Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
УХВАЛА

Іменем України

10 березня 2017 року місто Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Гуденко О.А.,

при секретарі - Кваші С.О.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа такими, що не підлягає виконанню, виданого у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВАБ» до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в порядку ст.369 ЦПК України, про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню.

Справу прийнято до свого провадження суддею Гуденко О.А. 13.02.2017 року.

В заяві зазначено, що заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 березня 2010 року задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_3», та стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь ПАТ «ВАБ» в рахунок заборгованості за кредитним договором 157 232 грн. 97 коп., а також по 846,17 грн. в рахунок відшкодування судових витрат.

29 червня 2011 року на підставі заяви позивача видано виконавчий лист на виконання вказаного рішення , яке набрало законної сили 05 квітня 2010 року 18 серпня 2011 року стягувач звернувся до Центрального ВДВС з заявою про примусове виконання даного виконавчого листа, постановою державного виконавця від 18.08.2011 року відкрито виконавче провадження.

Таким чином, вважають, що виконавчий лист предявлено стягувачем до виконання вже після закінчення строку на предявлення цього листа до виконання, оскільки відповідно до змін до законодавства, а саме набрання чинності ЗУ № 2677-VI Про виконавче провадження, яким змінено строк предявлення до виконання виконавчого листа.

Сторони в судове засідання не зявилися, повідомлялися судом належним чином, про поважність причин неявки суду не повідомили, відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України, неявка стягувача та боржника не є перешкодою для розгляду заяви.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Кожна особа має право на захист, в тому числі і судовий, свого цивільного права чи інтересу у разі його порушення, у спосіб визначений цивільним кодексом України, або в інший, встановлений договором або законом, спосіб.

Зокрема, за ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Дійсно, ст.369 ЦПК України, яка є складовою розділу VІ ЦПК України, якою врегульовані процесуальні питання, пов'язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб), передбачена можливість визнання судом виданого ним виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково.

Зазначений процесуальний інститут внесено Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо примусового проникнення до житла, виїмки та вилучення документів виконавчого провадження» від 15 березня 2006 року.

Так, за ч.2 вищеназваної статті, суд, який видав виконавчий лист, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, наслідком чого, відповідно до п.4 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) є закінчення виконавчого провадження.

Усі підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

Матеріально правові підстави свідчать про відсутність у боржника матеріально-правового обов'язку повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, зокрема, з підстав, передбачених главою 50 ЦК України.

За нею, зобов'язання припинятися внаслідок добровільного виконання обов'язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов'язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Зазначені матеріально-правові підстави припинення зобов'язань реалізуються окремими процесуальними процедурами, пов'язаних з виконанням судових рішень, що як правило, також тягнуть закінчення виконавчого провадження, наприклад, відмова стягувача від примусового виконання рішення суду, припинення зобов'язання у зв'язку зі смертю фізичної особи (стягувача чи боржника), добровільне виконання зобов'язання боржником поза межами виконавчого провадження, сплата боргу одним із солідарно зобов'язаних осіб, що тягне припинення такого обов'язку у інших солідарно зобов'язаних осіб тощо.

У зв'язку з цим, за наявності таких підстав не можна визнавати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню.

Підстави припинення матеріально-правового обов'язку тягнуть визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, лише тоді, коли законодавство про виконавче провадження не передбачає інших спеціальних процедур реалізації таких підстав припинення обов'язку у виконавчому провадженні.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: коли виконавчий лист виданий помилково по рішенню, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа по справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання, у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дублікату; пред'явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред'явлення цього листа до виконання.

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 березня 2010 року задоволено позов Публічного акціонерного товариства «ВАБ» до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - в повному обсязі. Стягнуто з відповідачів в солідарному порядку на користь ПАТ «ВАБ » в рахунок заборгованості за кредитним договором №92Ф від 28.12.2006 року 157 232 грн. 97 коп., а також по 846,17 грн. - в рахунок відшкодування судових витрат.

02 вересня 2010 року на підставі заяви стягувача видано виконавчі листи на виконання заочного рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 лютого 2010 року, на яких зазначено, що рішення суду набрало законної сили 01 березня 2010 року (а.с.65,73).

18 серпня 2011 року державним виконавцем Центрального ВДВС ММУЮ відкрито виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа №2-12-647/10 щодо стягнення в солідарному порядку заборгованості з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Виконавчий лист видано Центральним районним судом м.Миколаєва 29.06.2011 року, зазначено, що строк предявлення виконавчого документа до виконання становить три роки.

Зі змісту заяви вбачається, що виконавче провадження триває, рішення суду не виконане в повному обсязі на теперішній час, а отже борговий обов'язок боржників не припинено на підставах передбачених законом.

За такого, суд приходить до висновку про необґрунтованість заяви та відсутність правових підстав для визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню.

Доводи заявника про те, що на час видачі виконавчого документу внесені зміни до ЗУ Про виконавче провадження , не заслуговують на увагу, оскільки визначальною є не зазначена обставина, а встановлений належним чином факт припинення боргового обов'язку боржника належним виконанням, або скасування його з інших причин.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 21 цього Закону в редакції від 16.02.2010 року, яка діяла на час ухвалення рішення суду, виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання в такі строки: 1) виконавчі листи та інші судові документи - протягом трьох років.

А відповідно до ч. 1 ст. 22 цього Закону в редакції від 08.03.2011 року ( зміни внесені ЗУ Про внесення змін до Закону України "Про виконавче провадження" та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) від 04.11.2010 року) , яка діяла на час видачі виконавчого листа за цим рішенням суду, виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання в такі строки: інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

При цьому, строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для:

1) виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення. При цьому в п. 4 Перехідних положень вказано, що Виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред'являються до виконання у строки, встановлені на момент їх видачі.

Після отримання виконавчого листа 29.06.2011 року стягувач звернув його до примусового виконання вже 18 серпня 2011 року.

За такого, зазначене не є передбаченою вимогами ч.4 ст.369 ЦПК України підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Оцінюючи встановлені обставини та доводи заявника, суд також виходить з наступного.

Законна сила судового рішення полягає у його незмінності, виключності, преюдиційності, загальнообов'язковості та виконуваності.

Обов'язковість та виконуваність судового рішення закріплені Конституцією України (статті 13,55,124,129) та є одними з основних засад цивільного судочинства.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави, а невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (справа №1-26/2012, справа №1-12/2012, та інш.)

Європейський суд з прав людини також неодноразово вказував, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення має розцінюватися як складова частина судового розгляду (справи «Шмалько проти України», «Бакай та інші проти України»).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (рішення Конституційного Суду України від 23 червня 2013 року №5-рп/2013 року, справа 1-7/2013).

Отже, суд вважає, що видача виконавчого листа в червні 2011 року на підставі заочного рішення Центрального районного суду від 24.03.2010 року -з зазначенням строку предявлення його до виконання з урахуванням положень Закону, який діяв на час набуття ним законної сили, і , як наслідок предявлення його стягувачем до виконання в установлений строк є найбільш прийнятним та дієвим способом реального виконання рішення суду.

Такий підхід до застосування норм процесуального законодавства відповідає вищезазначеним конституційним принципам, основним засадам цивільного судочинства, практиці Європейського суду з прав людини, та сприяє дійсній реалізації права на судовий захист.

Протилежне формальне тлумачення та застосування норм процесуального права може привести до позбавлення особи права на виконання рішення , яке набуло законної сили , що, як зазначено вище, загрожує сутності права на справедливий судовий розгляд та порушує принцип верховенства права.

Таким чином, судом не встановлено підстав, передбачених частиною 2 статті 369 ЦПК, для визнання виконавчого листа, виданого 29 червня 2011 року, таким, що не підлягає виконанню, а тому в задоволенні заяви ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 209, 369 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа такими, що не підлягає виконанню відмовити.

Ухвала може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом пяти днів з дня отримання її копії.

Суддя Гуденко О.А.