УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 квітня 2017 рокуМ. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого Ткачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: державний нотаріус Сьомої Харківської державної нотаріальної контори Теленкова Ірина Віталіївна та приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Лантьєва Віра Валентинівна, про визнання заповітів недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 грудня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Харківської області від 9 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, вимоги якого уточнила в ході розгляду справи та просила визнати недійсними заповіт її батька - ОСОБА_10, посвідчений 7 червня 2013 року Сьомою Харківською державною нотаріальною конторою, а також заповіт ОСОБА_10, посвідчений 15 листопада 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лантьєвою В.В.

Позов мотивовано тим, що при посвідченні оспорюваних заповітів не було дотримано таких вимог до правочину як вільне волевиявлення його учасника, яке повинне відповідати його внутрішній волі. Заповіт від 13 червня 2013 року був укладений батьком позивача під тиском з боку його сестри, яка скориставшись хворобою примусила скласти заповіт на її ім'я. Заповіт від 15 листопада 2014 року був складений батьком позивача у момент коли він не усвідомлював значення своїх дій та не керував ними. У зв'язку з наведеним зазначені заповіти мають бути визнані недійсними з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215, 231 ч. 2 ст.1257 та ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 9 березня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, звернувся з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з підстав його недоведеності та послався на те, що для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідно обов'язкове призначення судово-психіатричної експертизи відповідно до п.2 ч.1 ст. 145 ЦПК України. В ході розгляду справи учасникам судового розгляду, судом неодноразово роз'яснювалися їх права, зокрема право заявити клопотання про призначення у справі судової експертизи, в тому числі і посмертної судово-психіатричної експертизи. Разом з тим, від сторін та їх представників такого клопотання не надійшло. Підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Наявність таких підстав для визнання недійсним заповіту, посвідченого 15 листопада 2014 року, позивачем не доведено.

Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання недійсним заповіту від 7 червня 2013 року з тих підстав, що він складений під тиском ОСОБА_7, яка скориставшись хворобою батька, примусила останнього скласти заповіт на її ім'я, місцевий суд виходив з того, що з моменту укладення спірного заповіту до смерті спадкодавця пройшло більше ніж два роки, тобто тривалий час померлий ОСОБА_10 мав можливість скласти новий заповіт чи скасувати раніше складений у випадку якщо б мав місце факт тиску на нього з боку сестри. При цьому він мав надану законодавством можливість здійснити такі дії без відома ОСОБА_7 Разом з тим, таких дій померлим здійснено не було, у з в'язку з чим на момент його смерті оспорюваний заповіт від 7 червня 2013 року був чинним. В ході розгляду справи позивач будь-яких доказів на підтвердження факту складення зазначеного заповіту під тиском не надала. Доводи позивача про те, що ОСОБА_7 шляхом тиску, скориставшись тяжким становищем ОСОБА_10, змусила його підписати заповіт на свою користь ґрунтуються на припущеннях, які не підтверджені належними та допустимими доказами.

Залишаючи без змін рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції погодився з його висновками та, крім іншого виходив з того, що для встановлення інтелектуального чи вольового дефекту у заповідача при складанні заповіту від 15 листопада 2014 року необхідні знання у галузі психіатрії, що відповідно до ст. 143 ЦПК України вимагає проведення посмертної судової психіатричної експертизи. Разом з тим, такого висновку позивач, яка мала для цього процесуальні можливості, до суду не надала. В матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази на спростування змісту заповіту. Висновки суду про недоведеність позову належним чином обґрунтовані, відповідають матеріалам справи і доводами скарги не спростовуються.

Вказані висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Судами встановлено, що відповідно до повторно виданого свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 від 5 грудня 2014 року батько позивача - ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Згідно копії заповіту від 7 червня 2013 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої Харківської державної нотаріальної контори Теленковою І.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1-376, ОСОБА_10, діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій, на випадок його смерті зробив таке розпорядження: належну йому на праві приватної власності частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, який знаходиться в АДРЕСА_1 та частину земельної ділянки, площею 0,0319 га, розташованої в АДРЕСА_2 наданої для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий № НОМЕР_2 він заповідає своїй сестрі ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно копії заповіту від 15 листопада 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лантьєвою В.В., зареєстрованого у реєстрі за № 4004, ОСОБА_10, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: належний йому на праві особистої приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за АДРЕСА_3 він заповів ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Заповіт, на прохання ОСОБА_10, з його слів записаний за допомогою загальноприйнятих технічних засобів (комп'ютера) удома заповідача за адресою: АДРЕСА_1 та у зв'язку з його слабким станом здоров'я та згідно ст. 1253 ЦК України заповіт посвідчено в присутності свідків: ОСОБА_12, ОСОБА_13, та підписано ОСОБА_14

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину мас бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59 ЦПК України).

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_6 у якості правової підстави для визнання недійсним заповіту від 7 червня 2013 року посилалася на ч.1 ст.231 ЦК України, зокрема на те, що даний заповіт був складений під тиском ОСОБА_7, яка скориставшись хворобою батька, примусила його скласти заповіт на її ім'я.

Відповідно до ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Разом з тим, на підтвердження таких обставин позивачем не було надано належних і допустимих доказів.

Суди попередніх інстанції, надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, зокрема тим, на які посилалася позивач, дійшли обґрунтованого висновку щодо недоведеності факту складання заповіту від 7 червня 2013 року під тиском ОСОБА_7 та відсутність, у зв'язку із цим, правових підстав, передбачених ч.1 ст.231 ЦК України для визнання такого заповіту недійсним.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Суди правильно виходили з того, що з моменту укладення спірного заповіту до смерті спадкодавця пройшло більш ніж два роки, тобто тривалий час померлий ОСОБА_10 мав можливість скласти новий заповіт чи скасувати раніше складений заповіт у випадку якщо б мав місце факти тиску на нього з боку сестри. При цьому він мав надану законодавством можливість здійснити такі дії без відома ОСОБА_7 Разом з тим, таких дій не вчинив навіть при посвідченні другого заповіту 15 листопада 2014 року.

У якості правової підстави для визнання заповіту від 15 листопада 2014 року недійсним позивач посилалася на ст. 225 ЦК України, зокрема на те, що даний заповіт був складений в момент, коли ОСОБА_10 не усвідомлював значення своїх дій та не керував ними.

Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними визначенні ст. 225 ЦК України. Частинами, 1,2 цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Тобто, для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідно обов'язкове призначення судово-психіатричної експертизи відповідно до п.2 ч.1 ст. 145 ЦПКУкраїни.

Підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

В ході розгляду справи, судами обох інстанцій роз'яснювалось сторонам їх права та обов'язки щодо доказування та подання доказів на підтвердження тих обставин і заперечень, на які вони посилаються, зокрема право заявити клопотання про призначення у справі судової експертизи, в тому числі і посмертної судово-психіатричної експертизи.

Разом з тим, сторони клопотання про призначення відповідної судової експертизи не заявили.

Позивач на підтвердження своїх позовних вимог таким процесуальним правом не скористався, роз'яснення суду проігнорував.

Суди попередніх інстанцій, на основі належної оцінки зібраних у справі доказів, як кожного окремо, так і у їх сукупності, та за відсутності відповідного висновку судової експертизи, дійшли обґрунтованих висновків про недоведеність того факту, що ОСОБА_10 не усвідомлював значення своїх дій та не керував ними при складанні та посвідченні заповіту від 15 листопада 2015 року.

Встановивши факти та визначивши правовідносини, зумовлені встановленими фактами, суд першої інстанції правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті рішення.

Апеляційний суд дав належну оцінку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції. Належним чином перевірив встановлені судом фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для його скасування.

Доводи касаційних скарг не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних рішень. При вирішенні даної справи судами правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи, наведені в касаційній скарзі фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.

За таких обставин, відповідно до ст. 337 ЦПК України касаційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржувані рішення місцевого та апеляційного судів без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 грудня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Харківської області від 9 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук
Судді: В.С. Висоцька
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська