Справа №591/7215/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/510/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Криворотенка В. І.,

суддів - Левченко Т. А. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 13 лютого 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, законним представником якого є ОСОБА_6, третя особа: Служба у справах дітей Сумської міської ради про припинення права власності та визнання права власності,-

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вищезазначеним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власником 5/6 частин трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1. Відповідачі ОСОБА_4 та неповнолітній ОСОБА_5 є власниками іншої частини квартири та їм належить на праві власності по 1/12 частині спірної квартири, кожному. Вона проживає у спірній квартирі, а відповідачі тривалий час у цій квартирі не мешкають. Відповідачі не беруть участі в утриманні житла та дана квартира їм не потрібна для власного проживання. Вважає що частки відповідачів у праві власності на квартиру є незначними, квартиру не можливо поділити в натурі та спільне користування нею є також неможливим, а тому просить припинити право власності відповідачів на належні їм на 1/12 частки квартири, визнати за нею право власності на належні відповідачам частки квартири зі сплатою на користь кожного з відповідачів по 32367,50 грн. компенсації вартості 1/12 частини спірної квартири.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 13 лютого 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Повернуто ОСОБА_3 внесені за квитанцією № 26 від 15 грудня 2015 року на депозитний рахунок суду кошти в сумі 64 735 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін, що були присутні в судовому засіданні, представника Служби у справах дітей ОСОБА_7, прокурора військової прокуратури ОСОБА_8, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що припинення права власності неповнолітнього ОСОБА_5 на частку у спільній квартирі завдасть істотної шкоди інтересам неповнолітнього, а ОСОБА_4 не проживає у вказаній квартирі з поважних причин і іншого житла на праві власності він не має.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком місцевого суду, так як він є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам і вимогам закону.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що за договором купівлі-продажу від 07 червня 2001 року позивач, її батьки (ОСОБА_4 та ОСОБА_6В.) та брат (ОСОБА_9М.) набули право власності на квартиру АДРЕСА_1. 01 липня 2015 року батьки позивача (ОСОБА_4 та ОСОБА_6В.) подарували позивачу належні їм на праві власності 2/4 частини спірної квартири. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 серпня 2015 року ОСОБА_4 (батько позивача), ОСОБА_10 (мати позивача) та ОСОБА_5 набули у власність по 1/12 частини квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_9, який є братом позивача та батьком неповнолітнього відповідача ОСОБА_5. 15 вересня 2015 року мати позивача (ОСОБА_6В.) подарувала позивачці належну їй на праві власності ( в порядку спадкування після смерті сина ОСОБА_9М.) 1/12 частину спірної квартири. З урахуванням наведених вище правовстановлюючих документів на час розгляду справи у суді позивач є власником 5/6 частин спірної квартири, відповідач ОСОБА_4, який є батьком позивача, є власником 1/12 частини спірної квартири, інша 1/12 частина спірної квартири належить неповнолітньому ОСОБА_5

З пояснень сторін у судовому засіданні та довідки (а.с. 70 зв бік) встановлено, що у спірній квартирі мешкає позивач з родиною, а також зареєстрований відповідач ОСОБА_4

Відповідно до звіту про оцінку майна спірна квартира складається з трьох житлових кімнат загальною площею 62,22 кв.м. та житловою площею 37,2 кв.м., площа кухні становить 9,4 кв.м. Ринкова вартість квартири на час проведення оцінки становить 388 410 грн.

Позивачем на депозитний рахунок суду внесено 64735 грн., як компенсацію вартості належних відповідачам часток спірної квартири. Окрім частки у спірній квартирі ОСОБА_5 є власником: 2/3 частин квартири АДРЕСА_3 (1/3 частина в порядку спадкування після смерті батька, а інша 1/3 частина на підставі договору дарування за яким ОСОБА_4 подарував онуку 1/3 частину квартир отриману у спадщину після смерті свого сина та батька неповнолітнього ОСОБА_5 ); будинку № 17а по вул. Воздвиженська в с. Боромля Тростянецького району Сумської області та земельної ділянки за цією ж адресою - на підставі договору дарування від 25 липня 2015 року. Неповнолітній ОСОБА_5 постійно мешкає у м. Суми. Як зазначив представник цього відповідача неповнолітній та його мати не мають можливості зареєструватися у квартирі №155, оскільки іншій співвласник квартири (ОСОБА_6В.) не надає згоду на реєстрацію ОСОБА_6 Неповнолітній ОСОБА_5 не є одноособовим (чи спільно з членами своєї сімє) власником жодного житлового приміщення, що робить неможливим вільне здійснення права власності цього відповідача в порядку визначеному законом його законним представником.

Відповідно до ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

У відповідності до приписів ст. 10-11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи ОСОБА_3 в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції неправильно застосовано ст. 365 ЦК України згідно якої право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною і саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, висновків суду не спростовують. Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що доказів на підтвердження наявності у ОСОБА_4 іншого житла немає, а не проживає він у квартирі АДРЕСА_1 у звязку із поважними причинами, так як протягом останнього часу ОСОБА_4 проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1 та здійснює догляд за своїм хворим батьком, про що позивачка не заперечувала.

Відповідно до довідки виконкому Боромлянської сільської ради Тростянецького району Сумської області ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 на території Боромлянської сільської ради власного житла не має. Тому посилання апелянта на наявність у ОСОБА_4 у даному населеному пункті квартири на праві власності є необґрунтованими. Відомості про обєкт нерухомого майна (а.с. 200) не можуть бути взяті до уваги, так як останні отримувалися по запиту із зазначенням лише прізвища, імя та по батькові особи, без зазначення інших індивідуальних даних, зокрема ідентифікаційного номера та даних паспорта особи.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що суд дійшов до необґрунтованого висновку про те, що майна ОСОБА_5, а саме 2/3 частини квартири АДРЕСА_4 та будинок № 15 по вул. Воздвиженській у с. Боромля Тростянецького району Сумської області, недостатньо для того, щоб вважати заподіяну малолітньому ОСОБА_5 шкоду неістотною також є необґрунтованими.

При вирішенні спору, суд першої інстанції взяв до уваги Конституцію України, практику Європейського суду з прав людини і вирішив спір згідно положень діючого законодавства. При цьому судом взято до уваги заперечення представника Органу опіки та піклування, який вказував на те, що неможливо припинити право власності неповнолітнього на житло за умови отримання ним грошової компенсації та без придбання за рахунок цих коштів іншого житла. А компенсація, яку пропонує позивачка малолітньому є незначною, за дану суму останній не може придбати житло для себе.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей» передбачених захист прав та інтересів дітей під час вчинення правочинів щодо житлових приміщень, а саме держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Отже, суд першої інстанції належно оцінив докази та ухвалив рішення на основі повно і всебічно зясованих обставин справи. Колегією суддів не виявлено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які могли бути підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 13 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -