_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/9395/16-ц
Провадження № 2/520/4206/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2017

Київський районний суд м.Одеси у складі головуючого судді Бескровного Я.В., при секретарі Маценко В.В. розглянувши в м.Одесі в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення сум,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 96650 грн. як відшкодування вартості проведених витрат на проведення ремонту в квартирі АДРЕСА_1 та 104777 грн. у якості вартості отриманої ним, при визначенні порядку користування квартирою, збільшеної ідеальної частки.

Вимоги обґрунтовані тим, що нею придбалася квартира квартирі АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу у ОСОБА_3 21.08.2008р.

В подальшому судовими рішенням цей договір визнано частково недійсним, зокрема, за ОСОБА_3 визнано право власності на ? частину цієї квартири та визначено наступний порядок користування квартирою: виділено в користування ОСОБА_3 житлову кімнату "2" площею 10,2 кв.м., житлову кімнату "3", площею 12,0 кв.м., лоджію площею 1,4 кв.м., вбудовану шафу "6", площею 0,6 кв.м.; а 4 - кухня площею 7,4 кв.м., 9 - санвузол площею 2,5 кв.м., 5 - коридор площею 12,2 кв.м., 8 - вбиральня площею 1,2 кв.м., виділено сторонам у загальне користування, що на 6,95 кв.м. більше її ідеальної частки в квартирі.

Посилаючись на норми ст.ст.316,328,390ч.4 ЦК України просила суд позов задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 позов підтримав, просив його задовольнити.

Відповідач до суду не явився, повідомлявся належним чином через засіб масової інформації про час та місце слухання справи, заяви про слухання справи у його відсутність до суду не надходило.

Вислухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного.

Рішеннями Київського районного суду м.Одеси у справі №520/5014/13-ц та Апеляційного суду Одеської області від 19.01.2015 року встановлено, що 21 січня 2008 року ОСОБА_5В продала позивачці квартиру АДРЕСА_1 з шляхом укладання договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, за реєстровим номером 169. При цьому ОСОБА_3 для здійснення відчуження спірної квартири в цілому було використано рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.01.2004 року у справі № 2-890/2004, відповідно до якого за нею визнано право власності на 1/2 спірної квартири в порядку спадкування за законом після смерті батьків.

Однак, це рішення було скасовано ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14 лютого 2008 року, а справу повернуто на новий розгляд, за наслідками якого були ухвалені вищезазначені рішення Київського районного суду м. Одеси від 22.04.2010 року по цивільній справі №2-1318/10 та рішення апеляційного суду Одеської області від 11 листопада 2010 року.

Крім того, частка відповідача у розмірі 1/4 спірної квартири, яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності від 13 серпня 2003 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів за № 1977, також була набута у власність ОСОБА_3 на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 26.06.2006 року (а. с. 22), яким визнано дійсним договір купівлі-продажу та визнано за останньою право власності на 1/4 частку квартири, яка належала позивачці у даній справі.

В подальшому це рішення також було скасовано ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2008 року по цивільної справі № 4048/2006 у зв'язку з нововиявленими обставинами (а. с. 31), а позов ОСОБА_3 ухвалою суду від 02.10.2008 року - залишено без розгляду.

В ухвалі Київського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2008 року по цивільній справі № 4048/2006, зокрема, зазначено, що ОСОБА_2 ніяких угод, в тому числі й у простій письмовій формі щодо відчуження приналежної йому частки у спірній квартирі не підписував. Отже, судом встановлено, що ОСОБА_3 заволоділа 3/4 частинами спірної квартири, з яких 1/2 в порядку спадкування після смерті своїх батьків на підставі судового рішення, в подальшому скасованого, та ще 1/4 на підставі рішення суду, яке також було скасовано, та здійснила незаконне відчуження всієї квартири ОСОБА_1

Вказаним рішенням Київського районного суду м. Одеси визнано частково недійсним договір купівлі-продажу квартири№37 будинку №14 по проспекту М.Жукова м.Одеси від 21 січня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3В, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, за реєстровим номером 169, а саме: в частині продажу ОСОБА_1 1/2 частки цієї квартири. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частки квартири АДРЕСА_1, загальною площею 66,8кв.м., житловою площею 40,3кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті померлих батьків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частки вказаної квартири, внаслідок приватизації на підставі Закону України «Про приватизацію державного жилого фонду» від 19 червня 1992року №2482-ХІІ.

Витребувано у ОСОБА_1 1/2 частку цієї квартири. Визначено наступний порядок користування квартирою, а саме: виділено в користування ОСОБА_3 житлову кімнату "2" площею 10,2 кв.м., житлову кімнату "3", площею 12,0 кв.м., лоджію площею 1,4 кв.м., вбудовану шафу "6", площею 0,6 кв.м.;

- 4 - кухня площею 7,4 кв.м., 9 - санвузол площею 2,5 кв.м., 5 - коридор площею 12,2 кв.м., 8 - вбиральня площею 1,2 кв.м., виділити ОСОБА_3 та Желобчук у загальне користування.

Зобов'язано ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_3 у користуванні квартирою, а саме: житловою кімнатою "2" площею 10,2 кв.м., житловою кімнатою "3", площею 12,0 кв.м., лоджією площею 1,4 кв.м., вбудованою шафою "6", площею 0,6 кв.м., а також 4 - кухнею площею 7,4 кв.м., 9 - санвузлом площею 2,5 кв.м., 5 - коридором площею 12,2 кв.м., 8 - вбиральнею площею 1,2 кв.м., які виділені у загальне користування.

Встановлено наступний порядок виконання рішення суду, відповідно до якого, це рішення, у разі набрання ним законної сили, є підставою для здійснення державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на 1/2 частину вказаної, згідно вимог ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», та для скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири, загальною площею 66,8кв.м., житловою площею 40,3кв.м.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 19.01.2015р. вказане рішення суду першої інстанції скасовано, в частині: визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 21 січня 2008 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, за реєстровим номером 169, а саме: в частині продажу ОСОБА_1 1/2 частки квартири АДРЕСА_2; визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/4 частки квартири АДРЕСА_2, загальною площею 66,8 кв. м., житловою площею 40,3 кв. м., внаслідок приватизації на підставі Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ.

Ухвалено нове рішення, в цій частині, яким відмовити в задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_2

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.07.2014 року скасовано в частині встановлення порядку виконання рішення суду, відповідно до якого, це рішення, у разі набрання ним законної сили, є підставою для здійснення державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину вказаної квартири, згідно вимог ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та для скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на 1/2 частину цієї квартири. В іншій частині рішення залишити без змін.

Відповідно до ст.61ч.3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Позивач посилається на те, що нею здійснені витрати на проведення капітального ремонту у вказаній квартирі у 2009р., а з урахуванням індексу інфляції по 1.01.2017р. ця сума складає 134384,36 грн.

Відповідно до частини третьої статті 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів.

Згідно із частиною четвертою статті 390 ЦК України якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Частина третя зазначеної норми матеріального права регулює права добросовісного або недобросовісного набувача чужого майна на відшкодування витрат, здійснених ним з часу, коли у власника виникло право на повернення цього майна або на отримання доходів від його використання.

Разом з тим положення частини четвертої статті 390 ЦК України застосовуються до правовідносин, при яких добросовісному набувачу (володільцю) належить право на поліпшення набутого ним майна та залишення за собою результатів такого поліпшення за умови можливості їх відокремлення або право на відшкодування сум, на які збільшилась вартість поліпшеного майна, за неможливості їх відокремлення.

Застосування зазначених норм матеріального права суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню. Зокрема за положеннями частини третьої підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право зокрема на повернення майну.

На відміну від норми частини третьої статті 390 ЦК України, за положеннями частини четвертої цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень.

Тому, визначаючи суму відшкодування, яка підлягає стягненню з добросовісного володільця на користь власника майна, суд має виходити з суми, на яку збільшилась вартість будинку, або часу, з якого майно підлягало поверненню та вартості необхідних витрат на його утримання та збереження, які вимушений здійснити добросовісний володілець починаючи з цього часу.

Така правова позиція викладена Верховним судом України у справі № 6-389цс16.

Позивач у розмінні норм ст.ст.10 та 60 ЦПК України не надав суду жодних доказів проведення такого ремонту на вказану суму у вказаній квартирі, а отже ці позовні вимоги задоволенню не підлягають.

У судовому засіданні судом пропонувалося стороні позивача надати належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог у вказаній частині, також було роз'яснено право заявити клопотання про призначення у справі будівельно-товарознавчої експертизи з метою з'ясування обставин, що мають значення по справі, проте цього зроблено не було.

Щодо вимог про стягнення вартості 4,9 кв.м. вказаної квартири, отриманих відповідачем при визначенні судовим рішенням порядку користування квартирою, суд зазначає, що така компенсація можлива лише при переході або визнанні права власності на таку частку, а отже у задоволенні позову в цій частині також слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,11,60-61,215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області упродовж 10 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції.

Суддя Бескровний Я. В.