_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/323/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2017 року

21.03.2017року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Куриленко О. М.,

за участю секретаря Баранової Ю. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про витребування майна із чужого володіння та визнання права власності

,

ВСТАНОВИВ:

21.11.2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд витребувати від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь територіальної громади міста ОСОБА_4 в особі ОСОБА_1 міської ради () земельну ділянку площею 0,1 га, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Рибальська, 45/1 кадастровий номер :41:008:0007. Встановити порядок виконання рішення, вказавши, що воно є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,1 га, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Рибальська, 45/1 кадастровий номер :41:008:0007, за територіальною громадою м. Одеси в особі ОСОБА_1 міської ради. Стягнути з відповідачів солідарно судові витрати на користь ОСОБА_1 міської ради.

Свої вимоги мотивує тим, що спірна земельна ділянка незаконно вибула з власності територіальної громади міста ОСОБА_4 на підставі заочного рішення Київського районного суду м.Одеси від 09.02.2007 року у справі № 2-2310/07 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 міського управління земельних ресурсів ОСОБА_1 міської ради, ОСОБА_1 міського управління ОСОБА_1 регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітету України по земельних ресурсах» про визнання права власності на земельну ділянку. Вказаним заочним рішенням суду від 09.02.2007 року за ОСОБА_5 було визнано право власності на спірну земельну ділянку.

Однак? ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14.11.2008 року зазначене заочне рішення суду від 09.02.2007 року було скасовано, справу було призначена до розгляду в загальному порядку, а у подальшому ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 19.12.2008 року позов було залишено без розгляду.

29.05.2007 ОСОБА_5 було відчужено спірну земельну ділянку ОСОБА_6 Після цього спірну земельну ділянку було відчужено ще декілька разів. Станом на день подання позову власниками земельної ділянки є ОСОБА_2, ОСОБА_3

Позивач зазначає, що спірна земельна ділянка вибула з комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі ОСОБА_1 міської ради не з її волі, а іншим шляхом на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасовано. Оскільки ОСОБА_5 не набув у встановленому законом порядку права власності на спірну земельну ділянку та не мав правових підстав її відчужувати, тому і наступні правочини не спричинили виникнення у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності.

Позивач зазначає, що вирішення питань щодо надання у власність земельних ділянок належить до виключної компетенції територіальної громади в особі місцевих рад, однак ОСОБА_1 міська рада не приймала рішення щодо надання у власність спірної земельної ділянки. Враховуючи, що у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної і державної власності, позивач вважає належним способом захисту свого права, порушеного вибуттям спірної земельної ділянки з власності територіальної громади, витребування земельної ділянки у осіб, за якими наразі зареєстровано право власності на неї.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст. 74, 76, 77 ЦПК України.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 міської ради ОСОБА_7 позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_8 у судовому засіданні позов не визнав та заперечував проти його задоволення, посилаючись на необґрунтованість. Крім того, заявив про застосування строків позовної давності, вказуючи на те, що територіальній громаді міста було відомо про незаконне вибуття спірної земельної ділянки ще з 2008 року.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав.

В судовому засіданні встановлено, що заочним рішенням Київського районного суду м.Одеси від 09.02.2007 року у справі № 2-2310/07 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 міського управління земельних ресурсів ОСОБА_1 міської ради, ОСОБА_1 міського управління ОСОБА_1 регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітету України по земельних ресурсах» про визнання права власності на земельну ділянку за ОСОБА_5 було визнано право власності на земельну ділянку загальною площею 1000 кв.м., яка розташована у місті Одесі по вул. Рибальська, № 45/1, для обслуговування жилого будинку та господарських споруд.

На підставі вказаного заочного рішення 08.05.2007 року ОСОБА_1 міське управління земельних ресурсів видало ОСОБА_5 державний акт серії ЯЕ № 111823 на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Рибальська, 45/1 та зареєструвало його в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 07.

29.05.2007 року ОСОБА_5 подарував зазначену земельну ділянку ОСОБА_6 відповідно до договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_1 міського нотаріального округу ОСОБА_9, реєстровий номер 5999.

На підставі вказаного договору 04.07.2007 року Управління земельних ресурсів у м. Одесі видало ОСОБА_6 державний акт серії ЯГ № 655936 на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Рибальська, 45/1, та зареєструвало державний акт в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 77.

Згодом, 11.07.2007 року, на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_1 міського нотаріального округу ОСОБА_9, реєстровий номер 2278, ОСОБА_6 передав безоплатно спірну земельну ділянку у власність ОСОБА_10, після чого останній отримав державний акт серії ЯЕ № 662425 на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер: :41:008:0007), який зареєстровано 02.10.2007 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 76.

Однак, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14.11.2008 року за заявою ОСОБА_1 міського управління земельних ресурсів у звязку з нововиявленими обставинами заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 09.02.2007 року у справі № 2-2310/07 було скасовано, справу було призначено до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 19.12.2008 року позовна заява ОСОБА_5 до ОСОБА_1 міського управління земельних ресурсів ОСОБА_1 міської ради, ОСОБА_1 міського управління ОСОБА_1 регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітету України по земельних ресурсах» про визнання права власності на земельну ділянку була залишена без розгляду.

У січні 2012 року заступник прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі ОСОБА_1 міської ради звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_10, Управління Державного комітету України із земельних ресурсів в м. Одесі про визнання недійсним та скасування державного акту на земельну ділянку, витребування майна із чужого незаконного володіння.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13.09.2012 року у справі №1512/1132/2012 позов заступник прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі ОСОБА_1 міської ради було задоволено частково. Скасовано державний акт від 02.10.2007 року серії ЯЕ № 662425 на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Рибальська, 45/1, виданий Управлінням земельних ресурсів у м. Одесі ОСОБА_10, зареєстрований у Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 76. В решті позовних вимог відмовлено.

Слід зазначити, що назване рішення суду від 13.09.2012 року позивачем, який діяв в інтересах держави в особі ОСОБА_1 міської ради, а також самою ОСОБА_1 міською радою не оскаржувалося.

Представник ОСОБА_10 оскаржив зазначене рішення суду від 13.09.2012 року. За результатами розгляду апеляційної скарги апеляційним судом Одеської області було ухвалено рішення від 15.07.2014 року, яке згодом було скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.12.2014 у справі № 6-32930св14; справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22.06.2015 року, яка набрала законної сили, апеляційну скаргу представника ОСОБА_10 було відхилено, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 13.09.2012 року залишено без змін.

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.09.2016 року № 67571609, на підставі договору купівлі-продажу від 04.08.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_1 міського нотаріального округу ОСОБА_4, реєстровий номер 1360, ОСОБА_10 продав спірну земельну ділянку ОСОБА_11.

Згодом ОСОБА_11 земельну ділянку було відчужено відповідачам ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 29.06.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_1 міського нотаріального округу ОСОБА_12, реєстровий номер 1258.

14.12.2016 року Управлінням ДАБК ОСОБА_1 міської ради було зареєстровано декларацію про готовність до експлуатації обєкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, щодо будівництва індивідуального житлового будинку за адресою: Одеська обл., м. Одеса, Київський район, вул. Рибальська, 45/1, замовник ОСОБА_2

Правові підстави набуття права власності на земельну ділянку визначені положеннями Земельного кодексу України.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 83 ЗК України (у редакції, чинній на день ухвалення заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 09.02.2007 року у справі № 2-2310/07, яким за ОСОБА_5 було визнано право власності на земельну ділянку, та на день видачі ОСОБА_5 державного акту від 08.05.2007 року) землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної і державної власності, а також земельні ділянки, на яких розташовані обєкти комунальної власності.

За змістом частини 1 ст. 116 ЗК України (у редакції, чинній станом на 09.02.2007 року та 08.05.2007 року), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані обєкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Ст. 12 ЗК України передбачено, що розпорядження землями територіальної громади і передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу належить до повноважень місцевих рад.

Таким чином, суд погоджується з доводами позивача, що спірна земельна ділянка, яка розташована в межах м. Одеси, перебувала у комунальній власності територіальної громади м.Одеси в особі ОСОБА_1 міської ради і вибула з її володіння внаслідок ухвалення заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 09.02.2007 року у справі № 2-2310/07 та видачі на підставі цього рішення ОСОБА_5 державного акту від 08.05.2007 року.

Суд бере до уваги ту обставину, що рішення Київського районного суду м. Одеси від 09.02.2007 року у справі № 2-2310/07 було скасовано, а позов ОСОБА_5 згодом залишено без розгляду. Майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Згідно з частиною 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, права позивача було порушено внаслідок вибуття спірної земельної ділянки з власності територіальної громади, та, з урахуванням подальших відчужень земельної ділянки, належним способом захисту прав позивача є витребування земельної ділянки у останнього власника.

Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.

Коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Разом з тим, з урахуванням заяви відповідачів про застосування позовної давності, судом беруться до уваги такі обставини.

Право позивача було порушено внаслідок вибуття спірної земельної ділянки з власності територіальної громади в особі ОСОБА_1 міської на підставі заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 09.02.2007 року у справі № 2-2310/07.

Як вбачається з ухвали Київського районного суду м. Одеси від 19.12.2008 року у справі № 2-6804/08, заяву про перегляд зазначеного заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 09.02.2007 року за нововиявленими обставинами було подано ОСОБА_1 міським управлінням земельних ресурсів ОСОБА_1 міської ради ще у травні 2008 року.

Відповідно до п. 1, 2 Положення про ОСОБА_1 міське управління земельних ресурсів ОСОБА_1 міської ради, затвердженого рішенням ОСОБА_1 міської ради від 27.06.2006 № 20-V, ОСОБА_1 міське управління земельних ресурсів ОСОБА_1 міської ради створене ОСОБА_1 міською радою і є її виконавчим органом. Управління підзвітне та підконтрольне ОСОБА_1 міській раді, підпорядковане виконавчому комітету ОСОБА_1 міської ради та ОСОБА_1 міському голові. Діяльність Управління координує ОСОБА_1 міська рада, її виконавчий комітет у межах власних та делегованих повноважень у сфері регулювання земельних відносин.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 29.10.2014 року у справі № 6-152цс14, ухваленій за результатами перегляду справи з підстави неоднакового застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права, початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була могла) довідатися про порушення свого права. Для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і обєктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Оскільки позивач, як юридична особа, набуває та здійснює свої права і обовязки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин.

Таким чином, як стверджував представник відповідачів у судовому засіданні, щонайменше у травні 2008 року ОСОБА_1 міському управлінню земельних ресурсів ОСОБА_1 міської ради, яке є виконавчим органом ОСОБА_1 міської ради у сфері земельних відносин, було напевно відомо про існування заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 09.02.2007 року.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 09.02.2007 року за заявою ОСОБА_1 міського управління земельних ресурсів ОСОБА_1 міської ради було скасовано ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14.11.2008 року.

Однак позов, спрямований на захист порушеного права позивача, вперше було подано заступником прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі ОСОБА_1 міської ради у січні 2012 року (справа № 1512/1132/2012), що підтверджується ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.12.2014 у справі № 6-32930св14.

Суд доходить висновку, що у питанні застосування позовної давності мають значення момент, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права, та момент, коли вона вперше звернулась за судовим захистом свого порушеного права. У випадку предявлення віндикаційного позову початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на віндикацію, тобто можливості реалізувати своє право на витребування в примусовому порядку через суд. Коли майно, яке незаконно вибуло з володіння позивача, було після цього декілька разів відчужено, відповідний позов має бути предявлено в межах строку позовної давності до тієї особи, у якої знаходиться майно на час подання позову. Непредявлення позову в межах строку позовної давності з дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права, свідчить про сплив позовної давності для будь-якої віндикації, незалежно від того, до якої особи згодом буде предявлено відповідний позов чи до тієї, яка володіла спірним майном до спливу позовної давності, чи до тієї, яка набула майно згодом.

Таким чином, звернення в січні 2012 року заступника прокурора м. Одеси, що діяв не у якості самостійної процесуальної особи, а в інтересах держави в особі ОСОБА_1 міської ради з віндикаційним позовом до ОСОБА_10, який на той час володів спірною земельною ділянкою, достеменно свідчить про те, що ОСОБА_1 міській раді було відомо про те, що спірна земельна ділянка незаконно вибула з володіння територіальної громади міста , що надає право ОСОБА_2, ОСОБА_3, як нинішнім володільцям спірної земельної ділянки, чиї права похідні від прав попередніх набувачів, заявити про застосування позовної давності.

Ст. 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом предявлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком предявлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).

Крім того, суд бере до уваги, що заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13.09.2012 року у справі № 1512/1132/2012 у позові заступника прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі ОСОБА_1 міської ради в частині витребування у ОСОБА_10 спірної земельної ділянки було відмовлено. Рішення ані прокурором, ані самою ОСОБА_1 міською радою не оскаржувалося. Таким чином, ОСОБА_1 міська рада погодилася з неможливістю витребування спірної земельної ділянки з мотивів, викладених у рішенні. Права ж ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як осіб, яким було відчужено спірну земельну ділянку, є похідними від прав попередніх набувачів, зокрема ОСОБА_10

Згідно з правовою позицією, викладеною у рішення Європейського суду з прав людини у справі "Рисовський проти України" від 20.10.2011 (заява №29979/04): «Суд вважає, що право заявника використовувати земельну ділянку, яке ґрунтувалось на рішенні органу місцевого самоврядування, становило "майно", яке підпадає під захист статті 1 Першого протоколу (див., mutatis mutandis, рішення від 24 червня 2003 року у справі "Стреч проти Сполученого Королівства", заява N 44277/98, пункти 32 - 35) (п.65); дія, яка фактично анулювала юридичну підставу, на якій виникло первісне право заявника на землю, становить втручання в зазначене право. У будь-якому випадку, в контексті цієї справи застосовуються ті самі принципи, незалежно від того, чи становило відповідне втручання "позбавлення власності", чи ні. Зокрема, щоб відповідати Конвенції, цей захід повинен бути законним і спрямованим на досягнення справедливого балансу між інтересами суспільства та інтересами заявника (див., серед багатьох інших джерел, зазначене вище рішення у справі "Стреч проти Сполученого Королівства", п. 36) (п.68); Суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява №33202/96, п.120, ECHR 2000-I, "Онер'їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява №48939/99, п.128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", заява №21151/04, п.72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява №10373/05, п.51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява №55555/08, п.74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер'їлдіз проти Туреччини", п.128, та "Беєлер проти Італії", п.119) (п.70); - принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі", п.73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", заява №36548/97, п.58, ECHR 2002-VIII) (п.71).

Таким чином, оскільки представником відповідачів подана заява про застосування строку позовної давності, при цьому, позивач не звертався до суду з заявою про поновлення цього строку з належним обґрунтуванням причин його пропуску, суд вважає необхідним застосувати до заявлених позовних вимог строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У зв'язку із відмовою в позові судові витрати слід віднести на рахунок держави

На підставі викладеного та керуючись 215 ,216, 256, 261, 267, 220, 387, 388 Цивільного кодексу України,-

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про витребування майна із чужого володіння та визнання права власності відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги через Київський районний суд м. Одеси протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Куриленко О. М.