Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Коновалова В.А.
Справа № 425/1955/15-ц
Провадження № 22ц/782/57/17
УХВАЛА
Іменем України
13 березня 2017 року м. Сєвєродонецьк
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:
головуючого Коновалової В.А.,
суддів: Коротенко Є.В., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря Козубської А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на заочне рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 31 липня 2015 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,
в с т а н о в и л а:
У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, в обґрунтування якої вказала, що 21.09.2012 року уклала шлюб з відповідачем, який зареєстрований у міському відділі запису актів цивільного стану м. Рубіжне, актовий запис № 200. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з позивачкою. Під час спільного проживання відносини між позивачкою та відповідачем не склалися, через постійні конфлікти, суперечки, спільне життя стало неможливим й нестерпним, кожний із подружжя має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. Позивачка зазначила, що подальше спільне життя і збереження шлюбу стало неможливим. Шлюбні відносини фактично припинилися з квітня 2015 року.
Позивачка просила суд розірвати шлюб між ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5) та ОСОБА_2, зареєстрований 21 вересня 2012 року у міському відділі запису актів цивільного стану м. Рубіжне, актовий запис № 200; після розірвання шлюбу залишити прізвище «Дегтярьова».
Заочним рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 31 липня 2015 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено. Суд розірвав шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, який було зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рубіжанського міського управління юстиції у Луганській області 21 вересня 2012 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 200 та видано свідоцтво про шлюб серії 1-ЕД № 150906. Після розірвання шлюбу залишено за ОСОБА_3 право надалі іменуватись прізвищем «Дегтярьова».
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати заочне рішення суду та відмовити в позові, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
В судовому засіданні позивачка просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, зазначивши що примирення між сторонами не можливе.
Відповідач в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав, при цьому зазначивши, що шлюб, укладений між ним та позивачем підлягає розірванню, проживати однією сімєю з позивачкою не бажає.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу. В межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та осіб, які беруть участь у справі.
Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що ним були встановленні факти про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рубіжанського міського управління юстиції у Луганській області 21 вересня 2012 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 200 та видано свідоцтво про шлюб серії 1-ЕД № 150906.
Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Шлюбні відносини між позивачем та відповідачем фактично припинились з квітня 2015 року, вони стали проживати окремо, а шлюб існує формально. Під час спільного проживання у них виникали сварки, непорозуміння, внаслідок чого спільне життя і збереження шлюбу стало суперечити інтересам позивача.
Судом першої інстанції також встановлено, що позивач втратив почуття любові до відповідача, і при цьому має протилежні з відповідачем погляди на принципи побудови сімейних та шлюбних відносин.
З урахуванням зазначених обставин, суд першої інстанції вважав, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу, буде суперечити інтересу позивача і відповідача, що має істотне значення, та полягає у побудові сімейних і шлюбних відносин за їх власними уявленнями про шлюб та сім`ю, які при цьому не суперечать закону та нормам моралі сучасного суспільства, але є протилежними один до одного, використання позивачем права на розірвання шлюбу відповідає її волі, томудійшов висновку, що позов про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем підлягає задоволенню.
Вказані обставини та висновки суду першої інстанції підтверджуються матеріалами справи та відповідають вимогам закону, зазначеному в тексті оскаржуваного рішення.
Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сімї.
Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Частиною 3 ст. 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.
Відповідно до статті 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
У п. 10 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 роз'яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рубіжанського міського управління юстиції у Луганській області 21 вересня 2012 року. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Шлюбні відносини між позивачем та відповідачем фактично припинились з квітня 2015 року, вони стали проживати окремо, не ведуть спільного господарства, дані обставини підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_5
Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідач не заперечував, що з квітня 2015 року і по 23 травня 2015 року, коли виїхав на заробітки, не проживав разом з позивачем. Також зазначив, що він не бажає проживати з позивачкою однією сімєю, вважає, що шлюб підлягає розірванню, але за його участю, що зафіксовано за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Отже, обидві сторони у справі заперечують проти збереження шлюбу між ними, а тому доводи відповідача про застосування положень ст. 111 СК України щодо надання сторонам у справі строку на примирення є безпідставними. Вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з подружжя на розірвання шлюбу.
Зазначені вище обставини свідчать про те, що збереження сімї є неможливим.
Як в суді першої інстанції, так і під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивач категорично наполягала на розірванні шлюбу, оскільки збереження сім'ї є неможливим, а вона не погоджується на збереження шлюбу з відповідачем, і її право на припинення шлюбу гарантоване ст. ст. 104, 105, 110 СК України.
Виходячи з наявних у матеріалах справи доказів, колегія суддів приходить до висновку про те, що висновки суду першої інстанції щодо необхідності розірвати шлюб між сторонами по справі відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд неповно з'ясував обставини справи не встановив дійсні обставини справи, причини фактичного припинення шлюбу, колегія суддів відхиляє, зважаючи на те, що судом вірно встановлені обставини справи, а саме окреме проживання сторін та припинення між ними шлюбних відносин з квітня 2015 року, що підтверджується показами свідка ОСОБА_5 Отже висновок суду про неможливість збереження шлюбу сторін відповідає встановленим обставинам справи.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу, повно встановив обставини справи та фактичні взаємини подружжя, причини розірвання шлюбу, врахував наявність у сторін неповнолітньої дитини та відсутність спору щодо його місця проживання, у зв'язку із чим, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість збереження шлюбу та наявність правових підстав для його розірвання.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в суді першої інстанції не заслуговують на увагу як на підставу для скасування рішення суду, так як це не є самостійною підставою для скасування правильного рішення по справі.
Відповідно до матеріалів справи, справа призначалася до розгляду в судове засідання на 14 липня 2015 року, судом відкладено розгляд справи на 31 липня 2015 року у звязку з першою неявкою у судове засідання відповідача. При цьому відповідач належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 14).
Посилання відповідача на те, що судову повістку на 14 липня 2015 року отримала його мати ОСОБА_6, а не сам відповідач, який на той час перебував за межами України, не заслуговує на увагу, оскільки відповідно до ч.3 ст. 76 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сімї, які проживають разом з нею.
Отже, отримання ОСОБА_6 судової повістки, яка адресована ОСОБА_7 свідчить про те, що останній належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи.
Ніяких нових обставин, які могли б вплинути на правильність прийнятого судом рішення, крім тих, яким суд дав належну оцінку, відповідач в апеляційній скарзі не навів, а також не надав до неї нових доказів, які міг би надати, якби приймав участь у розгляді справи і які могли б вплинути на прийняття рішення, а тому розгляд справи у відсутності відповідача не вплинув на правильність прийнятого судом рішення. Згідно ж діючого законодавства, а саме ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення тільки тоді, коли це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого не відбулося в даному випадку.
Розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 303,308,319 ЦПК України, колегія суддів,
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.
Заочне рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 31 липня 2015 року залишити без змін.
Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після її проголошення у касаційному порядку.

Головуючий

Судді: