Справа № 639/5605/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 листопада 2017 року Жовтневий районний суд м. Харкова

у складі: головуючого - судді Іванової І.В.,

за участю секретаря Тущенко Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_5 про визнання договору недійсним , витребування майна , суд -

В С Т А Н О В И В:

20.07.2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3,ОСОБА_4 про виселення з квартири АДРЕСА_1 та зняття з реєстрації.

05.09.2016 року ОСОБА_1 надала уточнення до позовної заяви та просила суд ухвалити рішення відповідно до якого визнати відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за вказаної вище адресою та зняти їх з реєстрації.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те,що квартирі АДРЕСА_2 є її приватною власністю, так як належить їй на підставі договору дарування від 07.07.2016 року, укладеного між нею та її родичем ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_6, зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №15353441. Під час укладення вказаного договору дарування ОСОБА_5 повідомив їй , що вказану квартиру він придбав 30.05.2016 року у ОСОБА_7 та на час укладення між ним та останньою договору купівлі-продажу в ній були зареєстровані та постійно мешкали ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які зі слів ОСОБА_7 повинні були звільнити вказану квартиру та знятися із реєстрації за вказаною адресою протягом тижня після укладення договору купівлі-продажу квартири від 30.05.2016 року. Після укладення між нею та ОСОБА_5 договору дарування квартири від 07.07.2016 року вона побажала вселитися в неї, але виявилося, що в квартирі без жодних правових підстав продовжують перебувати відповідачі , які обіцяли виселитися найближчим часом. Як їй відомо, ОСОБА_5 неодноразово вимагав звільнити приміщення квартири АДРЕСА_1 , оскільки вказана квартира необхідна їй та її родині , та вона бажає вселитися в неї з сімєю, але не може до сих пір цього зробити через те,що відповідачі не бажають звільнити приміщення. Добровільно звільнити приміщення відповідачі на час подання позовної заяви не бажали, у звязку з чим вона була змушена звернутися до суду, оскільки своїми діями відповідачі створюють їй перешкоди в користуванні квартирою. 01.09.2016 року відповідачі добровільно звільнили приміщення квартири АДРЕСА_3 , але категорично запевнили, що добровільно зніматися з реєстрації за вказаною адресою не будуть. У звязку з викладеним , зважаючи на той факт, що вона є власником квартири за адресою АДРЕСА_4, в якій зареєстровані відповідачі, що перешкоджає їй у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном , позивач просить усунути перешкоди в користуванні та володінні квартирою та визнати відповідачів такими, що втратили право користування цією квартирою та зняти їх з реєстрації.

16.01.2017 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 надав зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним та витребування майна .

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.01.2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 за зустрічним позовом були обїєднані в одне повадження з первісним позовом ОСОБА_1.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 28.07.2017 року , до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору було залучено ОСОБА_5.

В обґрунтування позову позивач за зустрічним позовом посилається на те, що на початку 2015 року через нестабільну ситуацію в країні , у нього виникло скрутне фінансове становище, через яке він заборгував банку а саме ПАТ «Укрсоцбанк» велику суму грошових коштів. Щоб через борг не втратити свою квартиру АДРЕСА_5 , він за порадою свого друга ОСОБА_8 вирішив переоформити квартиру на його дружина ОСОБА_7. Також вони домовилися , що коли ситуація з банком вирішиться , то квартиру вони переоформлять знову на нього чи на його доньку. 25.02.2015 року він уклав з ОСОБА_7 фіктивний договір купівлі-продажу вищевказаної квартири який був зареєстрований в реєстрі за № 583 та посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_9. Із позовної заяви ОСОБА_1 він дізнався , що вищевказана квартира вже не належить ОСОБА_10, та спробував розібратися з ситуацією, що склалась. З пояснень подружжя ОСОБА_10 він дізнався , що в них , як і в нього виникло скрутне фінансове становище, через яке вони змушені були фіктивно переоформити квартиру на інших людей шляхом укладення договору купівлі-продажу квартири від 30.05.2016 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5. Як зазначає позивач за зустрічним позовом , весь цей час, аж до подання позову ОСОБА_1 він разом із своєю сімєю вільно володів та користувався вищевказаною квартирою та до нього не зверталась жодна особа з вимогою звільнити квартиру. Як пояснив йому ОСОБА_5 , він посварився з сімейством ОСОБА_7 та намагається таким чином помститися їм за образи. Також він пояснив, що не дивлячись на укладення договору дарування з ОСОБА_1, він як і цього залишається фактичним власником квартири, а договір дарування це є спосіб, щоб залякати та впливати на ОСОБА_8. З вищевказаного вбачається, що всі договори за якими була відчужена квартира АДРЕСА_5 , в тому числі і договір дарування квартири від 07.07.2016 року, є фіктивними договорами.

У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_11 первісний позов підтримав у повному обсязі, надав пояснення відповідні вищенаведеному, проти задоволення зустрічного позову заперечував.

У судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_12 , первісний позов не визнала з підстав зазначених у зустрічному позові , зустрічний позов підтримала та просила задовольнити.

Відповідачі за первісним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 у судове засідання не зявилися , були належними чином повідомлені про час та місце розгляду справи шляхом публікації оголошення у пресі,що відповідає вимогам ч. 9 ст. 74 ЦПК України.

Третя особа , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову ОСОБА_5 зустрічний позов ОСОБА_2 вважає не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Суд, вислухав пояснення представників сторін, третьої особи, дослідивши матеріали справи вважає, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 07.07.2016 року ОСОБА_5 подарував ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_6 , яка належала йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири , посвідченого 30.05.2016 року ОСОБА_13 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області.

Таким чином вищевказана квартира належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 07.07.2016 року , укладеного між нею та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_6, зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №15353441. (а.с. 11-12,13-15).

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна, а тому з 07.07.2016 року року право власності ОСОБА_5 на квартиру №85, що знаходиться в м. Харкові , вулиця Полтавський шлях, 155 було припинено у зв'язку з її відчуженням ( даруванням) на користь ОСОБА_1.

Як вбачається з позовної заяви та пояснень у судовому засіданні представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_12, підставами для визнання правочину , який було укладено 07.07.2016 року між ОСОБА_5 та відповідачем у справі ОСОБА_1 , є його фіктивність , що передбачено ст. 234 ЦК України.

Разом з тим , з позовної заяви ОСОБА_14 вбачається, що фіктивним також був укладений між ним та ОСОБА_15 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7 від 25.02.2015 року, оскільки він вирішив переоформити цю квартиру, щоб не втрати її із-за боргу , який утворився перед ПАТ "Укрсоцбанк", а тому правочини , у тому числі і останній , які були укладені після укладення першого, також є фіктивними.

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності, зокрема право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України) та від добросовісного набувача (стаття 388 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав його у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, для застосування цієї норми суд повинен встановити обставини, що майно вибуло з володіння власника або володіння особи, якій воно було передано власником у користування в силу зазначених обставин, а також, що набувач придбав це майно за відплатним договором і що він не знав і не міг знати про те, що майно придбане у особи, яка не мала право його відчужувати.

В пункті 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі - Пленум № 5) роз'яснено, що відповідно до положень частини 1 статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині 1 статті 388 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 388 ЦК України , якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач) , власник має право витребувати це майно від набувача лише у разу, якщо майно: 1) було загублено власником або особою, якій він передав майно у володіння;2) було викрадено у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи , якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, захист порушеного права можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно.

Разом із тим, віндикація як спосіб захисту права власності застосовується, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належним йому майном.

Згідно з пунктом 23 Пленуму № 5 відповідно до статті 387 ЦК України та частини 3 статті 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Згідно ст.215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно п.7 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно п.10 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9, відповідно яких норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Як зазначає позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 уклав фіктивний договір купівлі-продажу вищевказаної квартири з ОСОБА_15, яка не маючи на те законних прав уклала договір купівлі-продажу спірної квартири з ОСОБА_5.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Відповідно п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5 зазначено, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Позивач за зустрічним позовом посилається на фіктивність укладеного 25.02.2015 року договору купівлі-продажу , укладеного між ним та ОСОБА_7, однак не надав жодного доказу в підвердження своїх доводів . Навпаки, як встановлено судом , у вересні 2016 року ОСОБА_2 та інші відповідачі за первісним позовом добровільно звільнили спірне житло. Таким чином ОСОБА_2 фактично визнав право володіння ОСОБА_1 квартирою №85 по вул. Полтавський шлях 155 в м. Харкові.

Оскільки, судом не було встановлено обставин, за якими чинне законодавство України передбачає можливість визнання договору купівлі-продажу квартири від 25.02.2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 недійсним, то суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення зустрічного позову.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів №№ 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право власника житлового будинку, квартири визначені ст. 386 ЦК Українитаст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Як зазначалось вище позивач за первісним позовом ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_8 на підставі договору дарування від 07.07.2016 року , укладеного між нею та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_6, зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №15353441.

Як встановлено судом та не заперечується представником відповідача за первісним позовом , відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у вересні 2016 року добровільно виселилися зі спірної квартири, однак не знялися з реєстрації за адресою АДРЕСА_9.

Своїми діями відповідачі за первісним позовом порушують права ОСОБА_1 як власника спірної квартири, які підлягають захисту у судовому порядку.

Разом з тим, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши до органу реєстрації судове рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, тому вимоги позивача щодо зняття з реєстрації є зайвими.

Керуючись ст. 3, 4, 8, 10, 15, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_10.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним та витребування нерухомого майна відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області протягом 10 днів з дня проголошення, особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Іванова І.В.