Справа № 462/30/17 Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/783/5140/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Струс Л.Б., Цяцяка Р.П.

секретаря: Жукровської Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 червня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено, розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4) ОСОБА_5, зареєстрований 22 вересня 2000 року Залізничним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, актовий запис - 239.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_2,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції формально, без жодних доказів зроблено висновок про те, що сім 'я розпалася повністю і не може бути збережена. Зазначає, що представником відповідача неодноразово наголошувалося про бажання відповідача зберегти сім'ю, про бажання відкласти розгляд справи для спроби примирення і про грунтування позовних вимог виключно на невдоволенні позивача окремими рисами характеру відповідачки, які остання готова змінити, щоб зберегти сім'ю. Вважає, що жодних підстав для розірвання шлюбу немає, у неї з чоловіком не втрачене почуття любові та взаємоповаги, а незначні конфлікти є у кожній сім'ї. Крім того, судом першої інстанції необгрунтовано зазначено у мотивувальній частин рішення суду про те, що сторони з квітня 2016 року шлюбні відносини не підтримують та не ведуть спільне господарство. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до частини першої ст.3 ЦПК України, частини першої ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч.ч.1,2 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що сім'я сторін розпалася, примирення між ними неможливе, термін, наданий сторонам для примирення, не змінив їхні відносини, а тому шлюб підлягає розірванню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім»ї.

Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Виходячи із змісту ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства (ст. 111 СК України).

Відповідно до ч.2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до змісту п. 10 Постанови пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1, що 22 вересня 2000 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, Залізничним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, зареєстровано шлюб, дітей від шлюбу не мають.

Суд першої інстанції, встановивши, що непорозуміння між сторонами, сварки між ними, створили умови, за яких їх шлюб фактично припинився, врахувавши, що з квітня 2016 року сторони шлюбні відносини не підтримують та спільне господарство не ведуть, а термін для примирення, наданий судом сторонам, не змінив їх відносин, і сторони не відновили шлюбні стосунки та спілкування між собою, не відновили ведення спільного господарства, що не заперечували в суді першої інстанції, визнав,що збереження сім»ї є неможливим, а тому дійшов до висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу між сторонами.

Такі висновки суду відповідачкою, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не спростовані.

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, повно та всебічно з»ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини пред»явлення позову про розірвання шлюбу, обставини подружнього життя, суд першої інстанції вірно виходив з того, що сторони не підтримують подружніх відносин тривалий час, позивач не бажає їх поновлювати, подальше сімейне життя подружжя і примирення неможливе та шлюб існує формально, і за таких обставин, з врахуванням пояснень сторін у суді першої інстанції, у суду були підстави дійти висновку, що сім'я розпалась і примирення між сторонами неможливе.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не навів в оскаржуваному рішенні мотивів, з яких визнав збереження сім»ї неможливим, оскільки між сторонами не втрачено почуття любові та взаємоповаги, не спростовують висновку суду про підставність позову, оскільки позивач заперечив такі твердження відповідачки.

Колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції з врахуванням того, що справа розглядається з 30.01.2017 року, сторонам надавався термін на примирення, після закінчення якого відносини сторін не змінилися, чого сторони не заперечували в суді першої інстанції, відносини сторін не змінилися і після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, і такий висновок колегія суддів обґрунтовує тим, що позивач, маючи можливість в суді апеляційної інстанції відмовитися від позову, від позову не відмовився.

Не відповідають дійсності і спростовуються ухвалою суду від 18.04.2017 року про зупинення провадження на два місяці і надання сторонам строку для примирення, доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховувалось бажання відповідачки щодо примирення, бажання відповідача зберегти сім»ю, те, що відповідачка просила про відкладення розгляду справи для спроби примирення.

Висновки суду першої інстанції про те, що сторони з квітня 2016 року разом не проживають і не ведуть спільне господарство, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не спростовані відповідачкою належними та допустимими доказами, а відтак безпідставними та необгрунтованими є доводи апелянта про те, що такі висновки суду є голослівними, і ґрунтуються на припущенні.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду і з врахуванням положень ч. 3, 4 ст. 56 СК України, відповідно до яких кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 червня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Струс Л.Б.

Цяцяк Р.П.