Апеляційний суд Житомирської області
Справа №285/2280/16-ц Головуючий у 1-й інст. Савицька Л. Й.
Категорія 57 Доповідач Трояновська Г. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про захист прав споживача шляхом визнання недійсним кредитного договору

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 16 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати договір на відкриття карткового рахунку з використанням платіжної картки та обслуговування платіжної картки № 002-05501-250612 від 25.06.2012 року недійсним. В обґрунтування вимог зазначав, що 25.06.2012 року між ним та ПАТ «Дельта Банк» було укладено вказаний кредитний договір, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит шляхом відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії в загальному розмірі 30000 грн. та на день укладення вказаного Договору встановлено ліміт кредитної лінії на рахунок в сумі 10000 грн. Зазначав, що відповідач в порушення ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не ознайомив його з умовами кредитування в банку, договір він підписував не читаючи через дрібний шрифт. Вказав, що відповідачем також порушено ст.18 зазначеного закону, оскільки незаконно встановлено у кредитному договорі плату за обслуговування карткового рахунку, а саме за послуги, які супроводжують кредит як компенсація супутніх послуг банку за рахунок позивача, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснив на власну користь. Зазначив, що відповідачем також було порушено п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», оскільки відповідно до умов договору він позбавлений можливості відізвати свою згоду на обробку персональних даних, що є порушенням закону.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 16 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Апеляційну скаргу обґрунтовує мотивами та підставами, аналогічними тим, які викладені в позовній заяві.

До суду апеляційної інстанції сторони не з'явились, про час та місце розгляду були повідомлені належним чином, будь-яких заяв чи клопотань до апеляційного суду не направляли.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 25.06.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір на відкриття карткового рахунку з використанням платіжної картки та обслуговування платіжної картки № 002-05501-250612 /а.с.13-14/. Банком надано позичальнику кредит шляхом відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії на загальну суму 30 000грн. та на день укладення договору встановлено ліміт кредитної лінії в сумі 10 000грн.

Довідкою Банку від 14.09.2016 року підтверджено, що станом на дату видачі довідки заборгованість за кредитним договором № 002-05501-250612 відсутня, в тому числі за тілом кредиту, відсотками, пенею /а.с.38/.

В п.1.1. розділу 1. Предмет Договору від 25.06.2012 року вказано, що всі визначення в цьому Договорі вживаються у значенні, встановленому Правилами надання банківських послуг фізичним особам за поточними рахунками з використанням платіжної картки у національній та іноземній валюті, затвердженими рішенням Ради Директорів Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», які оприлюднюються шляхом розміщення їх на інформаційних стендах Банку в приміщеннях Банку та на сайті Банку.

Пунктом 1.2. розділу 1. Предмет Договору визначено, що Банк відповідно до наданого Клієнтом пакету документів, а також згідно з вимогами Банку та чинного законодавства України відкриває Клієнту поточний рахунок з використанням платіжної картки: НОМЕР_1 в національній валюті України гривні, далі «Рахунок», випускає та/або надає в користування Клієнту платіжну картку міжнародної платіжної системи Visa International та/або Дельта, далі «Картка», а також ПІН-код до Картки; здійснює обслуговування Клієнта згідно переліку послуг та на умовах, викладених в Тарифному пакеті Кредитна картка №1 «Еволюція» (бізнес), що міститься в додатку №1 до цього Договору, надалі «Тарифи» та згідно з умовами цього Договору, Умовами надання Картки і Правил.

Відповідно до п.5.3 розділу 5. Заключні положення Договору Сторони домовились, що всі інші умови Договору, зокрема перелік Операцій, що здійснюється Банком за Рахунком, права та обов`язки Сторін, перелік та вартість послуг, які надаються Банком при здійсненні розрахунково-касового обслуговування Рахунку, відповідальність Сторін, строки проведення переказів коштів з Рахунку, інших умов розірвання Договору тощо, визначаються умовами платіжної системи, Правилами, Тарифами, а також нормами чинного законодавства України.

Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами був укладений кредитний договір, який не суперечить діючому законодавству, тому підстав для визнання такого кредитного договору недійсним немає.

Так, згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на час укладення договору), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту;е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

За змістом ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналізуючи встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що Банком надано позивачеві вичерпну інформацію про умови кредитування, що підтверджується і пунктами 5.1.,5.20. укладеного між сторонами договору якими передбачено, що з підписанням цього договору клієнт засвідчує, що він ознайомлений з Правилами, Тарифами та погоджується вважати їх обов'язковими до застосування до відносин, які виникли на підставі цього договору. Підписанням цього договору клієнт підтверджує, що він отримав повну, доступну та вичерпну інформацію щодо умов надання кредиту за договором, у тому числі щодо розміру щомісячних платежів та сукупної вартості кредиту.

Спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; з підписанням цього договору позивач підтвердив, що він отримав один з оригіналів цього договору, а також по примірнику діючих Тарифів та Правил.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Заперечуючи обставини ознайомлення з Правилами та Тарифами та отримання повної, доступної та вичерпної інформації щодо умов надання кредиту за договором, позивач на порушення наведених норм процесуального закону не надав жодних доказів на підтвердження своїх доводів.

А тому колегія суддів вважає, що доводи, наведені в апеляційній скарзі стосовно зазначених обставин є необґрунтованими та не можуть бути враховані при ухваленні судового рішення.

Крім цього, права споживача, у разі надання йому недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію, у разі порушення законодавства про захист прав споживачів підлягають захисту у випадках та спосіб, встановлений ст.ст. 15 і 23 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції на час укладення кредитного договору.

Зазначеними нормами не передбачалось визнання недійсним договору у зв'язку із наданням недоступної, недостовірної або несвоєчасної інформації про продукцію.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі про невідповідність кредитного договору нормам абз.5,11 п.2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до ст. 2 зазначеного Закону згода суб'єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди.

Пунктом 5.5. укладеного між сторонами 25.06.2012 року кредитного договору передбачено, що клієнт повідомлений та надає свою згоду (дозвіл) банку на обробку його персональних даних.

Пунктами 5.6. -5.8. договору визначено обсяг, мету та характер обробки персональних даних.

У відповідності до пункту 5.9. вказаного кредитного договору зазначена у пунктах 5.5.-5.8. цього договору згода (дозвіл) клієнта є безумовною, безвідкличною і не обмежена строком дії.

Саме зазначений пункт позивач вважає недійсним з підстав позбавлення його права відізвати свою згоду на обробку персональних.

Проте доводи позивача є безпідставними, оскільки частину 2 ст.8 Закону України «Про захист персональних даних» доповнено пунктом 11, яким передбачено, що суб'єкт персональних даних має право відкликати згоду на обробку персональних даних , уже після укладення спірного кредитного договору, а саме - Законом №5491-VI від 20.11.2012р. «Про внесення змін до Закону України "Про захист персональних даних», який набрав чинності 20.12.2012 року.

А тому умови кредитного договору від 25.06.2012 року щодо захисту персональних даних клієнта відповідали вимогам Закону України "Про захист персональних даних» в редакції чинній на час укладення договору.

Згідно зі ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011року № 15-рп/2011 визначено, що положення п.п. 22, 23 ст. 1, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що дія їх поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, банки, не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Враховуючи наведене, можна дійти висновку, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії. Проте позивачем не доведено, що він здійснював за свій рахунок компенсацію сукупних послуг банку, що супроводжують кредит, та інших дій, які банк здійснює на власну користь і це передбачено договором.

Уклавши договір, сторони діяли за принципом свободи договору, який реалізовано сторонами під час його укладення та виконання та не вступає в суперечність із п. 3.6 Правил, затверджених Постановою Національного Банку України від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач звернувся до суду із зазначеним позовом поза межами позовної давності, яку просив застосувати відповідач, оскільки перебіг позовної давності почався від дня укладення кредитного договору - 25.06.2012 року, тобто моменту, коли позивач довідався або міг довідатись про порушення свого права /ч.1 ст.261 ЦК України/. З позовом до суду він звернувся лише у серпні 2016 року, що свідчить про пропущення установленого законом строку позовної давності /ст.257, ч.4 ст.267 ЦК України/.

Також відповідно до роз'яснень, викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши по суті спору, що позов є недоведеним, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові з цих підстав, оскільки у випадку обґрунтованості позовних вимог, у позові необхідно було б відмовити за пропуском позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі наданих сторонами та досліджених у судовому засіданні доказів, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог і заперечень.

Рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 16 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді