Касаційне провадження№ 6-8088св16
15 лютого 2017 року м. Київ
судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 11 лютого 2016 року,
У порядку, визначеному ст. ст. 336, 343 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), висловлюю окрему думку й прошу додати її до ухвали судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 15 лютого 2017 року провадження № 6-8088св16.
Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 15 лютого 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 11 лютого 2016 року залишено без змін.
Однак з висновками колегії судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних не погоджуюсь з огляду на таке.
У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна.
На обґрунтування позову ОСОБА_2 посилалася на те, що з 09 серпня 1995 року до 21 січня 2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4
23 грудня 2006 року відповідач уклав із ОСОБА_5 договір довічного утримання, за умовами якого останній передав у власність відповідачу житловий будинок АДРЕСА_1.
ОСОБА_2 зазначала, що нарівні зі своїм колишнім чоловіком за рахунок коштів сімейного бюджету надавала ОСОБА_5 необхідну допомогу, у тому числі й майнову, забезпечувала його одягом, продуктами харчування. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.
До розірвання шлюбу сторони разом зі своїми дітьми проживали за вказаною адресою. Після, відповідач перешкоджав позивачу та дітям користуватись вказаним житлом, у зв'язку з цим між ними часто виникали конфлікти. З метою захисту своїх прав та прав дітей позивач неодноразово зверталась до правоохоронних органів.
З огляду на вищезазначене, ОСОБА_2 просила суд визнати вказаний житловий будинок разом із господарськими будівлями спільною сумісною власністю подружжя та поділити зазначене нерухоме майно, визнавши за нею право власності на 1/2його частину.
У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання.
На обґрунтування позову ОСОБА_4 посилався на те, що він не виконував покладені на нього обов'язки щодо надання допомоги та майнового забезпечення свого батька, а тому просив суд розірвати вказаний договір довічного утримання.
Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 11 лютого 2016 року, позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано житловий будинок АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Поділено спільне сумісне майно подружжя шляхом визнання за ОСОБА_2, ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину за кожним із них на буд. АДРЕСА_1 із господарськими спорудами, залишивши будинок у їх спільній частковій власності. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 із ухваленням в цій частині нового рішення, про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В частині вирішення зустрічного позову судові рішення не оскаржуються, а тому, в силу ст. 335 ЦПК України, в цій частині не переглядаються.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 серпня 1995 року. Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21 січня 2013 року шлюб між ними розірвано.

23 грудня 2006 року відповідач уклав з ОСОБА_5 договір довічного утримання, відповідно до якого останній передав у власність відповідачу житловий будинок АДРЕСА_1. Відповідач, у свою чергу, зобов'язувався повністю утримувати ОСОБА_5, забезпечувати його харчуванням, доглядом, одягом, необхідною допомогою. Вартість майнового забезпечення визначена сторонами у розмірі мінімальної заробітної плати.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що вказаний будинок придбаний за оплатним договором під час перебування сторін у шлюбі, тому вважається їх спільною сумісною власністю. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відсутні підстави для розірвання договору довічного утримання відповідно до положень ст. 755 ЦК України.

З такими висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

У статті 746 ЦК України визначено, що сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач.

Крім того, у відповідності до частини другої статті 746 ЦК України якщо набувачами є кілька фізичних осіб, вони стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання (догляду), на праві спільної сумісної власності. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, їх обов'язок перед відчужувачем є солідарним.

Таким чином, законодавець у ЦК України закріпив, що спільна сумісна власність за договором довічного утримання (догляду) виникає у випадку наявності кількох набувачів за цим договором та їхнім солідарним виконанням обов'язку за вказаним договором перед відчужувачем.

У статті 749 ЦК України закріплено обов'язки набувача за договором довічного утримання (догляду). Так, зокрема, у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувана (частина перша статті 749 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У відповідності до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із

подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому

числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права

спільної сумісної власності подружжя.

Системний аналіз вищезазначених норм цивільного та сімейного законодавства у своїй сукупності зумовлює висновок, що визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду),

укладеного під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди

мають установити, чи був даний договір укладено саме в інтересах сім'ї; чи

інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду)

як набувач, виконував обов'язки за таким договором солідарно з набувачем.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду

України у справі № 6-2891цс15.

Отже, суди попередніх інстанцій, застосовуючи до спірних

правовідносин норми сімейного або цивільного законодавства, не з'ясували

при цьому в чиїх інтересах укладався договір довічного утримання (догляду),

чи солідарно подружжя виконувало обов'язки за цим договором, що має

істотне значення для правильного вирішення спору.

Ураховуючи викладене, судові рішення не відповідають вимогам

ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

На мою думку ухвалені у справі судові рішення не відповідають вимогам діючого законодавства України та судовій практиці. Протирічать правовій позиції викладеній в постанові Верховного Суду України у справі № 6-2891цс 15.

Не погоджуючись із думкою складу колегії вважаю, що рішення судів підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ О.І. Євтушенко