Справа № 345/4159/13-ц
Провадження № 22-ц/779/8/2017
Головуючий у 1 інстанції Кардаш О.І.
Суддя-доповідач Матківський Р.Й.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Максюти І.О., Фединяка В.Д.

секретаря Капущак С.В.

з участю представників апелянта ОСОБА_2- ОСОБА_3 та ОСОБА_4

апелянта ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6, третьої особи ОСОБА_7, позивача ОСОБА_8 та її представника ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_2, треті особи без самостійних вимог - Калуська міська рада, ОСОБА_7 про визнання об'єкту незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя та його поділ та за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_7, треті особи, які не заявляють самостійних вимог - Державна реєстраційна служба Калуського міськрайонного управління юстиції, приватний нотаріус Калуського міського нотаріального округу - Рожковецький Ігор Васильович про визнання договору дарування недійсними та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, з апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на рішення Калуського міськрайонного суду від 13 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2013 року та березні 2015 року з позовами в суд, які об'єднані в одне провадження звернулася ОСОБА_8 та після уточнення і зменшення позовних вимог просила ухвалити рішення про визнання незавершеного будівництвом будинку без врахування цокольного приміщення, який розташований по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на ? частину спірного незавершеного будівництвом будинку без врахування цокольного приміщення, визнати недійсним договір дарування незавершеного будівництва готовністю 73%, та земельної ділянки по АДРЕСА_1, скасування державної реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна та земельної ділянки від 21 березня 2014 року зареєстровані за ОСОБА_5

Заявлені вимоги позивач обґрунтувала тим, що з відповідачем ОСОБА_2 з 01 травня 1999 року перебувала у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням суду розірвано 18 вересня 2012 року. Ще до одруження відповідачу було виділено земельну ділянку під будівництво житлового будинку в АДРЕСА_1. На час їхнього одруження відповідачем вже було зведене цокольне приміщення, а у 2003 році вони разом почали закуповувати будівельні матеріали: ліс, цеглу, металеві конструкції для зведення будинку, матеріали для покриття даху, вапно, цемент, пісок, камінь. У 2009 році продовжили будівництво зазначеного будинку на спільно закуплені матеріали. На першому поверсі збудовано 3 ізольовані житлові кімнати, кухня, ванна кімната, санвузол, здійснено штукатурні роботи, проведена електрична розводка, будинок підключено до електромережі, поставлені склопакети для вікон, приведено до відповідного стану цокольне приміщення, здійснено штукатурні роботи, придбано двоє дерев'яних дверей і вікон, утеплено стелю пінопластом.

В кінці травня 2013 року відповідач відмовився надати ключі від спільного будинку мотивуючи тим, що він є його власністю. Інженерами ОБТІ проведено обстеження об'єкта незавершеного будівництва ззовні та визначено його готовність 63%, загальною площею 142, 6 кв. м, що складає 491 661 гривень. Дізнавшись під час розгляду справи, що спірне незавершене будівництвом будинковолодіння та земельна ділянка, на якій знаходиться спільний незавершений будівництвом будинок 21 березня 2014 року на підставі укладеного договору дарування були відчужені її колишнім чоловіком ОСОБА_2 його матері, звернулась до суду про визнання цих правочинів недійсними.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 13 квітня 2016 року позов задоволено.

На дане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову та скасувати ухвалу Калуського міськрайонного суду від 31 серпня 2015 року про забезпечення позову та зняти заборону на відчуження вищевказаного спірного майна.

Апелянт у скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним, несправедливим та необґрунтованим, ухваленим з порушенням вимог матеріального та процесуального права, його прав, всупереч обставин та доказів по справи.. Судом першої інстанції порушено норми ст. ст. 57, 60, 69 СК України та ст. 215, 331 ЦК України.

Суд не врахував, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна.

Суд першої інстанції надав перевагу показам свідків позивача над показами свідків відповідача. Свідки позивача є її близькими родичами та заінтересованими в результаті розгляду справи. Суд не надав оцінки доказу, що реєстрація права власності на незавершене будівництво будинку готовністю 73% проведено після розірвання шлюбу, що підтверджено довідкою Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 серпня 2015 року, що підтверджує юридичний статус спірного майна та час його походження після розірвання шлюбу. Аерофотознімки, без належної прив'язки до території на місцевості, без засвідчення їх відповідними органами, які суд взяв до уваги не можуть бути доказами по справі. Висновок експерта не має переваги над іншими доказами та є неналежним, не узгоджується з матеріалами справи, ґрунтується на припущеннях експерта без застосування досягнень науки та техніки, у висновку експерта є суперечності та помилки.

Суд не надав належної оцінки листу Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 23 грудня 2015 року, який спростовує висновок експерта в частині ймовірного встановлення часу будівництва спірного майна. Не враховано, що його батьки планували та збудували незавершене будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 для його сестри, закуповували будівельні матеріали та вели будівництво самостійно. Незавершений будинок був частково збудований та накритий до 1998 року. Пізніше, через відсутність у батьків коштів будівництво не велося і не ведеться по даний час.

Після розірвання шлюбу у вересні 2012 року приватизував земельну ділянку та зареєстрував право на незавершене будівництво, подарував незавершене будівництво своїм батькам, які його фактично збудували. Вважає, що договір дарування є законним. За час шлюбу жодного майна сторонами у справі не набуто. Спірне майно на час посвідчення договору дарування було його особистою приватною власністю згідно ст. 57 СК України. Незавершене будівництво житлового будинку набуло юридичного статусу майна та стало об'єктом цивільних правовідносин після розірвання шлюбу сторін.

Апелянт також вважає, що суд при постановленні рішення повинен був відповідно до ч.6 ст. 154 ЦПК скасувати вжиті заходи забезпечення позову відповідно до ухвали від 31 серпня 2015 року.

ОСОБА_5 також у апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову ОСОБА_8 у задоволенні позову повністю та скасувати ухвалу Калуського міськрайонного суду від 31 серпня та 28 грудня 2015 року про накладення арешту на будинок та відмову розпочати розгляд справи спочатку.

Апелянт ОСОБА_5 у скарзі зазначає, що є власником незавершеного житлового будинку по АДРЕСА_1 і не може бути позбавлена цього права, крім випадків передбачених законом.

Суд не врахував, що на момент вчинення правочину 21 березня 2014 року ОСОБА_8 не мала жодного відношення до спірного майна, не надала суду жодного належного та допустимого доказу про своє цивільне право та інтерес на спірне майно на той час. На час вчинення спірного правочину майно належало на праві особистої приватної власності її сину ОСОБА_2 Жодних обтяжень на час укладення правочину не існувало. Суд не дав належної оцінки позиції приватного нотаріуса про законність посвідчення спірного договору дарування. Її син та колишня невістка жодного стосунку до будівництва будинку не мали, коштів на будівельні матеріали не виділяли. На час посвідчення договору дарування в 2014 році спірне майно з юридичної точки зору належало на праві особистої власності її сину, колишня невістка не надала доказів джерел фінансування цього будівництва, оскільки будували будинок вона з чоловіком. Суд прийняв до уваги неналежний доказ про час будівництва, а саме аерофотознімки земельної ділянки, які для підтвердження часу будівництва не можуть використовуватись. Вважає, що експерт неправильно визначив частку спільно нажитого майна колишнього подружжя відносно цілого будинку. Відсоткове відношення фундаменту будови із цоколем до всієї будови експертом не визначалось, Суд першої інстанції надав перевагу показанням свідків її колишньої невістки над показами інших свідків без належного обґрунтування.

З порушенням її прав суд безпідставно відхилив її клопотання про розгляд спочатку об'єднаної цивільної справи та не скасував заходи забезпечення позову ОСОБА_8

Вислухавши доповідача, апелянтів та їх представників, які вимоги скарги підтримали, позивача та її представника, які вимоги скарги заперечили, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Задоволення позовних вимог ОСОБА_8 суд першої інстанції обґрунтував тим, що незавершений будівництвом будинок без врахування цокольного приміщення, який розташований по АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, визнав за позивачем право власності на ? частину спірного незавершеного будівництвом будинку без врахування цокольного приміщення, а у зв'язку з тим, що майно вибуло з володіння ОСОБА_8, визнав недійсним договір дарування незавершеного будівництва готовністю 73% та земельної ділянки по АДРЕСА_1, скасував державну реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна та земельної ділянки від 21 березня 2014 року, зареєстровані за ОСОБА_5

Судом встановлено, що подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_2 з 01.05.1999 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду від 18.09.2012 року. Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка ОСОБА_11, а ІНФОРМАЦІЯ_2 дочка ОСОБА_12, які проживають з мамою. Ще до одруження сторін, відповідачу було виділено земельну ділянку під будівництво житлового будинку в АДРЕСА_1. На час одруження ОСОБА_2 вже було зведено цокольне приміщення. Позивач наполягає на тому, що в 2003 році спільними коштами та працею почали закуповувати будівельні матеріали: цеглу, ліс, металічні конструкції для зведення будинку, матеріали для покриття даху, вапно, цемент, пісок, камінь тощо. В 2009 році продовжили будівництво вказаного будинку на спільно закуплені матеріали, і збудовано на першому поверсі три ізольовані житлові кімнати, кухня, ванна кімната, санвузол. В даних кімнатах здійснено штукатурні роботи, проведена електрична розводка, будинок підключений до електромережі, поставлені склопакети для вікон.

Окрім того, ними приведено до відповідного стану цокольне приміщення, а саме здійснено штукатурні роботи, придбано двоє металічних дверей, дерев'яні вікна, утеплено стелю пінопластом. У травні 2013 року відповідач відмовився надати їй ключі від будинку для обмірів з метою подальшого поділу, посилаючись на те, що даний будинок є його власністю.

Під час розгляду спору судом ОСОБА_2 приватизував виділену йому земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, здійснив реєстрацію незавершеного будівництва, готовністю 73%, що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. 21 березня 2014 року на підставі договору дарування ОСОБА_2 відчужив будинок та земельну ділянку матері ОСОБА_5

Заперечуючи вимоги позивача відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_5 та батько ОСОБА_7 зазначали, що незавершений житловий будинок по АДРЕСА_1 було зведено та накрито до 1998 року, тобто до одруження дітей, у 1999 році і жоден із них коштів у будівництво будинку не вкладав, а власні кошти вони витрачали для своєї сім'ї.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Позивач ОСОБА_8, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги зазначала, що у 2003 році вийшла на роботу, і разом з чоловіком ОСОБА_2 почали закуповувати будівельні матеріали: ліс, цеглу, металеві конструкції для зведення будинку, матеріали для покриття даху, вапно, цемент, пісок, камінь. У 2009 році продовжили будівництво зазначеного будинку на спільно закуплені матеріали.

Тобто, позивач доводила, що незавершений будівництвом будинок збудований не тільки під час шлюбу, а й за спільні кошти та працею.

Факт праці і отримання позивачем коштів не заперечують і відповідачі. Ними, зокрема на а.с. 11-20, т.4 подано довідки відділу освіти, що ОСОБА_8 з 1993 року прийнята на роботу вчителем де й працює по даний час, мала певний заробіток і перериви у роботі мали місце тільки у зв'язку з перебуванням у соціальній відпустці по догляду за дітьми.

Суд першої інстанції вирішуючи спір дав правильну оцінку поясненням свідків як позивача так і відповідачів щодо початку будівництва будинку подружжям та участі кожного у будівництві.

Відповідачі ОСОБА_5, мати ОСОБА_2 та батько ОСОБА_7 по справі доводили суду першої інстанції, що колишня невістка не тільки не брала участі у будівництві, а й такої участі не приймав і їхній син ОСОБА_2, а будинок збудовано до реєстрації шлюбу за придбані ними матеріали та особистою працею.

Дані обставини, також детально досліджувались судом першої інстанції і суд надав їм правильну юридичну оцінку.

Суд з'ясував, що відповідач ОСОБА_2 за період шлюбу систематично виїжджав на роботи у Росію, і зароблені кошти витрачав для будівництва спірного будинку.

Зазначені обставини підтверджуються поясненнями свідків, а крім цього, періоди його роботи у Росії є зазначені і у трудовій книжці, копія якої є у матеріалах справи.

Земельна ділянка для будівництва та будівельний паспорт на а.с. 12-15, т.1 виготовлені тільки на ім'я відповідача ОСОБА_2

Преставник ОСОБА_2 у своїх поясненнях (а. с. 124, т.1) зазначав, що законним забудівником ділянки, на якій розміщений спірний будинок, є ОСОБА_2, однак будинок збудований батьком за власні кошти, ще до реєстрації шлюбу. Батько відповідача ОСОБА_7 у письмовому поясненні на а.с. 126, т.3 зазначив, що спірний будинок будувався для дочки, хоча у законному порядку крім позивача ОСОБА_8 ніхто про право на будівництво не заявив.

Суд першої інстанції детально досліджував доводи відповідачів, що будівництво спірного будинку проводилось за рахунок придбаних будівельних матеріалів батьком ОСОБА_2, копії яких подано на а.с. 188-205, т. 2 та збудовано до 1998 року, ще до реєстрації шлюбу сторін та без їх участі.

Крім пояснень свідків, висновком експерта від 02.06.2015 року (а.с.2-31, т.2) підтверджено, що документи про придбання матеріалів придбаних батьком ОСОБА_2 по призначенню для використання - це матеріали для зведення фундаменту та залізобетонного перекриття цокольного поверху, а також матеріали для проведення цих будівельних робіт (цемент, бетон, блоки ФБС). Було також придбано керамічна плитка для підлоги, фарба, труби та 10 тис. шт. керамічної цегли.

Згідно із придбаними матеріалами їх було використано для зведення фундаменту та цокольного поверху із перекриттям а також вимуровано частину цегляних стін в цокольному поверсі (перегородок). Придбаної цегли ОСОБА_7 вистачає на зведення перегородок в цокольному поверсі і недостатньо для мурування стін та перегородок всього будинку (і зокрема першого поверху).

Досліджуючи документи та спірний об'єкт будівництва, експертом у дослідницькій частині висновку детально описано і проаналізовано обставини, на які посилались сторони у своїх доводах та запереченнях.

Вартість цегляного будинку станом на час проведення дослідження становить 601 248,51 гривень.

Вартість фундаменту та цокольного поверху у складі цього будинку становить 17,31%, у грошовому еквіваленті це становить 104 076,11 гривень.

Вартість житлового поверху становить 497 172,39 гривень.

Згідно із проведеним дослідженням було встановлено, що відсоток готовності житлового будинку по АДРЕСА_1 становить 76%.

Ідеальна частини житлового поверху із незавершеними будівництвом приміщеннями у грошовому еквіваленті становить 248 586,19 гривень.

Перевіряючи підставність доводів позивача суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що згідно наданої інформації філії ПАТ «Прикарпаттяобленерго» «Калуський РЕМ» від 15.09.2014 року та від 12.11.2014 року (т.1 а.с.99, 175-177), філією Калуський РЕМ 28.09.1992 року було видано технічні умови №190-09/92 ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1. Договір про користування електроенергією №25012161 за вищевказаною адресою був укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Прикарпаттяобленерго» філією «Калуський РЕМ» 9 вересня 2010 року. Саме у період з 2007 по 2010 роки було найбільш активне споживання електричної енергії, що також підтверджує доводи позивача про будівництво спірного будинку, а не у період, про який зазначають відповідачі.

Суд першої інстанції, аналізуючи усі докази у сукупності, прийшов до обґрунтованого і справедливого висновку, що доводи відповідачів про будівництво незавершеного житлового будинку по АДРЕСА_1 виключно за закуплені ОСОБА_7 будівельні матеріали та до 1998 року є безпідставними.

Судом на підставі доказів доведено, що спірний незавершений житловий будинок по АДРЕСА_1 побудований в період шлюбу між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 без врахування цокольного приміщення, а тому визнає даний об'єкт спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до договору дарування від 21.03.2014 року ОСОБА_2 подарував своїй матері ОСОБА_5 спірний об'єкт нерухомого майна - незавершене будівництва, готовністю 73%, та земельну ділянку по АДРЕСА_1.

Такий договір сторонами укладено після звернення позивача до суду про поділ спільного майна подружжя, тобто без відома та згоди співвласника ОСОБА_8

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Оскільки незавершений будівництвом будинок без врахування цокольного приміщення, який розташований по АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, позивачу ОСОБА_8 належить право власності на ? частину спірного незавершеного будівництвом будинку без врахування цокольного приміщення, майно відчужено поза її волею з порушенням вимог законодавства, тому суд першої інстанції обґрунтовано визнав недійсним договір дарування будинку готовністю 73%, та земельної ділянки по АДРЕСА_1 та скасував державну реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна та земельної ділянки від 21 березня 2014 року зареєстровані за ОСОБА_5

При вирішенні позовних вимог судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано оцінку доводам сторін.

Доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело, або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 218, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 13 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Р.Й. Матківський

Судді І.О. Максюта

В.Д. Фединяк