Справа № 347/2052/17
У Х В А Л А

Іменем України

29.11.2017 м.Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого судді Гордія В.І.,

з секретарем Корбутяк Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву головного державного виконавця Косівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок та виділення частки спільної сумісної власності,

в с т а н о в и в :

31.10.2017 року головний державний виконавець Косівського районного відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області, ОСОБА_1, звернувся до суду з заявою про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок та виділення частки спільної сумісної власності на житловий будинок загальною площею 76,9 кв.м., житлова площа 38,1 кв.м., який розташований в с. Шепіт, на участку Безвінне № 167, Косівського району, Івано-Франківської області.

Із заяви видно, що на виконанні у Косівському районному відділі ДВС знаходиться виконавчий лист 340/436/16-ц, виданий 07.06.2017 року Верховинським районним судом Івано-Франківської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договорами позики від 22.07.2009 року, 31.07.2009 року, 05.08.2009 року, 28.10.2009 року та 08.03.2010 року, в загальному розмірі 239876,54 грн., з яких: 237736,91 грн. - основний борг; 2139,63 грн. -3% річних від простроченої суми.

Сторони в судове засідання не зявилися, що не перешкоджає розгляду заяви, відповідно до ст. 379 ЦПК України та від заявника надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні заяви слід відмовити з наступних підстав.

Статтею 41 Конституції України, передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Органи та особи, які здійснюють примусове виконання рішень передбачено ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-19, зокрема, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Як вбачається з матеріалів доданих до заяви, у Косівському районному відділі Державної виконавчої служби ГТУЮ в Івано-Франківській області перебуває на виконанні виконавчий лист № 340/436/16-ц виданий 07.06.2017 року Верховинським районним судом Івано-Франківської області (а.с.3-4).

Відповідно до даного виконавчого листа слід: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договорами позики від 22.07.2009 року, 31.07.2009 року, 05.08.2009 року, 28.10.2009 року та 08.03.2010 року, в загальному розмірі 239876,54 грн., з яких: 237736,91 грн. - основний борг; 2139,63 грн. -3% річних від простроченої суми.

06.07.2017 року головним державним виконавцем Сіреджуком І.О. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 54229387 (а.с.5-6) та подано відповідні запити до Державної фіскальної служби та Пенсійного фонду України щодо отримання інформації: 1) про номери рахунків, відкритих у банках та інших фінансових установах боржниками-юридичними особами та/або фізичними особами-підприємцями; 2) про джерела отримання доходів боржників - фізичних осіб; 3) осіб - боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи; 4) про осіб - боржників, які отримують пенсії. Згідно поданих даними органами відповідей, інформацію за вищеназваними параметрами щодо ОСОБА_2 не знайдено (а.с.8-11).

Крім того, в ході виконання даного виконавчого документу, 10.07.2017 року державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника ВП № 54229387 (а.с.7), однак, зважаючи на результати пошуку, - жодного майна, на яке можна би було звернути стягнення за боржником ОСОБА_2 не числиться, що стверджується відповідними повідомленнями (а.с.15,16).

Згідно копії інформації Верховинського відділу ДРАЦСу від 12.09.2017 року (а.с.17), ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 08.05.1988 року зареєстрував шлюб у виконавчому комітеті Криворівнянської сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, якій згідно копії відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.13), належить на праві приватної власності житловий будинок загальною площею 76,9 кв.м., житлова площа 38,1 кв.м., який розташований в с. Шепіт, на участку Безвінне № 167, Косівського району, Івано-Франківської області.

Вважаючи, що дане нерухоме майно є обєктом спільної сумісної власності та зважаючи на те, що всі вищенаведені заходи, застосовані державним виконавцем для примусового виконання рішення суду не дали результату, ним подано до суду заяву про визнання права спільної сумісної власності на вищеназваний житловий будинок та виділення частки спільної сумісної власності.

Згідно ч.6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII, стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Звернення стягнення на обєкти нерухомого майна фізичної особи передбачено ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII, зокрема, звернення стягнення на обєкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

У разі звернення стягнення на обєкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо зясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Однак, як було встановлено судом та вбачається з матеріалів доданих до заяви, державним виконавцем було з?ясовано, що у боржника ОСОБА_2 відсутнє будь-яке майно на праві власності чи володінні таким майном разом з іншими особами.

А те, що дружині боржника ОСОБА_5належить на праві приватної власності житловий будинок загальною площею 76,9 кв.м., житлова площа 38,1 кв.м., який розташований в с. Шепіт, на участку Безвінне № 167, Косівського району, Івано-Франківської області, - не підтверджує, що даний будинок було нажито подружжям саме за час шлюбу, оскільки суду не відомі обставини набуття ОСОБА_5 права власності на дане майно, так як законодавством передбачено цілий ряд підстав набуття права власності на майно, а також, дане майно може бути особистою приватною власністю дружини.

І в даному випадку, суд не може визнати право спільної сумісної власності на даний житловий будинок.

Крім того, накладення стягнення на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя передбачено ст.73 СК України, зокрема частинами 1 та 2 передбачено, що за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності передбачено ст. 370 ЦК України, відповідно до якої, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Виходячи із приписів даних норм права - лише співвласник має право на виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності.

Поряд із цим, статтею 371 ЦК України передбачено і звернення стягнення на частку майна, що є у спільній сумісній власності, зокрема: кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, крім випадків, установлених законом.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому статтею 366 цього Кодексу.

Тобто, знову ж таки, суд не володіє доказами того, що така частка була виділена ОСОБА_2 в натурі, у відповідності до вимог закону.

А визнання права спільної сумісної власності на майно та виділення її частки із спільної сумісної власності відноситься до справ позовного провадження, а не до процесуальних питань, пов?язаних з виконанням судових рішень, в порядку яких і звернувся державний виконавець.

Крім того, постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 25.09.2015 року № 8, було рекомендовано для використання в практичній роботі «Узагальнення практики розгляду судами процесуальних питань, повязаних із виконанням судових рішень у цивільних справах».

У пункті 12 вищенаведеного Узагальнення зазначено, що судами в порядку ст. 379 ЦПК розглядалися подання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, не лише за виконавчими листами, виданими за судовими рішеннями у цивільних справах, а й за виконавчими листами, виданими за судовими рішеннями, постановленими у порядку господарського, адміністративного та кримінального судочинства. Слід зазначити, що за правилами ст. 379 ЦПК суд не просто визначає, а саме виділяє частину майна з метою подальшого звернення стягнення на неї.

Проведене узагальнення свідчить, що у суддів виникали питання і труднощі під час розгляду питань про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами. Зокрема, йдеться про застосування положень статей 355357, 366, 370 ЦК та статей 61, 73 СК.

Далі в узагальненні процитовано вищеназвані норми Цивільного та Сімейного кодексів та наголошено, що суди повинні правильно застосовувати зазначені правові норми.

Під час вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, судді мають враховувати також розяснення, що містяться у постанові ВСУ у справі № 6-31цс14 від 17 вересня 2014 року, якою скасовано ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах ВССУ від 10 квітня 2013 року у справі за позовом Д.Д.Д. до ТОВ «Р.», Д.Е.С., треті особи: О.Д.Н., приватне лікувальне підприємство «Ц.», Д.В.Н., Т.Р.Н., про виділ частки майна товариства та звернення стягнення на неї та направлено справу на новий касаційний розгляд.

Цією постановою ВСУ усунуто розбіжності в застосуванні судами ст. 149 ЦК.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, Апеляційний суд Чернівецької області, з висновками якого погодився ВССУ, виходив із того, що позивач, усупереч вимогам статей 149, 366 ЦК, обрав спосіб захисту, який не передбачений законом, зазначивши, що в процесі виконання рішення про стягнення боргу право на звернення до суду має державний виконавець у порядку ст. 379 ЦПК з клопотанням про виділення частки майна боржника в майні товариства, учасником якого він є.

Разом із тим в ухвалі ВССУ від 08 червня 2013 року, постановленій у справі з подібних правовідносин, на яку як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції ст. 149 ЦК посилається у своїй заяві Д.Д.Д., ВССУ, застосувавши ст. 149 ЦК, відмовив у задоволенні подання державного виконавця про визначення частки майна боржника, обґрунтовуючи це тим, що право вимоги виділення частки для звернення стягнення мають лише кредитори, які мають майнові вимоги до боржника, а не державний виконавець.

Статтею 15 ЦК передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 379 ЦПК України, питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Тобто, в силу вимог вищевказаної статті судом вирішується питання визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, а не як в даному випадку, визнання за боржником права спільної сумісної власності на житловий будинок та виділення частки майна боржника із спільної сумісної власності, яке слід розглядати в порядку позовного провадження.

А тому, з огляду на вищенаведені мотиви та судову практику, суд вважає, що задоволення вимог державного виконавця викладених у поданій ним до суду заяві, суперечитиме не лише гарантованому Конституцією України праву особи на власність, а й загальним засадам цивільного законодавства.

На підставі наведеного, ст. 41 Конституції України, ст.73 Сімейного Кодексу, ст.ст. 370, 371 Цивільного Кодексу, ст.ст. 48, 50 ЗУ «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII та керуючись Постановою Пленуму ВССУ від 25.09.2015 року № 8 «Узагальнення практики розгляду судами процесуальних питань, повязаних із виконанням судових рішень у цивільних справах», ст.ст. 210, 379 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

В задоволенні заяву головного державного виконавця Косівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок та виділення частки спільної сумісної власності, - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подано до Івано-Франківського апеляційного суду через Косівський районний суд протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання її копії.

Суддя: В.І. Гордій