за № 3275, яким вирішено стягнути з неї на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості в сумі 73178.68 грн., зокрема: 11113.27 грн. - залишок заборгованості за кредитом; 23459.11 грн. - відсотки; 33502.55 грн. - пеня; 3403.75 грн. - штраф; 1700 грн. - витрати, пов'язані із вчиненням виконавчого напису. Банком було надано приватному нотаріусу замість оригіналу кредитного договору лише заяву від 02.05.2006 р. про надання кредиту, яка не являється кредитним договором. Тоді як, заява виключно у сукупності з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам і Тарифами складає кредитно-заставний договір. Зазначене є порушенням положень Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 р. за № 1172, Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за № 296/5 та ст. 88 Закону України «Про нотаріат». Крім того, кредит надавався строком на 42 місяці по 02.11.2009 р. Враховуючи встановлені строки на вчинення виконавчого напису та порядок їх обчислення, вбачається, що банк мав право протягом трьох років, з моменту виникнення у нього права щодо стягнення з позивача у примусовому порядку кожного із періодичних платежів, звернутися до нотаріуса із відповідною заявою про вчинення виконавчого напису на кожен або декілька з цих прострочених періодичних платежів, а нотаріус, відповідно, виключно в межах цих строків мав право вчинити виконавчий напис на кожен або декілька з цих прострочених періодичних платежів. Враховуючи трьохрічний термін на вчинення виконавчого напису з моменту виникнення права вимоги, то навіть на останній платіж вчинення виконавчого напису можливе лише до 02.11.2012 р. Однак, у даному випадку ці строки були пропущені. За цих обставин, відповідачами порушено строки на його вчинення, які встановлені ст. 88 Закону України «Про нотаріат» та п. 3.1. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за № 296/5; а порядок обчислення строків, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, встановлені п. 3.4. цього ж порядку. Відповідно до п. 6.2. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. за № 296/5, неустойка (штраф, пеня) включається до виконавчого напису, якщо це передбачено умовами договору. Однак, зі змісту заяви від 02.05.2006 р. про надання кредиту не убачається право банку на стягнення будь-яких неустойок, штрафів чи пені. Посилаючись на викладене і просила задоволити позов.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 18 січня 2017 року позов задоволено.

На дане рішення ПАТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування скарги посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема вказує, що на момент вчинення виконавчого напису у судових інстанціях не існувало жодних спорів між сторонами щодо порядку та строків його вчинення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено, що 9 липня 2015 року приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинила виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 3275, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором № DNH4KL29940299 від 02.06.2006 р. в сумі 71478.68 грн., з яких: 11113.27 грн. - залишок заборгованості за кредитом; 23459.11 грн. - сума заборгованості по відсоткам; 33502.55 грн. - пеня; 3403.75 грн. - штраф, та витрат, пов'язаних з вчиненням цього виконавчого напису в сумі 1700 грн. Строк за який проведено стягнення - вісім років одинадцять місяців двадцять два дні, а саме з 02.05.2006 по 24.04.2015 року (а.с.10).

Задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що виконавчий напис вчинено з порушенням вимог чинного законодавства, а тому, він є таким, що не підлягаю виконанню.

З даним висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки такий ґрунтується на матеріалах справи.

Відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат» від 2 вересня 1993 року № 3425-XII для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» встановлено, що для одержання виконавчого напису за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів, додаються оригінал кредитного договору та засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника, із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення, з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Як слідує з матеріалів справи, банк надав позивачці кредит на підставі заяви від 2 травня 2006 року № DNH4KL29940299, в якій є запис про те, що крім заяви невід'ємною частиною кредитного договору є Умови надання споживчого кредиту фізичним особам, а також Тарифи банку, які банк приватному нотаріусу не представив. Тобто, укладення кредитного договору відбулося у формі договору приєднання, невід'ємною частиною якого є Умови надання споживчого кредиту фізичним особам та Тарифи банку. Сама заява на отримання кредиту, без Умов надання споживчого кредиту фізичним особам та Тарифів банку, не може вважатися кредитним договором.

Однак як вірно зазначено судом першої інстанції, банком надано нотаріусу виключно заяву про отримання кредиту, без відповідних Умов надання споживчого кредиту фізичним особам та Тарифів банку. Тобто, банком не надано нотаріусу всіх невід'ємних складових кредитного договору, а відтак суд дійшов вірного висновку щодо ненадання кредитором всіх необхідних документів (оригіналу кредитного договору), що є порушенням вищезазначеної Постанови КМУ.

Також, судом першої інстанції вірно вказано, що заява від 2 травня 2006 року не містить умов щодо сплати позивачем, як позичальником, неустойки, яку стягнуто виконавчим написом нотаріуса. Тобто, сума заборгованості, вказана в розрахунку, не може вважатися безспірною.

Крім того, згідно ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року.

Пунктами 1.1., 3.2.-3.4. Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 р. передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу.

В порушення вказаних норм, приватний нотаріус Бондар І.М. вчинила виконавчий напис вже після закінчення трирічного строку з дня виникнення у відповідача права вимоги її стягнення., оскільки право вимоги у відповідача виникло 02.11.2009 р.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Доводи апеляційної скарги, вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Посилання апелянта на відсутність на момент вчинення напису між сторонами інших спорів є безпідставним, оскільки це не позбавляє боржника права ставити питання про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Вказане, відповідно до ст. 308 ЦПК України, є підставою для відхилення скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Зважуючи на викладене та керуючись нормами статей 303, 307, 308, 313, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18 січня 2017 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Суддя-доповідач

Судді