АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5647/17 Справа № 172/222/17 Головуючий у 1 й інстанції - Порох К. Г. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2017 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Посунся Н.Є.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Орган опіки та піклування Чаплинської селищної ради Васильківського району Дніпропетровської області про повернення позики та звернення стягнення на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2017 року позивач звернулась із вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 07 травня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідачі отримали в позику грошові кошти в розмірі 22077,00 грн. терміном на 10 років, з кінцевою датою повернення - 01 липня 2016 року. Вказані кошти відповідачі позичили для придбання домоволодіння та приватизації земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 з подальшою передачею цієї нерухомості у заставу в якості виконання зобов'язань за договором позики від 07 травня 2005 року. За весь час позичальник повернув їй кошти у розмірі 1100,00 грн., про що свідчить розписка від 03 лютого 2014 року, залишок боргу становить 20977,00 грн.

У зв'язку з чим, ОСОБА_2 просила суд в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за договором позики від 07 травня 2006 року звернути стягнення на нерухоме майно - домоволодіння АДРЕСА_1 а також стягнути в рівних частинах з відповідачів на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640,00 грн.

Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики від 07 травня 2005 року терміном на 10 років на суму в розмірі 22077,00 грн. на придбання домоволодіння та земельної ділянки з подальшою їх передачею в заставу за вказаним договором позики.

Пунктом 4 Договору позики від 07 травня 2005 року, передбачено право позикодавця задовольнити свої вимоги за рахунок нерухомого майна: з метою забезпечення виконання обов'язків ОСОБА_3 за договором позики, Позичальник зобов'язується протягом місяця з дня реєстрації права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 передати зазначене майно в іпотеку ОСОБА_2

Після приватизації земельної ділянки і отримання права власності на земельну ділянку, також, передати її в іпотеку протягом місяця, після отримання правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

Вразі невиконання цього пункту договору про передачу в іпотеку, Позичальник може вимагати виконання цих умов в будь-який час до закінчення дії договору (01 травня 2016 року).

Відповідно до ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника,якщо інше не встановлено законом (право застави).

Положеннями ст. ст. 575, 576 ЦК України передбачено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом. Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Згідно ст. ст. 1, 18 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення (ст. 640 ЦК України).

Якщо предметом застави є нерухоме майно, то Договір застави підлягає нотаріальному посвідченню.

Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 577 ЦК України).

Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції керувався положеннями Закону України «Про іпотеку», Цивільним кодексом України та виходив із того, що договір позики від 07 травня 2005 року, в забезпечення виконання якого мало б бути звернуто стягнення на нерухоме майно - домоволодіння АДРЕСА_1 нотаріально посвідчено не було, у зв'язку з чим такий договір не може вважатися укладеним без нотаріального посвідчення та реєстрації, а отже і не створює для сторін прав і обов'язків щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування заборгованості за рахунок спірного майна.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення фактичним обставинам справи.

Зокрема, єдиним доводом апеляційної скарги позивача в частині незгоди із висновками, викладеними в оскаржуваному рішенні, є те, що дружина ОСОБА_3 - ОСОБА_4 повинна нести солідарну відповідальність за договором позики від 07 травня 2005 року, так як була обізнана і не заперечувала про укладення ОСОБА_3 вказаного договору та була ознайомлена із його умовами, про що зазначено в самому договорі.

Однак, колегія суддів не погоджується із такою позицією апелянта, оскільки, по-перше, ОСОБА_4 договір позики власноруч не підписувала і обізнаність про факт укладення такого договору її чоловіком не дає правових підстав позивачу висувати до ОСОБА_4 вимоги щодо відшкодування заборгованості за рахунок нерухомого майна, а, по-друге, сторонами не було дотримано обов'язкової умови укладення договору позики - нотаріального посвідчення та відповідної державної реєстрації, у зв'язку з чим такий договір фактично вважається взагалі не укладеним і позбавляє позивача права висувати вимоги про звернення стягнення за рахунок нерухомості не тільки до ОСОБА_4 як солідарного боржника, а й до основного - ОСОБА_3

Так, відповідно до Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочини, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації є вчиненими з моменту державної реєстрації, в іншому випадку вони не є укладеними та не створюють прав та обов'язків для сторін.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Тож, виходячи із вищевикладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

Н.Є. Посунся