ухвала

іменем україни

15 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Писаної Т.О., Гримич М.К., Іваненко Ю.Г., Закропивного О.В., Маляренка А.В.,
за участю відповідача Галушки С.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Лагутінська Єлизавета Павлівна, про визнання договору дарування недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 07 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, обґрунтовуючи його тим, що 05 травня 2008 року рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області у справі № 2-507 визнано за нею право власності на тамбур площею 7,2 кв. м, (у плані позначено під цифрою І), основний торговий зал площею 52,2 кв. м, (у плані позначено під цифрою 1), санвузол площею 2,1 кв. м (у плані позначено під цифрою 2), допоміжне приміщення площею 10,4 кв. м (у плані позначено під цифрою 3), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

08 вересня 2008 року позивач вказує, що подарувала ОСОБА_2 Ѕ частини приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, що було оформлено договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Лагутінською Є.П., реєстровий № 3880.

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 27 листопада 2009 року задоволено заяву Виконавчого комітету Канівської міської ради про перегляд рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Канівської міської ради про визнання права власності.

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 22 грудня 2009 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Канівської міської ради про визнання права власності було залишено без розгляду.

Позивач вважає, що ухвалою суду від 27 листопада 2009 року було скасовано рішення суду від 05 травня 2008 року, яким за нею було визнано право власності, а право власності на спірне приміщення вона набула 25 березня 2010 року, що підтверджується копією рішення Виконавчого комітету Канівської міської ради «Про затвердження акта приймальної комісії щодо прийняття в експлуатацію закінченого будівництва магазину по АДРЕСА_1, ПП ОСОБА_4» від 25 березня 2010 року № 116, тобто значно пізніше, ніж уклала договір дарування - 08 вересня 2008 року.

03 березня 2016 року рішенням Виконавчого комітету Канівської міської ради № 86 було внесено зміни до пункту 1 рішення Виконавчого комітету Канівської міської ради «Про затвердження акта приймальної комісії щодо прийняття в експлуатацію закінченого будівництва магазину по АДРЕСА_1, ПП ОСОБА_4» від 25 березня 2010 року, а саме: змінено по-батькові з «ОСОБА_1» на «ОСОБА_1».

Також позивач вказує, що на момент укладення договору дарування вона не була власником дарунку, а тому не могла укладати такий договір.

Звертаючись до державного реєстратора з метою зареєструвати право власності у Єдиному державному реєстрі нерухомого майна, отримала відмову, оскільки будь-які дії щодо власного майна вона вчиняти не може, у зв'язку із укладенням у 2008 році договором дарування.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просила визнати недійсним договір дарування 1/2 частини приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідчений 08 вересня 2008 року приватним нотаріусом Лагутінською Є.П.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 07 лютого 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 324 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що станом на 08 вересня 2008 року, як повноправний власник спірного нерухомого майна, позивач подарувала Ѕ частини приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_2, що було оформлено договором дарування та посвідчено приватним нотаріусом Лагутінською Є.П., реєстровий номер № 3880, на законних підставах. Реєстрація договору дарування була здійснена 07 жовтня 2008 року, що підтверджується відповідним штампом та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20494523.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05 травня 2008 року у справі № 2-507 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Канівської міської ради про визнання права власності було визнано право власності ОСОБА_1 на самочинно побудовані тамбур площею 7,2 кв. м (у плані позначено під цифрою І), основний торговий зал площею 52,2 кв. м (у плані позначено під цифрою І), санвузол площею 2,1 кв. м (у плані позначено під цифрою 2), допоміжне приміщення площею 10,4 кв. м (у плані позначено під цифрою 3), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Рішення набрало чинності 15 травня 2008 року.

Згідно з копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29 червня 2008 року № за ОСОБА_1 на підставі вищевказаного рішення суду в Канівському ВП Черкаського ООБТІ в книзі № 51/1, номер запису 118, зареєстровано право власності на самочинне будівництво, нежитлові приміщення, розміщені за адресою: АДРЕСА_1.

08 вересня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_1 подарувала 1/2 частини приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Лагутінською Є.П. за реєстровим № 3880.

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 27 листопада 2009 року було задоволено заяву Виконавчого комітету Канівської міської ради про перегляд рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05 травня 2008 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Канівської міської ради про визнання права власності.

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 22 грудня 2009 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Канівської міської ради про визнання права власності було залишено без розгляду.

Так, відповідно до положень ст. 717 ЦК України дарувальником майна може бути тільки власник.

Актуальним для судової практики є питання щодо правильності вирішення спорів сторонами у випадках, коли на час передачі нерухомості був власником майна, що підтверджувалось правовстановлюючими документами, зокрема, на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване з відмовою у визнанні права власності на це майно, або на підставі договору, за яким сторона набула у власність конкретне нерухоме майно і який після укладення договору судом був визнаний недійсним. У таких випадках необхідно враховувати, що в результаті судового вирішення справи не на користь іпотекодавця відбувається відновлення суб'єктивного речового права на майно в певної особи, у зв'язку із чим іпотекодавець не може вважатися його власником.

Відповідно до ст. ст. 316, 317, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи зазначене, суди дійшли обґрунтованого висновку, що станом на 08 вересня 2008 року, як повноправний власник спірного нерухомого майна, позивачка подарувала Ѕ частини приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, відповідачу, що було оформлено договором дарування та посвідчено приватним нотаріусом Лагутінською Є.П., реєстровий № 3880 на законних правових підставах.

Реєстрація договору дарування в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно була здійснена 07 жовтня 2008 року, що підтверджується відповідним штампом на договорі та витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно № 20494523.

На момент вчинення правочину договору дарування були відсутні підстави для визнання його недійсним, передбачені ст. ст. 215, 203 ЦК України. Дарувальник мав належним чином оформлені документи на право власності на майно, Ѕ частини якого він подарував обдаровуваній. Сторони договору однаково розуміли значення і умови цього договору та його правові наслідки; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; їх волевиявлення відповідало їх внутрішній волі; договір не мав характеру удаваного чи фіктивного правочину.

Сторони договору не були обмежені в праві укладати правочини, мали повну правоздатність та усвідомлювали суть цього договору.

Сторони договору особисто підписали його, що свідчило про досягнення згоди з усіх істотних умов договору.

Таким чином, доводи позивача про те, що спірний договір дарування вона не могла укладати, так як не була власником майна, яке дарувалося, оскільки його сторони, в тому числі і позивач, скріпивши договір підписами, засвідчили про наявність згоди щодо істотних умов договору дарування та, фактично, його уклали, є необґрунтованими.

За таких обставин оформлення у 2010 році права власності на спірні приміщення в іншому порядку за тією ж особою не свідчить про відсутність у позивача права володіння цим майном та відсутність волевиявлення чи існування інших обставин, які б перешкоджали вчиненню оспорюваного правочину.

Касаційна скарга не містить доводів на спростування вказаних висновків судів попередніх інстанцій, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судами не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 07 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий Т.О. Писана
Судді: М.К. Гримич О.В. Закропивний Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко