АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/542/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 47 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс» - ОСОБА_6 на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 22 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс» про визнання недійсним договору оренди землі ,-

в с т а н о в и л а :

28 листопада 2016 року ОСОБА_7 звернулась до суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс» (далі ТОВ «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс») про визнання недійсним договору оренди землі, посилаючись на те, що 01 вересня між її покійним батьком ОСОБА_8 та ТОВ «Торговий дім Катеринопільска фінансово-промислова палата» в особі уповноваженого ОСОБА_9 був укладений договір оренди земельної ділянки розміром 1,8589 га., кадастровий номер :02:004:0465 терміном на 10 років.

23 жовтня 2010 року ОСОБА_8 помер, а ОСОБА_7 згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ВТО № 304495 від 13 листопада 2013 року стала власником вищевказаної земельної ділянки.

Позивач ОСОБА_7 вказує в позові, що під час оформлення документів для оформлення нового договору оренди було встановлено, що уже існує договір оренди земельної ділянки, що належить їй від 22 травня 2013 року строком на 15 років. Однак, зазначає позивач, що даний договір особисто не підписувала, крім того, право власності станом на 22 травня 2013 року на земельну ділянку площею 1,8589 га після смерті батька - ОСОБА_8 позивачем не було оформлено.

Про укладення договору оренди землі з ТОВ «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс» позивач дізналась від своєї матері ОСОБА_10, яка надала їй другий примірник договору № 52 від 22 травня 2013 року, який нещодавно, як вказує позивач, передав представник ТОВ «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс» її мамі. При спілкуванні з мамою позивач ОСОБА_7 зясувала, що в травні місяці 2013 року до матері приїхали представники ТОВ «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс» і на їх прохання мати від імені позивача, не поставивши її до відома, підписала договір оренди земельної ділянки з ТОВ «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс» терміном на 3 роки, а оренду плату по даній угоді за використання належної її землі також отримувала мама.

Позивач зазначає в позові, що нікого не уповноважувала укладати від її імені договір оренди належної їй земельної ділянки та бути її представником. Крім того, фактично на час підписання договору оренди землі не була власником даної земельної ділянки, оскільки на час підписання договору оренди землі 22 травня 2013 року позивача не набула права на спадщину за заповітом, яке отримала майже через пів року, а саме 23 листопада 2013 року.

Оскільки ТОВ «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс» добровільно договір оренди землі розірвати не бажає, позивач ОСОБА_7 просила суд визнати недійсним договір оренди землі № 52, укладений 22 травня 2013 року від її імені з ТОВ «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс».

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 22 грудня 2013 року позов ОСОБА_7 задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі № 52, укладений 22 травня 2013 року від імені ОСОБА_7 з ТОВ «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс» м. Тальне Черкаської області на земельну ділянку площею 1,8589 га., кадастровий номер :02:004:0465, що знаходиться в адміністративних межах Стецівської сільської Ради Звенигородського району Черкаської області, та зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно індексний номер 27261151 від 23 вересня 2014 року.

Стягнуто з ТОВ «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс» м. Тальне на користь ОСОБА_7 понесені судові витрати по оплаті 551,20 грн. судового збору за розгляд справи в суді.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ТОВ "Виробниче підприємство "Імпульс Плюс" - ОСОБА_6 оскаржила рішення в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що судом не вирішено питання чи є ще інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, такі як пропущення строку позовної давності, існування третьої особи, для якої ухвалене судове рішення може вплинути на її права та обовязки, а також суд не прийняв до уваги фактичне виконання умов договору оренди землі сторонами з 2013 року, зокрема одержання передбаченої договором орендної плати протягом 3 років. Просить скасувати рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 22 грудня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, який зявився в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, визнаючи спірний договір недійсним, виходив з того, що договір оренди землі від 22 травня 2013 року позивач особисто не підписувала, повноважень на це іншій особі не надавала, що свідчить про відсутність волевиявлення орендодавця на його укладення і є підставою для визнання правочину недійсним в звязку з відсутністю волевиявлення сторони правочину.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є вірними, такими що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні згідно даних Державного акту серії 11-ЧР № 010408 ОСОБА_8 на підставі рішення Стецівської сільської ради народних депутатів № 18-3 від 28 грудня 2001 року належала на праві приватної власності земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 1,86 га., яка знаходиться в адміністративних межах Стецівської сільської ради Звенигородського району (а. с. 7).

01 вересня 2006 року між ОСОБА_8 та ТОВ «Торговий дім Катеринопільська фінансова-промислова група» був укладений договір оренди вищевказаної земельної ділянки.

23 жовтня 2010 року ОСОБА_8М помер, що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії 1-СР № 149412, виданого 25 жовтня 2010 року Стецівською сільською радою, Звенигородського району, Черкаської області (а. с. 16).

Згідно даних свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі за № 4074, від 13 листопада 2013 року ОСОБА_7 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_8 на земельну ділянку площею 1,8589 га. у межах Стецівської сільської ради Звенигородського району Черкаської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а. с. 8).

22 травня 2013 року між ОСОБА_7 та ТОВ «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс» було укладено договір оренди землі № 52 на земельну ділянку площею 1,8589 га. у межах Стецівської сільської ради Звенигородського району Черкаської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 15 років (а. с. 11-13).

В даному договорі міститься підпис орендодавця, однак в судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_10 пояснила, що в даному договорі замість ОСОБА_7 підписалась вона, тому стоїть її підпис, термін дії договору був строком на три роки, а не на 15 років.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном.

Ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її як вказано в ч. 1 ст. 1268 ЦК України.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини , що передбачено ч. 1 ст. 1269 ЦК України.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, що зазначено в ч. 1 ст. 1297 ЦК України.

Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Договір про оренду земельної ділянки між ОСОБА_7 та ТОВ «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс» було укладено 22 травня 2013 року, однак фактично позивач ОСОБА_7 13 листопада 2013 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно на час укладення даного договору оренди землі ОСОБА_7 не підписувала особисто спірний договір, та посилається, що нікого не уповноважувала на його підписання та укладення договору від її імені .

Відповідно до вимог ст. 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обовязки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Відповідно до частини першої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5,6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. ст. 627, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного судочинства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обовязковим для виконання сторонами.

Виходячи із вищевикладеного, колегія суддів вважає, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_7, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про недійсність оспорюваного договору, врахувавши, що в момент укладення договору оренди земельної ділянки площею 1,8589 га., кадастровий номер :02:004:0465 між ОСОБА_7 та ТОВ «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс» сторонами не недодержані вимоги ст. 203 ЦК України, саме зміст правочину суперечить ЦК України та Закону України «Про оренду землі». Тому доводи апеляційної скарги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що судом не була звернута увага на пропущення строку позовної давності не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи. оскільки із заявами про застосування строку давності жодна із сторін не зверталась.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Відповідно до ч. 3 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульоване з використанням обмежувальної частки «лише» (зі значенням «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави стверджувати, що із цього положення випливає безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Тобто ця норма встановленою обєктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачає випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у звязку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

У матеріалах справи відсутні заяви про застосування строків позовної давності, поданої до винесення місцевим судом рішення, згідно з вимогами частини третьої статті 267 ЦК України.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Обовязок доказування та подання доказів, встановлений ст. 60 ЦПК України, в якій зазначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Доводи апелянта щодо порушення прав третьої особи не приймаються колегією суддів, оскільки згідно матеріалів справи лише позивач та відповідач є сторонами у справі, а про порушення прав інших осіб, які не уповноважували апелянта представляти їх порушені права чи інтереси, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог апелянта в цій частині.

Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими і не підлягають задоволенню колегією суддів, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції.

Посилання апелянта, що рішення суду першої інстанції є незаконним не підтверджено доказами та не наведено підстав, визначених у ст. 309 ЦПК України, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі.

Виходячи з викладеного, доводи апелянта носять субєктивний характер, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, тому підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Імпульс Плюс" - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 22 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Імпульс Плюс" про визнання недійсним договору оренди землі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції .

Головуючий :

Судді :