АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/954/17 Доповідач: Коваленко І.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Коваленко І.П

суддів Овсяннікової А.І., Довгаль А.П.,

при секретарі Дмитренко А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Харкова від 28 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про поділ майна подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що в період шлюбу з ОСОБА_2 ними було придбано майно, а саме: квартири АДРЕСА_4; квартиру АДРЕСА_1; нежитлові будівлі та приміщення в літ. «А-2», «Е-1», за адресою: АДРЕСА_11; а також нежитлові приміщення 1-го поверху №2-1,2-2,2-3,2-4 в літ. «А-4» за адресою: АДРЕСА_4.

Зазначав, що квартири АДРЕСА_4, які на даний час є частинами об'єднаної квартири АДРЕСА_4 були куплені ним за власні кошти, котрі йому подарували батьки та квартири придбані в період, коли фактичні шлюбні відносини були припинені, оскільки ОСОБА_2 фактично проживала за межами України, спільного господарства вони не вели, спільного бюджету в них не було.

Стосовно квартири АДРЕСА_2 зазначає, що цей об'єкт є предметом спільного майна подружжя та підлягає поділу, однак, просить врахувати, що квартира АДРЕСА_3 станом на теперішній час є переобладнаною та об'єднана з квартирами №№12 та 9 та є єдиним нерухомим майном.

Крім того, вказував, що йому належать нежитлові будівлі та приміщення в літ. «А-2» та «Е-1» за адресою: АДРЕСА_11, а за колишньою дружиною зареєстровані нежитлові приміщення 1-го поверху №2-1,2-2,2-3,2-4 в літ. «А-4» за адресою: АДРЕСА_4.

У зв'язку з цим просив поділити майно подружжя його та ОСОБА_2 наступним чином: визнати його особистою приватною власністю квартири АДРЕСА_4 загальною площею 51,2 кв.м. та 47,2 кв.м. відповідно; залишити за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 49,8 кв.м.; залишити за ним у приватній власності 32,87 % нежитлових будівель та приміщень в літ. «А-2» за адресою: АДРЕСА_11 площею 391,84 кв.м.; а також, ? частини нежитлової будівлі в літ. «Е-1» за адресою: АДРЕСА_11 площею 48,4 кв.м., право приватної власності на 5,64 % нежитлових приміщень 1-го поверху №2-1,2-2,2-3,2-4 в літ. «А-4» за адресою: АДРЕСА_4 площею 3,55 кв.м. За ОСОБА_2 визнати право приватної власності на 94,36% нежитлових приміщень 1-го поверху №2-1,2-2,2-3,2-4 в літ. «А-4» за адресою: АДРЕСА_4 площею 59,44 кв.м. Відшкодувати понесені судові витрати.

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначала, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є: квартира АДРЕСА_4; квартира АДРЕСА_5; квартира АДРЕСА_6, які зареєстровані за ОСОБА_1; нежитлові приміщення 1-го поверху №2-1,2-2,2-3,2-4 в літ. «А-4» за адресою: АДРЕСА_4 площею 3,55 кв.м., зареєстровані за нею; 40/100 нежитлових будівель та приміщень в літ. «А-2», літ. «Е-1» по вул.. Чугуївська, 76-А у м.Харкові, зареєстровані на ім'я ОСОБА_1, співвласником яких є ОСОБА_3 Проте, ОСОБА_1 самовільно реконструював квартири АДРЕСА_2, шляхом об'єднання в одну квартиру під єдиним номером №12, тому вважає за доцільне право на отримання відповідної компенсації вартості ? частини об'єднаних квартир.

У зв'язку з цимпросила впорядку поділу спільного майна подружжя залишити за ОСОБА_1 право власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_3, яка складається з квартир АДРЕСА_3; залишити за ОСОБА_1 право власності на частку в праві спільної сумісної власності на нежитлові приміщення в літ. «Е-1» загальною площею 96,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_11; визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/100 частин площею 23,84 кв.м. нежитлових будівель в літ. «А-2» загальною площею 1192,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_11, а за нею залишити право власності на нежитлові приміщення - салон краси загальною площею 194,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4; визнати за нею право власності на 38/100 частин площею 453,0 кв.м. нежитлових будівель в літ. «А-2» загальною площею 1192,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_11. Відшкодувати понесені судові витрати.

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 28 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 задоволено частково, визнано за ОСОБА_1 в порядку розподілу майна подружжя право власності на ? частину квартири АДРЕСА_3, на ? частину квартири АДРЕСА_4

Визнано за ОСОБА_2 в порядку розподілу майна подружжя право власності на ? частину квартири АДРЕСА_3, на ? частину квартири АДРЕСА_4

Визнано за ОСОБА_1 в порядку розподілу майна подружжя право власності на 40/200 частин нежитлових будівель в літ. «А-2» за адресою: АДРЕСА_11.

Визнано за ОСОБА_2 в порядку розподілу майна подружжя право власності на 40/200 частин нежитлових будівель в літ. «А-2» за адресою: АДРЕСА_11.

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати по оплаті судового збору в розмірі 1 827 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати по оплаті судового збору в розмірі 1 827 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, у задоволенні зустрічних позовних вимогах відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на незаконність, необґрунтованість рішення, ухваленого з порушенням вимог матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам по справі; вказує, що судом першої інстанції не враховано, що квартири АДРЕСА_4, які на даний час є частинами об'єднаної квартири № 12 були куплені ним за власні кошти; крім того, необґрунтовано відмовлено у позові про поділ нежитлових приміщень 1-го поверху №2-1,2-2,2-3,2-4 в літ. «А-4» за адресою: АДРЕСА_4 та поділу будівлі «Е-1» за адресою: АДРЕСА_11.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи частково первісні та зустрічні позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що майно подружжя є об'єктом права спільної сумісної власності, яке підлягає поділу по ? частині.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає правильними.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 26.10.1985 року по 30.06.2015 року, який був розірваний на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 30.06.2015 року (а.с. 75 т.2).

В період зареєстрованого шлюбу з 1985 року по 30.06.2015 року за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано наступне майно:

-квартира АДРЕСА_8 загальною площею 51,2 кв.м. ( зареєстровано в КП «ХМБТІ» за ОСОБА_1 22.09.1992 року на 3/100 частин квартири № 12 на підставі договору купівлі-продажу від 19.09.1992 року а.с. 92-93 т.1);

-квартира АДРЕСА_1 загальною площею 49,8 кв.м. ( зареєстровано в КП «ХМБТІ» за ОСОБА_1 22.12.1999 року на підставі договору купівлі-продажу від 11.12.1999 року а.с. 95 т.1);

-квартира АДРЕСА_9 загальною площею 47,2 кв.м. ( зареєстровано в КП «ХМБТІ» за ОСОБА_1 27.06.1995 року на підставі договору міни від 28.09.1993 року а.с. 94 т.1);

- 40/100 частин нежитлових будівель та приміщень в літ. «А-2» за адресою: АДРЕСА_11 ( зареєстровано 29.03.2004 року в реєстрі прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 26.03.2004 року а.с. 42-43 т.2).

-нежитлові будівлі в літ. «Е-1» за адресою: АДРЕСА_11 (зареєстровано 02.03.2007 року в реєстрі прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності на підставі рішення суду від 14.02.2007 року а.с. 43 т.2).

-нежитлові приміщення 1-го поверху №2-1,2-2,2-3,2-4 в літ. «А-4» за адресою: АДРЕСА_4 площею 63,0 кв.м. (зареєстровано 23.09.2005 року в реєстрі прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 13.09.2005 року, виданого Київською районною радою м. Харкова а.с. 47-48 т.2).

Відповідно до відомостей, наданих з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 207 т.2) про актуальну інформацію станом на 15.04.2016 року про об'єкт нерухомого майна по АДРЕСА_4, який був зареєстрований за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 13.09.2005 року, виданого Київською районною радою м. Харкова та змінами згідно декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 28.03.2016 року щодо загальної площі до 194,9 кв.м.

З вищевказаного вбачається, що частина спірного майна, придбана подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи судом першої інстанції правомірно застосовані положення як КпШС України, який був чинний на момент виникнення частини спірних правовідносин, так і норми СК України.

Відповідно до вимог статті 22 КЗпШС України (в ред. 1969 року) майно, набуте подружжя в період шлюбу, є їх спільної сумісною власністю, і кожен із подружжя має право володіти, користуватися та розпоряджатися ним.

Вимогами статей 28-29 КЗпШС України (в ред. 1969 року) визначено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Згідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Частиною 3 ст. 61 СК України визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15).

Пред'являючи позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя, ОСОБА_1 просив визнати за ним право приватної власності на квартири АДРЕСА_4, які на даний час є частинами об'єднаної квартири АДРЕСА_4 з тих підстав, що вони були куплені ним за власні кошти, котрі йому подарували батьки та які були куплені в період, коли фактичні шлюбні відносини з ОСОБА_2 були припинені. Крім того, посилається на те, що грошові кошти на придбання цих квартир йому були надані в дар батьками в період окремого проживання з ОСОБА_2 у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин та на підтвердження цього представив до суду докази (а.с. 82 -108 т.1).

Заперечуючи проти даних вимог та обставин, вказаних в цій частині позову, ОСОБА_2 вказує, що ці спірні квартири АДРЕСА_4 були придбані за спільні кошти подружжя, які вони вивезли до Ізраїлю, лист від 09.09.1992 року вважає неналежним доказом і зазначає, що шлюбні стосунки в них ніколи в період з 1985 року по 2014 рік не переривалися.

Крім того, надала в судовому засідання показання в якості свідка та вказала, що 1989 року вони сім*єю виїхали проживати в Ізраїль і в 1994 році повернулися в Україну також всією сім*єю. Протягом періоду з 1992 року по 1994 рік чоловік ОСОБА_1 інколи виїжджав в Україну з Ізраїлю для того, щоб вирішити питання з житлом для сім*ї, оскільки вони вирішили після 1991 року повернутися жити в Україну.

Матеріали справи свідчать, що спірні квартири АДРЕСА_4 були зареєстровані за ОСОБА_1 в КП «ХМБТІ» в період з 1992 року по 1999 рік.

Доказів придбання цих квартир особисто ОСОБА_1, ним, відповідно до вимог ст.. 60 ЦПК України, не надано. Посилання на те, що кошти на придбання цих квартир йому подарували батьки обґрунтовано не прийняті судом першої інстанції і не приймаються колегією суддів, т.я. договору дарування не надано, а перерахування цих коштів батьками ОСОБА_1 на його рахунок не свідчить про те, що це кошти особисто ОСОБА_1, оскільки він на цей час перебував у шлюбі з відповідачкою.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що обставини окремого проживання подружжя з 1992 року по 1994 рік та придбання квартир АДРЕСА_4 за особисті кошти ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та є недоведеними.

Судом першої інстанції встановлено, що під час розгляду справи про розірвання шлюбу в червні 2015 року сторони повідомили суд про припинення шлюбних стосунків в 2014 році, а показання свідків, допитаних за клопотанням позивача за основним позовом в судовому засіданні не спростовують висновків суду щодо обставин, з'ясованих судом під час розгляду справи.

Отже, колегія суддів вважає, що суд пешої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права приватної власності на квартири АДРЕСА_4 є недоведеними.

Відповідно до вимог ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Судом встановлено, що спірні квартири АДРЕСА_4 були зареєстровані за ОСОБА_1 в КП «ХМБТІ» в період з 1992 року по 1999 рік.

Згідно рішення виконавчого комітету Київської районної ради м. Харкова від 21.03.2000 року власникові надано дозвіл на перепланування цих квартир згідно технічного висновку, проектів, діючих будівельних норм та правил, інструкцій про порядок виконання ремонтних робіт, з зобов'язанням після закінчення робіт внести зміни до поверхового плану будинку та поверховий план із змінами надати до ВЖРЕД-2, здати за актом приймальної комісії. (а.с. 98-99 т.1).

12.02.2015 року державним реєстратором прав на нерухоме майно було відмовлено у державній реєстрації ОСОБА_1 квартири № 12, реконструйованій та об*єднаній з квартирами № 9 та №13.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що право власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_10, об'єднану з квартирами № 9 та №13 не зареєстровано, а тому вона, як окремий об'єкт нерухомого майна не може бути предметом розподілу майна подружжя та з врахуванням неможливості добровільного поділу цих квартир між сторонами, суд першої інстанції вважав можливим поділити ці окремі квартир за №№ 9,12,13 порівну між сторонами на підставі вимог ч.1 ст. 70 СК України.

При цьому, судом першої інстанції зазначено, що в судовому засіданні при вирішенні питання про поділ майна подружжя не встановлено домовленості між сторонами щодо поділу спільного сумісного майна подружжя та погодження суми компенсації між ними.

Також, судом зазначено, що відсутні і належні підстави для відступлення від рівності часток подружжя відповідно до вимог ч.2 ст. 70 СК УКраїни.

Крім того, під час попереднього розгляду справи про поділ майна подружжя (справа 2/640/49/15/07) експертом варіанти поділу реконструйованої квартири АДРЕСА_4 не були надані у зв*язку з в відсутністю даних про ідеальні частки співвласників.

Згідно висновків, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 ЦК України.

Стосовно розподілу об'єкту нерухомого майна - 40/100 частин нежитлових будівель та приміщень в літ. «А-2» за адресою: АДРЕСА_11, які зареєстровані 29.03.2004 року в реєстрі прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 26.03.2004 року, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції також дійшов обґрунтованого висновку, що відповідно до вимог ст.ст. 70-71 СК України даний об'єкт власності підлягає поділу порівну між подружжя за умов неможливості визначення ними варіантів поділу з врахуванням відповідної компенсації.

Інший об'єкт нерухомості, який є предметом позовних вимог та поділу між подружжям - нежитлові будівлі в літ. «Е-1» за адресою: АДРЕСА_11, які зареєстровані 02.03.2007 року в реєстрі прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності на підставі рішення суду від 14.02.2007 року не може бути предметом поділу майна подружжя, оскільки частка чоловіка ОСОБА_1 в даному об'єкті нерухомості не визначена.

Обґрунтовано суд першої інстанції дійшов і висновку про відмову у поділі між подружжям ОСОБА_1 нерухомого майна нежитлових приміщень 1-го поверху №2-1,2-2,2-3,2-4 в літ. «А-4» за адресою: АДРЕСА_4 площею 63,0 кв.м., які були зареєстровані 23.09.2005 року в реєстрі прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 13.09.2005 року, виданого Київською районною радою м. Харкова.

Як встановлено судом під час розгляду справи, станом на 15.04.2016 року згідно декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 28.03.2016 року загальна площа цих приміщень збільшилась з 63,0 кв.м. до 194,9 кв.м., та в реєстрі прав власності відсутнє посилання на літ.»А-4» та вказано цільове призначення приміщення салон краси.

Як пояснив в судовому засіданні представник ОСОБА_2 дані приміщення 1-го поверху №2-1,2-2,2-3,2-4 в літ. «А-4» за адресою: АДРЕСА_4 площею 63,0 кв.м., які були зареєстровані 23.09.2005 року в реєстрі прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 після розірвання шлюбу 30.06.2015 року були реконструйовані на підставі декларації про готовність до експлуатації об'єкта від 28.03.2016 року та станом на сьогодні це інше приміщення загальною площею 194,9 кв.м.

Таким чином, в судовому засіданні сторонами належним чином не доведено яка саме частка цього новоствореного майна є спільною власністю подружжя, придбаного під час шлюбу.

При розгляді даної справи сторонами не було заявлено клопотань щодо призначення експертиз для визначення часток подружжя ОСОБА_2 у об'єктах нерухомого майна, яке є предметом поділу та предметом судового розгляду.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду законне і обґрунтоване, постановлено з дотриманням вимог матеріального в процесуального права і підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

На підставі наведеного та керуючись п.1ч.1 ст.307, 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м.Харкова від 28 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді