Категорія 23Доповідач Марчук В. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області у складі:

Головуючої: Марчук B.C.

Суддів: Зайцева А.Ю., Луценка В.В.

при секретарі: Агеєвій Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_2 та фізичної особи - підприємця - ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів оренди нежитлового приміщення комерційного призначення, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 грудня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року позивачі звернулися в суд з даним позовом.

Свої вимоги мотивували тим, що 01.06.2015 року фізична особа ОСОБА_4 уклала з Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 договір оренди нежитлового приміщення комерційного призначення (павільйон) площею 27м2, розташований за адресою: АДРЕСА_1, для здійснення діяльності у сфері громадського харчування - розміщення кафе, без права передачі його у суборенду.

Водночас, 01.07.2015 року ОСОБА_4 уклала з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 ще один договір оренди цього ж нежитлового приміщення комерційного призначення (павільйон).

Посилаючись на те, що під час укладання з позивачами вищезазначених договорів, ОСОБА_4 не було додержано вимоги ст. 203 ЦК України, що відповідно до ч.І ст.215 ЦК України є підставою для визнання таких правочинів недійсними позивачі звернулися з даним позовом.

При цьому вони посилаються на обставини, що у відповідачки відсутні правовстановлюючі документи на вказану тимчасову споруду - павільйон та, що у неї відсутні докази правомірності розміщення павільйону на земельній ділянці по АДРЕСА_1 для провадження підприємницької діяльності.

Просили визнати недійсними вказані договори оренди нежитлового приміщення від 01.06.2015 року та від 01.07.2015 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20.12.2016 року позов задоволено, визнано недійсними вказані Договори оренди ( а/с79).

Не погодившись з даним рішенням, ОСОБА_4 оскаржила його в апеляційному порядку, як необгрунтоване, необ'єктивне та ухвалене з грубим порушенням норм матеріального і процесуального права.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні оскаржуваного рішення, судом було дотримано зазначених вимог закону.

Так, в ході розгляду справи були встановлені наступні обставини.

01.06.2015 року фізична особа ОСОБА_4 уклала з Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 договір оренди нежитлового приміщення комерційного призначення (павільйон) площею 27м-2, розташований за адресою:АДРЕСА_1, для здійснення діяльності у сфері громадського харчування - розміщення кафе, без права передачі його у суборенду.

Відповідно до п.3.1 Договору, розмір орендної плати складає 1165 грн.

Водночас, 01.07.2015 року та ж ОСОБА_4 уклала з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 ще один договір оренди цього ж нежитлового приміщення комерційного призначення (павільйон).

У матеріалах справи відсутні докази, які б підтвердили право власності предмета оскаржуваних договорів - зазначеного нежитлового приміщення комерційного призначення (павільйону), а також права власності чи користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1.

Суд правомірно не взяв до уваги, як доказ права власності на нежитлове приміщення комерційного призначення (павільйон) площею 27м-2, розташований за адресою:АДРЕСА_1, накладну за №26/0109 від 26 січня 2009 року на а/с 40, у якій йде мова про металевий вагон, який мало поставити ФОП ОСОБА_4 ТОВ «Поділля Енергосервіс»; оскільки зазначена накладна не є бухгалтерським документом, підтверджуючим факт здійснення господарської операції - купівлі-продажу металевого вагона, згідно Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Крім того, на а/с71 міститься лист ТОВ «Поділля Енергосервіс», у якому говориться, що у Товариства відсутні документи, які б підтверджували взаємовідносини Товариства та ФОП ОСОБА_4, на що суд звернув увагу у своєму рішенні.

Щодо земельної ділянки, то наданий відповідачкою Договір оренди №17 від 01 червня 2009 року земельної ділянки по АДРЕСА_1, був укладений між ФОП ОСОБА_4 та приватною фірмою «Талан» терміном до 31 грудня 2010 року з правом подальшої пролонгації ( а/с 41). У матеріалах справи відсутні докази пролонгації цього договору, як на час укладення оскаржуваних договорів оренди павільйону так і на час розгляду справи у суді.

Натомість ст. 761 ЦК України говорить, що право передання майна у найм має власник цього майна або особа, якій належать майнові права.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і ч.1 ст. 60 ЦПК України говорить, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачка ж якраз і не довела обставин, щодо заперечень проти позову в частині права на предмет оренди.

Крім того, судом встановлено, що оскаржувані Договори оренди не відповідають нормам Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №244 від 21.10.2011 року, виходячи з наступного.

Державні будівельні норми В.2.2-23:2009 дають визначення Павільйону - це торговельний об'єкт у роздрібній торгівлі, призначений для організації продажу товарів кінцевим споживачам, розміщений в окремій споруді полегшеної конструкції та має торговельну залу для покупців.

Іншими словами, Павільйон - це тимчасова споруда з полегшених конструкцій для провадження торгівельної(підприємницької) діяльності.

Згідно ч. ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюєгься у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Відповідно до п. 2.1.-2.3 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, підставою для розміщення тимчасової споруди (ТС) є паспорт прив'язки. Замовник, який має намір встановити ТС, звертається до відповідного виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, районної державної адміністрації із відповідною заявою у довільній формі про можливість розміщення ТС.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів правомірного розміщення ОСОБА_4 предмету договорів оренди (павільйону) на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1.

Більше того, згідно відповідей Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 06.06.2016 року № 01-00-011-14179, Вінницької районної ради від 06.06.2016 року № 01-08/511, Якушинецької сільської ради №02-18/409 від 08.06.2016 року, громадянка ОСОБА_4 з питань можливості розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності за адресою АДРЕСА_1 або АДРЕСА_2 до вищеперерахованих органів місцевого самоврядування не зверталась (а/с 8-10).

За таких обставин, оскаржувані договори дійсно не відповідають нормам ЦК України щодо, визначеним главою 58 - найм (оренда); Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №244 від 21.10.2011 року.

А відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Частина ж перша ст. 215 ЦК України говорить, що недодержання в момент вчинення сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою ст. 203 ЦК України, є підставою недійсності правочину.

Саме за вказаних обставин та на підставі зазначених правових норм, суд дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Доводи апелянта не спростовують вказаного висновку. В апеляційній скарзі лише безпідставно, голослівно, на користь апелянта переоцінюються встановлені обставини та докази, які суд дослідив і яким дав належну оцінку, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права - залишити без змін, в силу ст. 308 ЦПК України.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та з цього ж моменту протягом 20 днів може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді/підписи/

Згідно з оригіналом

суддя: В.С. Марчук