УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2017 року при секретарі Мащенко Д.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі подання державного виконавця Кальміуського відділу державної виконавчої служби м.Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2,-

В С Т А Н О В И В:

Державний виконавець Кальміуського відділу державної виконавчої служби м.Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_1 звернулась до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, за ухилення від сплати заборгованості по аліментам на утримання неповнолітньої дитини. Заявлену вимогу державний виконавець обґрунтував тим, що боржник добровільно рішення суду не виконує, на виклики державного виконавця не реагує, суму боргу не сплачує.

З матеріалів подання вбачається, що на виконанні в Кальміуському відділі державної виконавчої служби м.Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області знаходиться виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа № 2-118 від 27.04.2011 року, виданого Іллічівським районним судом м. Маріуполя Донецької області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/4 частини його доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця до досягнення дитиною повноліття, починаючи утримання з 08.12.2010 року. Станом на 01.09.2017 року заборгованість становить 12092,63 грн., яка в добровільному порядку боржником не сплачена.

У судове засідання державний виконавець та ОСОБА_2 не зявилися.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що зазначене подання задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України, питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Згідно п.19 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон), у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Також, згідно п. 8 ч. 3 ст. 18 Закону, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у звязку з виконавчим провадженням.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України» громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої цієї статті. Зокрема пунктом 5 ч. 1 ст. 6 Закону встановлено, що таке обмеження може бути застосоване, якщо громадянин України ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) - до виконання зобовязань.

З наведених норм вбачається, що підставою для обмеження боржника у праві виїзду за кордон є вчинення ним дій, які свідчать про ухилення від виконання рішення суду. З обєктивної сторони «ухилення від виконання зобовязань» це такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків.

За позицією Верховного суду України, яка викладена в його листі від 01.02.2013 року «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України», особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК України, наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання».

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Беручи до уваги вказані розяснення вищої судової інстанції країни та норми законів щодо обовязковості доведення обставин ухилення від виконання рішення суду, судом при розгляді подання державного виконавця встановлено, що в суд не представлено доказів вжиття державним виконавцем всіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів примусового виконання рішення, зокрема, заходів щодо встановлення наявності у боржника рухомого та нерухомого майна, транспортних засобів, зясування можливих місць отримуваних доходів, працедавця боржника, доказів, які б свідчили, що боржник дійсно своїми активними діями ухиляється від сплати суми боргу.

Більше того, до матеріалів подання державного виконавця не представлено доказів направлення боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження рекомендованим листом з повідомленням, як передбачено вимогами статті 28 Закону України «Про виконавче провадження». Отже на даний час взагалі відсутні відомості про обізнаність боржника про наявність виконавчого провадження.

Також суду не надано доказів які б давали підстави вважати, що боржник, виїжджав або має намір виїхати за кордон тимчасово або на постійне місце проживання з метою ухилення від сплати боргу, а також те, що не застосування таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Представлені в обґрунтування подання документи свідчать, що 27 квітня 2011 року Іллічівським районним судом м. Маріуполя Донецької області було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання дочки ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини його доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця до досягнення дитиною повноліття, починаючи утримання з 08.12.2010 року.

Відповідно до копії паспорту серії ВТ № 180133, виданого 25.02.2016 року Іллічівським РВ у м.Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області ОСОБА_5 змінила прізвище на «Затиненко».

Постановою державного виконавця Іллічівського ВДВС Маріупольського МУЮ серії ВП № 26225205 від 29.04.2011 року було відкрито виконавче провадження за виконавчим листом. За інформацією державного виконавця сума заборгованості в розмірі 12092,63 грн., станом на 01.09.2017 року, не погашена. Проте, доказів направлення боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження або вимоги про необхідність зявитися до виконавчої служби з питання сплати боргу за виконавчим документом державним виконавцем суду представлено не було.

Згідно п. 14 ч. 3 ст. 18 Закону, у разі, якщо боржник без поважних причин не зявився за викликом виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу.

Також, суду не представлено документів, підтверджуючих здійснення державним виконавцем заходів, направлених на встановлення доходу боржника, місця його роботи, наявності чи відсутності у банківських установах рахунків на імя ОСОБА_2

Крім того, судом встановлено, що на теперішній час, справа № 2-118/11, за якою видано зазначений виконавчий лист, знаходиться на розгляді в Апеляційному суді Донецької області за апеляційною скаргою відповідача.

Таким чином, матеріали справи не містять будь-яких даних про ухилення або створення перешкод з боку боржника, що давало би обґрунтовані підстави для висновку про ухилення від виконання рішення суду.

Чинне законодавство та міжнародні правові акти гарантують право кожному громадянину вільно виїжджати за межі своєї країни.

Так згідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу N 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК до особистих немайнових прав фізичної особи (кн. друга ЦК), а саме - до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи (гл. 21 кн. другої ЦК). Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.

Враховуючи значимість особистого немайнового права боржника на вільне пересування і виїзд за межі України, а також те, що державний виконавець не представив суду належних і достатніх доказів по справі для доведення факту ухилення від виконання рішення суду та одночасно доказів вжиття виконавцем всіх передбачених примусових заходів виконання рішення, в задоволенні подання державного виконавця Кальміуського відділу ДВС м.Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. 33 Конституції України, ст. 2 Протоколу N 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та вїзд в Україну громадян України», ст. 377-1 ЦПК України суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні подання державного виконавця Кальміуського відділу державної виконавчої служби м.Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя шляхом подачі апеляційної скарги протягом 5 днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 5 днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: ОСОБА_6