Ухвала

іменем україни

22 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кафідової О.В.,
суддів: Закропивного О.В., Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О., Маляренка А.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - Служба у справах дітей Дзержинського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини разом із батьком та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, третя особа - Служба у справах дітей Дзержинського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини, за касаційною скаргою ОСОБА_6, поданою представником ОСОБА_8, на рішення апеляційного суду Харківської області від 8 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з кінця 2011 року по 2013 рік він перебував у фактичних шлюбних стосунках з ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народилася дочка ОСОБА_9, яка з народження проживає разом із матір'ю.

У зв'язку з тим, що відповідач позбавляє його можливості брати участь у вихованні дочки, переховує її від нього та не може забезпечити комфортних умов для проживання та розвитку дитини, позивач ОСОБА_6 просив визначити місце проживання дочки разом із ним.

ОСОБА_7 подала зустрічний позов до суду, у якому просила визначити місце проживання дитини разом із нею, посилаючись на те, що вона займається вихованням та розвитком дитини, а ОСОБА_6 лише надає матеріальну допомогу.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено. Визначено місце проживання дитини ОСОБА_10, 2012 року народження, разом із батьком ОСОБА_6 У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 8 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено. Визначено місце проживання дитини ОСОБА_10, 2012 року народження, разом з матір'ю ОСОБА_7

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення, ухвалене судом апеляційної інстанції, і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Указані вимоги апеляційним судом не дотримано.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_6 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_7 про визначення місця проживання дитини разом із нею, суд апеляційної інстанції виходив із встановлених у справі обставин, які свідчать про те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року у ОСОБА_7 та ОСОБА_6 народилась дочка ОСОБА_9. ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не перебували у зареєстрованому шлюбі та не вели спільне господарство. Дочка постійно з дня народження проживала зі своєю матір'ю за адресою: АДРЕСА_1. У вересні 2015 року ОСОБА_7 разом із дочкою переїхала на постійне місце проживання до м. Києва.

Установлено, що мати і батько забезпечені житлом.

ОСОБА_6 проживає у трикімнатній квартирі АДРЕСА_2, яка належить останньому на праві приватної власності.

У власності ОСОБА_7 знаходиться трикімнатна квартира АДРЕСА_3, на підставі договору дарування від 6 листопада 2014 року. Мати дитини після переїзду до м. Києва проживає у двокімнатній квартирі АДРЕСА_4. Відповідно до довідки від 27 травня 2016 року № 649, виданої відділом реєстрації місця проживання Бучанської міської ради, починаючи з 27 травня 2016 року ОСОБА_7 значиться зареєстрованою за цією адресою.

Крім того, в матеріалах справи міститься договір про найм житлового приміщення від 11 вересня 2015 року, відповідно до якого ОСОБА_7 проживає у будинку № АДРЕСА_5.

З акта обстеження умов проживання дитини від 22 вересня 2015 року, складеного спеціалістами служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, вбачається, що у житлі за адресою: АДРЕСА_5, облаштовано три кімнати з урахуванням віку, статі та потреб дитини.

Також встановлено, що ОСОБА_7 має постійний заробіток у розмірі 2 100 грн щомісяця.

Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради надало до суду висновок про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_10 від 17 серпня 2015 року № 445, яким рекомендовано визначити місце проживання дитини разом із матір'ю.

Встановивши вищезазначені обставини у справі та прийнявши до уваги висновок Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини разом із матір'ю.

Однак такий висновок суду ґрунтується на неповному з'ясуванні всіх обставин у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд апеляційної інстанції у порушення вимог ст. ст. 10, 60, 212, 303 ЦПК України не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин у справі, належним чином не перевірив доводів позивача ОСОБА_6, на які він посилався як на підставу подання даного позову до суду, зокрема не взяв до уваги його стабільне матеріальне становище, на відміну від незадовільного матеріального становища матері дитини, створення ним належних умов для проживання та утримання дочки, його психоемоційний зв'язок з дитиною, участь у її вихованні та проведення спільного дозвілля із дитиною.

При тому, що надавши перевагу одному із батьків (матері), апеляційний суд належним чином не мотивував, чи буде це відповідати інтересам дитини з урахуванням ст. 8 «Право на повагу до приватного і сімейного життя» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема його позиції, викладеній у рішенні від 1 липня 2017 року у справі «М. С. проти України».

Отже, оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені апеляційним судом, то рішення цього суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи суду апеляційної інстанції слід врахувати вищенаведене та рішення ЄСПЛ від 1 липня 2017 року у справі «М. С. проти України».

Керуючись статтями 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_8, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 8 грудня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

О.В. Кафідова О.В. Закропивний Ю.Г. Іваненко
А.О. Леванчук А.В. Маляренко

Головуючий

Судді: