Справа № 639/2919/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2017 року Жовтневий районний суд м. Харкова

у складі: головуючого судді Іванової І.В.,

за участю секретаря Тущенко Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка» про стягнення компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків її виплати та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

16.05.2017 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати у розмірі 30 653,38 грн. та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 141 396,93 грн.

23.10.2017 року позивач ОСОБА_1 уточнив свої позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на його користь суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 124 113,96 грн. та суму компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати у розмірі 30 653,38 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 15.09.1992 року його було прийнято на роботу до ДП «ХПЗ ім. Т.Г. Шевченко», де він працював на різних посадах до 08.08.2011 року, що підтверджується записами у його трудовій книжці. 08.08.2011 року, у його робочий день, відповідач розірвав з ним трудовий договір на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, тобто через не виконання роботодавцем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору та не провів з позивачем розрахунок по заробітній платі в день звільнення, як того вимагає ч.1 ст. 116 КЗпП України, де зокрема зазначено, що виплата всіх сум, що належить працівнику від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Так, згідно довідки відповідача від 10.05.2017 року № 014-260 сума заборгованості по заробітній платі ДП «ХПЗ ім. Т.Г. Шевченко» перед позивачем станом на 08.08.2011 року (день звільнення) складала 24 491,42 грн. У 2017 році відповідач фактично розрахувався з позивачем по виплаті заборгованості із заробітної плати, а саме: в рахунок погашення заборгованості із невиплаченої відповідачем заробітної плати позивачем були отримані поштові перекази: 24.02.2017 року на суму 9 404, 95 грн.; 02.03.2017 року на суму 9 567,74 грн. Позивач вважає, що такі дії відповідача противоправні, незаконні та такі, що порушують його права. Так, на його письмове звернення від 03.04.2017 року відповідачем були надані розрахункові листи за період з січня 2011 року по липень 2011 року включно. З вказаних розрахункових листів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи ДП «ХПЗ ім. Т.Г. Шевченко» вбачається, що позивач фактично працював у червні 2011 року 16 робочих днів, а у липні 2011 року 20 робочих днів, за що йому була нарахована заробітна плата у розмірі 1 708,82 грн. за червень 2011 року та заробітна плата у розмірі 1 929,70 грн. за липень 2011 року. Таким чином середньомісячне число робочих днів позивача становить 18 робочих днів. Позивач зазначив, що згідно до п. п. 5 та 8 Порядку відповідачем правильно розрахована середньоденна заробітна плата у розмірі 101,07 грн., про що видана відповідна довідка ДП «ХПЗ ім. Т.Г. Шевченко» від 10.05.2017 року. Відповідач здійснив фактичний розрахунок з позивачем у звязку із звільненням 08.08.2011 року - лише 02.03.2017 року. Період часу з 08.08.2011 року по 02.03.2017 року складається з повних 66 календарних місяців та 40 робочих днів (17 днів у серпні 2011 року та 23 дня у березні 2017 року). Відтак згідно до вимог абзацу 2 пункту 8 Порядку середній заробіток позивача за весь час затримки при звільненні становить 124 113,96 грн., який розрахований наступним чином: 18 (середньомісячне число робочих днів) * 101,07 грн. (середньоденна заробітна плата) * 66 (повних календарних місяців у розрахунковому періоді) = 120 071,16 грн. (сума за 66 місяців). 40 (робочих днів у серпні 2011 року та у березні 2017 року) * 101.07 грн. (середньоденна заробітна плата) = 4 042,80 грн. (сума за 40 робочих днів). 120 071,16 грн. + 4 042,80 грн. = 124 113,96 грн. (сума за весь час затримки розрахунку при звільненні). Компенсація за втрату частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати з урахуванням індексу інфляції становить 30 653,38 грн., з яких: серпень 2008 року - 188,87 грн., вересень 2008 року 1 187,76 грн., листопад 2008 року 477,73 грн., грудень 2008 року 1 079,56 грн., березень 2009 року 1 445,73 грн., квітень 2009 року 1 774,89 грн., березень 2010 року - 664,47 грн., квітень 2010 року 905,33 грн., липень 2010 року 1 595,10 грн., серпень 2010 року 1 169,51 грн., вересень 2010 року 1 453,15 грн., жовтень 2010 року 1 567,08 грн., листопад 2010 року 1 522,11 грн., грудень 2010 оку 1 154,19 грн., січень 2011 року 1 449,59 грн., лютий 2011 року 1 467,24 грн., березень 2011 року 1 414,81 грн., квітень 2011 року 1 245,44 грн., травень 2011 року 1 940,42 грн., червень 2011 року 1 217,15 грн., липень 2011 року 1 719,19 грн., серпень 2011 року 3 667,06 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Також позивач зазначив, що невиплата належної йому заробітної плати за виконану ним роботу на протязі більше ніж пять з половиною років, призвело до того, що він був позбавлений єдиного джерела доходу та знаходився у важкому матеріальному становищі, за якого він не мав можливості нормально існувати та задовольняти свої елементарні людські потреби і реалізовувати основні права, гарантовані самою державою та її основним законом. У звязку з цим, позивач звернувся до суду з даним позовом.

У судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі та надав пояснення аналогічні вищенаведеному.

Представник відповідача ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності №120-27/161 від 21.03.2017 року, у судовому засіданні позов визнала частково, не заперечувала проти стягнення на користь позивача суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 35 172,36 грн. без урахування утримань. В іншій частині позовних вимог просила суд відмовити, оскільки позивачу виплачена компенсація втрати частини доходів за порушення строків виплати заробітної плати.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про наявність підстав щодо задоволення позову частково, виходячи з наступного.

Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів (ч.1 ст.11 ЦПК України).

Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.

Відповідно ч.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

У відповідності до ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі.

Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч.1 ст. 61 ЦПК).

Так, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 працював на Державному підприємстві «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка» з 15.09.1992 року на різних посадах. Наказом № 364 к від 08.08.2011 року у редакції згідно наказу № 373 к від 10.08.2011 року ОСОБА_1 звільнений з роботи за ч.3 ст. 38 КЗпП (а.с. 10).

ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка» фактично розрахувався з позивачем по виплаті заборгованості із заробітної плати, а саме: в рахунок погашення заборгованості із невиплаченої відповідачем заробітної плати позивачем були отримані поштові перекази: 24.02.2017 року на суму 9 404, 95 грн.; 02.03.2017 року на суму 9 567,74 грн. (а.с.16).

Таким чином, відповідач фактично розрахувався з позивачем по виплаті заборгованості із заробітної плати.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27.03.2013 року у справі № 6-15цс13).

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі № 6-195цс14).

Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ( постанова у справі № 6-64 цс 13 від 03.2013року) згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Абз.2 п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі Порядок) передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Абз.3 п.8 Порядку встановлено, що середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарних місяця згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Час затримки належних позивачеві як звільненому працівнику сум, складає період з 08.08.2011 року до 02.03.2017 року, що складається з повних 66 календарних місяців та 40 робочих днів (17 днів у серпні 2011 року та 23 дня у березні 2017 року).

При визначенні кількості днів, які повинні бути оплачені позивачу суд керується листами Міністерства праці та соціальної політики України «Про розрахунок норм тривалості робочого часу» на 2010-2016 роки.

Відтак згідно до вимог абзацу 2 пункту 8 Порядку, середній заробіток позивача за весь час затримки при звільненні становить 124 113,96 грн., який розрахований наступним чином: 18 (середньомісячне число робочих днів) * 101,07 грн. (середньоденна заробітна плата) * 66 (повних календарних місяців у розрахунковому періоді) = 120 071,16 грн. (сума за 66 місяців). 40 (робочих днів у серпні 2011 року та у березні 2017 року) * 101.07 грн. (середньоденна заробітна плата) = 4 042,80 грн. (сума за 40 робочих днів). 120 071,16 грн. + 4 042,80 грн. = 124 113,96 грн. (сума за весь час затримки розрахунку при звільненні).

Таким чином, позовні вимоги про стягнення суми середнього заробітку за період затримки розрахунку, яка складає 124 113,96 грн. є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.

Позовна вимога про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.200 року, виплата громадянам суми компенсації проводиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Законом передбачено виплату компенсації одночасно з виплатою заборгованості по заробітній платі.

Позивачу за період з березня 2010 року по серпень 2011 року була нарахована компенсація за порушення строків виплати заробітної плати в сумі 19 629,54 грн., без урахування податків і других обовязкових платежів.

Згідно п. 3.8 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Держкомстату України від 13.01.2006 року № 4 сума вихідної допомоги при розірванні трудового договору не відноситься до фонду оплати праці, тому компенсація на цю суму не нараховується.

Позивачу за період з серпня 2008 року по квітень 2009 року була нарахована компенсація за порушення строків виплати заробітної плати у сумі 893,26 грн. без урахування податків і других обовязкових платежів.

На заборгованість по заробітній платі за травень 2011 року у сумі 1 794,00 грн. при виплаті її в листопаді 2011 року у сумі 1 035,00 грн., і в січні 2012 року у сумі 759,00 грн., компенсація не нараховувалась, так як не було приросту індексу споживчих цін.

13.09.2017 року позивачу ОСОБА_1 виплачена компенсація втрати частини доходів за порушення строків виплати заробітної плати у розмірі 972,33 грн.

18.10.2017 року позивачу ОСОБА_1 виплачена компенсація втрати частини доходів за порушення строків виплати заробітної плати у розмірі 15 801,78 грн.

В абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Керуючись ст.ст. 5, 6, 10, 11, 57, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215 , 218 ЦПК України, ст.ст. 116, 117 КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 124 113 грн. 96 коп. без утримання обовязкових платежів та податків.

Стягнути з Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім.. ОСОБА_3» на користь держави судовий збір у розмірі 1241 грн. 13 коп.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення - шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.В. Іванова