АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5556/17 Справа № 202/2205/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Пищида М.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2017 року м. Дніпро Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого: ОСОБА_2,

суддів: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

за участі секретаря: Григор»євої В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_5 до дочірнього іноземного підприємства "Дніпродор" про стягнення грошових коштів в рахунок відшкодування витрат на перебування у службових відрядженнях, а також 3% річних, інфляційних втрат, середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку, моральної шкоди, витрат на юридичну допомогу,-

В С Т А Н О В Л Е Н О:

У квітні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 26 лютого 2013 року його прийнято на посаду директора дочірнього іноземного підприємства «Дніпродор» (далі ДІП «Дніпродор»).

12 серпня 2013 року його було переведено на посаду заступника директора підприємства, на якій він працював до 30 грудня 2013 року.

За час перебування у трудових відносинах з ДІП «Дніпродор» він декілька разів виїжджав у службові відрядження у Російську Федерацію, а саме: з 21 липня 2013 року до 2 серпня 2013 року; з 21 серпня 2013 року до 20 вересня 2013 року; з 22 вересня 2013 року до 21 жовтня 2013 року; з 27 жовтня 2013 року до 25 листопада 2013 року, а всього 104 дні, проте відповідач не відшкодував йому понесені витрати та компенсації.

Компенсаційні виплати за перебування у відрядженнях не виплачені йому до цього часу.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_5 просив суд стягнути з ДІП «Дніпродор» на його користь витрати, повязані з перебуванням у службових відрядженнях у розмірі 44949 грн. 20 коп.; три проценти річних у розмірі 3 025 грн. 76 коп.; інфляційні втрати у розмірі 35 888 грн. 79 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 55 839 грн. 42 коп.; 14 116грн на відшкодування моральної шкоди; витрати на правову допомогу у розмірі 10 тис. грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково на таких підставах.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Погоджуючись з висновком суду про необхідність відмови у задоволені заявлених позовних вимог, судова колегія не може погодитись з зазначеною судом першої інстанції підставою, оскільки позивач мав право на відшкодування витрат на перебування у службових відрядженнях.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 перебував у трудових відносинах з ДІП «Дніпродор»

З 26 лютого 2013 року його було призначено на посаду директора підприємства ДІП «Дніпродор», з 12 серпня 2013 року позивача було переведено на посаду заступника директора підприємства, де він працював до 30 грудня 2013 року та був звільнений у звязку із закінченням строку дії контракту. Проте з 20 червня 2014 року ОСОБА_5 знову прийнято на посаду заступника директора ДІП «Дніпродор» та 30 жовтня 2014 року звільнено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Упродовж роботи на підприємстві позивач декілька разів відвідував Російську Федерацію, у тому числі й у такі періоди часу: з 21 липня 2013 року до 2 серпня 2013 року; з 21 серпня 2013 року до 19 вересня 2013 року; з 22 вересня 2013 року до 22 жовтня 2013 року; з 27 жовтня 2013 року до 3 листопада 2013 року.

Згідно з довідкою ТОВ «Дорбуд» (м. Москва) останнє підтвердило факт перебування позивача у відрядженнях у м. Москві у період з 21 липня 2013 року до 2 серпня 2013 року; з 21 серпня 2013 року до 20 вересня 2013 року; з 22 вересня 2013 року до 21 жовтня 2013 року; з 27 жовтня 2013 року до 25 листопада 2013 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 233, ст. 234 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строку суд може поновити цей строк.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 6 (із змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам розяснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд зясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обовязки сторін.

За час перебування у відрядженні, відповідно до сум, що були встановлені на підприємстві, відповідач повинен був сплатити йому: перебування у відрядженні на території України - 229,40 грн./добу; перебування у відрядженні поза межами України - 296,00 грн./добу; компенсацію витрат на проживання, згідно договору - 30000 російських карбованців/місяць, що є 7349, 10 грн./місяць, за курсом НБУ на 30.12.2013 р., що, враховуючи час перебування у відрядженні становить: добові витрати: 229,40 грн./добу х 8 діб перебування на території України + 296, 00 грн./добу х 96 діб - перебування на території Росії = 1835,20 + 28416,00 = 30251,00 гри.; компенсація за витрати на житло: період: 25.08.2013р. - 25.10.2013р. = 2 місяці.

2 місяці х 7349,10 грн./місяць = 14 698,20 грн.

Таким чином, загалом, ДІП «Дніпродор», в якості компенсації витрат за відрядження у 2013р. повинно було сплатити йому: 30251,00 грн. + 14 698,20 грн. = 44949,20 грн.

Компенсаційні виплати у сумі 99 108, 40 грн., за перебування у відрядженнях не виплачені йому і по цей час.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України «Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми ... ».

Згідно ст. 34. Закону України «Про оплату праці»:

Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Період розрахунку: 31.12.2013р. - 28.03.2016р. Сума боргу: 44 949, 20 грн.

3% річних:

31.12.2013 -28.03.2015 = 819 днів прострочення 44 949, 20 х 3 х 819 / 365 / 100 = 3025, 76 грн.

Інфляційні втрати:

Відповідно статистичних даних, індекс інфляції за січень 2014р. - лютий 2016р. склав:

100,20% х 100,60% х 102,20% х 103,30% х 103,80% х 101,00% х 100,40% х 100,80% х 102,90% х 102,40% х 101,90% х 103,00% х 103,10% х 105,30% х 110,80% х 114,00% х 102,20% х 100,40% х 99,00% х 99,20% х 102,30% х 98,70% х 102,00% х 100,70% х 100,90% х 99,60% = 179, 843%

Отже, інфляційні втрати склали:

44 949,20 х 179, 843% = 35888,79 грн.

Його заробітна плата, згідно п. 7 контракту від 12.08.2013р., що був укладений між ним та ДІП «Дніпродор», складалася з окладу і становила 1 500, 00 грн./місяць.

Таким чином, середньоденний заробіток за два повні місяці (жовтень та листопад 2013р.) складає: 1500 х 2 / 44 (кількість робочих днів) = 68,18 грн.

Отже, станом на 28.03.2016 р. середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати складає: 68,18 х 819 (дні затримки) =55839,42 грн.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що позивач має право на стягнення грошових коштів в рахунок відшкодування витрат на перебування у службових відрядженнях, разом з тим, відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Позовні вимоги ґрунтуються на стягненні з відповідача витрат на відрядження, виплата яких регулюється положеннями статті 121 КЗпП України.

Заявлена позивачем сума невиплачених витрат на відрядження не входить до фонду оплати праці, а про порушення свого права на отримання цих витрат позивачу стало відомо з рішення суду від 12 жовтня 2015 року, отже він пропустив строк на звернення до суду за вирішенням трудового спору, оскільки з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він звернувся лише 31 березня 2016 року.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку відмовляючи у задоволені позову та застосував строки позовної давності.

Разом з тим, районний суд не навів підстав щодо задоволення позову та застосував строки позовної давності.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2016 року змінити в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: