Справа № 344/9285/16-ц
Провадження № 22-ц/779/135/2017
Провадження №22-ц/779/426/2017
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С.О.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Бойчука І.В., Ясеновенко Л.В.

секретаря Шемрай Н.Б.

з участю апелянта ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про припинення права співвласника на частку спільного майна та визнання права власності за апеляційними скаргами ОСОБА_2 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 22 листопада 2016 року та додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 27 грудня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

В липні 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 звернулися в суд з наведеним позовом до ОСОБА_5, в обґрунтування якого зазначили, що вони та відповідач ОСОБА_5 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 ім. В.Стефаника в м. Івано-Франківську. На даний час у вказаній квартирі зареєстровані та проживають ОСОБА_2, її чоловік ОСОБА_6 та син ОСОБА_7 Відповідач ОСОБА_5 була зареєстрована в даній квартирі, але фактично в ній не проживала. В січні 2011 року ОСОБА_5 виїхала на постійне місце проживання у США. 19.02.2013 року рішенням Івано-Франківського міського суду відповідача визнано такою, що втратила право користування спірною квартирою. На цій підставі відповідач знята з реєстрації у вказаній квартирі. Оскільки ОСОБА_5 має інше житло, спірною квартирою не користується, не приймає участі в її утриманні, в добровільному порядку відмовляється вирішити питання відчуження її частки, то позивачі просили припинити право власності ОСОБА_5 на 1/3 частку спірної квартири та визнати право власності на цю частину квартири за ОСОБА_2

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 22 листопада 2016 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про припинення права власності на 1/3 частку в квартирі №59 по вул. Набережна ім. В.Стефаника, 8 в м. Івано-Франківську.

Додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду від 27 грудня 2016 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/3 частку вквартирі №59 по вул. Набережна ім. В.Стефаника, 8 в м. Івано-Франківську, що належить ОСОБА_5.

Не погодившись з рішенням та додатковим рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційні скарги, в яких посилається на неповне зясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт вказує, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з грубим порушенням статей 61, 196, 209, 210, 213 та 215 ЦПК України. Зазначає, що 22.11.2016 року суд без розгляду справи, без проголошення короткого рішення по даній справі, вийшов у нарадчу кімнату для написання повного тексту рішення, який вона отримала 02.12.2016 року. При цьому, до 02.12.2016 року суддя розглядав і інші справи, чим грубо порушив таємницю нарадчої кімнати.

Також при ухваленні оскаржуваного рішення суд не взяв до уваги її доводи про те, що відповідач належною їй часткою в квартирі не користується, не бере участі в її утриманні, відмовляється в добровільному порядку вирішити питання відчуження своєї частки квартири. Такі дії відповідача позбавляють її можливості оформити субсидію на комунальні послуги, здати спірну квартиру в оренду, так як вона проживає за іншою адресою.

Суд не дав належної оцінки долученим нею письмовим доказам, а також залишив поза увагою рішення Івано-Франківського міського суду від 19.02.2013 року, яким ОСОБА_5 визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням в квартирі, яка знаходиться по вул. Набережна ім. В.Стефаника, 8/59 в м. Івано-Франківську, і яким встановлено, що відповідач хоч і прописана в даній кватирі, однак у ній не проживає, оскільки виїхала на постійне місце проживання у США, оплату за житло та комунальні послуги не проводить. На підставі вказаного рішення суду відповідач виписана із спірної квартири.

На думку апелянта, судом не враховані положення ст. 365 ЦК України, якою визначено перелік підстав припинення частки особи у спільному майні. А також те, що в зазначеній статті не вказано, що для вирішення питання припинення вказаного права необхідна наявність усіх чотирьох умов у їх сукупності.

Крім того, апелянт вказує, що у відповідності до вимог ч. 2 ст. 365 ЦК України нею на рахунок Територіального управління державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області були внесені 83 348,34 грн. вартості частки ОСОБА_5 у спірній квартирі, однак при ухваленні оскаржуваного рішення про відмову в задоволенні її позову суд не вирішив питання повернення їй вказаних коштів.

З цих підстав апелянт просить оскаржувані рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

В засіданні апеляційного суду апелянт, яка також представляє інтереси позивача ОСОБА_4, представник апелянта вимоги апеляційних скарг підтримали з наведених у них мотивів.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилась, про час та день розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомила.

З урахуванням положення ст. 305 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення апелянта та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом першої інстанції установлено та вбачається з матеріалів справи, що 15.04.1994 року за договором міни сторони отримали у власність квартиру №59 по вул. Набережній ім. В. Стефаника, 8 в м. Івано-Франківську в обмін на їх квартиру АДРЕСА_2 (а. с. 5).

У звязку з одруженням ОСОБА_8 змінила прізвище на ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії І-НМ №041817 від 18.09.1997 року (а.с. 10).

Відповідно до довідки від 20.01.2013 року (а. с. 11) в квартирі №59 по вул. Набережній ім. В.Стефаника, 8 в м. Івано-Франківську проживають: ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 19.02.2013 року ОСОБА_5 визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням у спірній квартирі (а. с. 7).

За даними довідки №00054 від 23.01.2014 року, виданої ОКП «Івано-Франківське ОБТІ», технічні характеристики спірної квартири не змінилися, право власності на вказану квартиру зареєстровано за сторонами спору в рівних долях (а. с. 8).

Відповідно до звіту про оцінку майна №0320-4 від 20.03.2016 року ринкова вартість спірної квартири складає 250 045 грн. (а. с. 12).

Згідно квитанції №17247085 від 21.07.2016 року ОСОБА_2 внесла на рахунок ТУ ДСА України в Івано-Франківській області 83 348,34 грн. вартості частки ОСОБА_5 в спірній квартирі (а. с. 22).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не наведено правових підстав, визначених ст. 365 ЦК України, для позбавлення відповідача її права на 1/3 частку квартири №59 по вул. Набережна ім. В.Стефаника, 8 в м. Івано-Франківську, а тому позов в наведеній частині є безпідставним. Позовна вимога ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 1/3 частку вказаної квартири, що належить ОСОБА_5, є похідною від позовної вимоги позивачів про позбавлення ОСОБА_5 права власності на її частку квартири, а тому також задоволенню не підлягає.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Приписами ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Статтею 361 ЦК України встановлено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Положеннями ст. 365 ЦК України передбачено підстави припинення права на частку у спільному майні.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 16.01.2012 року у справі №6-81цс11, від 15 травня 2013 року у справі №6-37цс13, вказавши, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбачених пунктами 1 - 3 частини 1 статті 365 ЦК України, з обов'язковою умовою, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника і членам його сім'ї, та попереднє внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Що саме ця обставина є визначальною під час вирішення спору про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників вказав і Верховний Суд України в постанові від 02 червня 2014 року у справі №6-68цс14.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_4, суд першої інстанції вірно виходив з того, що частка ОСОБА_5 у праві власності на квартиру складає 1/3 частку спільної часткової власності співвласників, тобто є рівною частці інших двох співвласників, а тому не є незначною та не може бути визнана незначною. Такий висновок суду першої інстанції відповідає принципу рівності прав співвласників та враховує інтереси всіх учасників права спільної часткової власності на квартиру №59 по вул. Набережній ім. В.Стефаника, 8 в м. Івано-Франківську.

Обґрунтованими є висновок суду, що припинення права відповідача на частку у спільному майні завдасть шкоди її інтересам, оскільки доказів того, що остання має у власності або користуванні інше житло, під час розгляду справи не надано.

З огляду на викладене вірним є і висновок суду першої інстанції про те, що оскільки правові підстави для позбавлення відповідача її права на частку у праві власності на спірну квартиру відсутні, то відсутні підстави визнання за позивачем ОСОБА_2 права власності на належну ОСОБА_5 частку спірної квартири.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що нею на рахунок Територіального управління державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області були внесені 83 348,34 грн. вартості частки ОСОБА_5 у спірній квартирі, однак при ухваленні оскаржуваного рішення про відмову в задоволенні її позову суд не вирішив питання про повернення їй вказаних коштів, оскільки з даного приводу апелянт вправі звернутися в суд першої інстанції в порядку ст. 220 ЦПК України для ухвалення додаткового рішення суду і така обставина ніяк не є підставою для скасування судового рішення.

Доводи апелянта про порушення судом норм процесуального права при розгляді справи та порушення таємниці нарадчої кімнати спростовуються журналом судового засідання від 22.11.2016 року (а.с. 59), за даними якого фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не проводилось у звязку з неявкою сторін в судове засідання. Рішення суду було проголошено того ж дня по виході з нарадчої кімнати.

Не заслуговують на увагу і доводи апелянта, що поза увагою суду залишилось рішення Івано-Франківського міського суду від 19.02.2013 року, яким ОСОБА_5 визнано такою, що втратила право користування спірною квартирою, у звязку з тим, що остання виїхала на постійне місце проживання у США, в квартирі не проживає, оплату за житло та комунальні послуги не проводить, оскільки вказаному доказу суд дав оцінку в сукупності зі всіма встановленими обставинами справи.

Твердження апелянта, що суд не взяв до уваги її доводи про те, що відповідач належною їй часткою в квартирі не користується, не бере участі в її утриманні є голослівними, вони були предметом дослідження суду першої інстанції і в судовому рішенні дана їм правова оцінка.

Інші доводи апеляційних скарг в основному зводяться до переоцінки доказів, що не узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 303 ЦПК України, за змістом якої суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судових рішень.

З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 308 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_2 слід відхилити, а оскаржувані рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313- 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 22 листопада 2016 року та додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 27 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Бойчук І.В.

ОСОБА_9