Номер провадження: 22-ц/785/7213/17
Номер справи місцевого суду: 509/4555/16-ц
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д. М.
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Черевко П.М.,

при секретарі судового засідання Бахірко А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 січня 2017 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон, за межі України малолітній дитині без згоди батька, -

ВСТАНОВИЛА:

07 грудня 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон, за межі України малолітній дитині без згоди батька (а.с. 3-5).

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені. А саме суд вирішив надати дозвіл на виїзд малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 на в`їзд та виїзд в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької області та територію Республіки Білорусь, Російської Федерації, Німеччини, Польщі, Туреччини, Єгипту, Італії, Угорщини у супроводі ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, як матері дитини без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 строком на три роки (а.с. 28-30).

Не погоджуючись з вказаним рішенням 29 липня 2017 року ОСОБА_2 засобами поштового зв'язку направив до суду апеляційну скаргу. Так апелянт вважає рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 січня 2017 року незаконним, таким, що винесено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а також за неповного з'ясування обставин справи. Зокрема апелянт вказує, що про розгляд справи суд першої інстанції його не повідомляв. Тому, просить скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 січня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі (а.с. 38-39).

Сторони в судове засідання не з'явились, про час та місце проведення судового засідання повідомлялися належним чином. Згідно з ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Положеннями ст. 213 ЦПК України визначено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний суд України в своїй постанові № 14 «Про судове рішення в цивільній справі» від 18 грудня 2009 року пунктом 2 роз'яснив, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Так, відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Ст. 58 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно зі ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими та підтвердженими належними доказами. Зокрема, посилався на те, що позивачка самостійно матеріально утримує та піклується про стан здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток своєї доньки, на відміну від відповідача, а позов обґрунтований тим, що на непідконтрольній Україні території проживають бабуся та дідусь позивачки, у яких в останній час погіршився стан здоров`я через їхній похилий вік, і до яких позивачці необхідно періодично приїжджати та провідувати, що неможливо зробити без нотаріально посвідченої згоди батька дитини, яку неможливо отримати з підстав встановлених обставинами даної справи. Тому суд першої інстанції вирішив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він зроблений без з'ясування всіх обставин справи, належної їх оцінки з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права, що згідно з п.1,2,4 ч.1 ст. 309 ЦК України є підставою для скасування судового рішення та прийняття нового рішення суду по суті заявлених позовних вимог.

Предметом позовних вимог ОСОБА_5 було надання дозволу малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 на в`їзд та виїзд в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької області та територію Республіки Білорусь, Російської Федерації, Німеччини, Польщі, Туреччини, Єгипту, Італії, Угорщини у супроводіОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, як матері дитини без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 строком на три роки. Відносно цього колегія суддів зауважує, що дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька не позбавленого батьківських прав надається кожного разу окремо (тобто на кожен виїзд), при цьому в дозволі зазначається країна, місце перебування та строк, на який дитина буде знаходитись за кордоном. В іншому випадку дозвіл позбавляє батька дитини брати участь у вихованні та можливості спілкування і є незаконним. Виходячи з цього суд першої інстанції в порядку ст. 130 ЦПК України повинен був уточнити предмет позовних вимог, проте, як вбачається з матеріалів справи, цього не було зроблено.

Підставами позову заявлено те, що у позивачки з відповідачем розпочався процес розлучення, жодних стосунків із відповідачем вона не підтримує, будь-якої участі у вихованні дитини відповідач не приймає, а його місцезнаходження їй невідомо. Доказами вказаних обставин, на думку позивачки, були додатки до позову, які складались з ксерокопії паспортів, ІПН сторін, копії довідки від 15 грудня 2015 року № про взяття на облік внурішньо переміщеної особи, відповідно до якої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2, м. Луганськ фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 та супроводжує малолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, а також копія свідоцтва про народження дитини (а.с. 6-16).

Як вбачається з матеріалів справи між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений шлюб Артемівським ВДРАЦС Реєстраційної служби Луганського МУЮ у Луганській області 12 березня 2011 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 виданого повторно 10 квітня 2015 року ВДРАЦС Реєстраційної служби Чернігівського МУЮ (а.с. 7), в якому у сторін народилася донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 07 липня 2011 року (а.с.8).

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Між тим, надаючи дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди за межі України малолітньої, суд не врахував, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, чим фактично позбавив батька можливості брати участь у вихованні доньки та можливості спілкування з нею.

Згідно з ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Як вказується в ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Ст. 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами).

Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Таким чином, чинним законодавством України встановлено вимоги щодо такого роду дозволу - зазначення держави прямування та відповідного часового проміжку. Згідно зі ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Виходячи з системного аналізу вказаних норм та сенсу встановленого порядку слід зробити висновок, що чинним законодавством України, зокрема ст. 124 Конституції України, передбачена можливість вирішувати спори у судовому порядку, в тому числі, щодо надання дозволу на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

В п. 5.1.1 Наказу СБУ від 22.01.2015 р. № 27ог «Про затвердження тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення Донецької та Луганської областей» вказано, що виїзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою КМУ від 27.01.1995 р. № 57. Згідно з п. 5.1.2 Тимчасового Порядку виїзд з неконтрольованої території громадян України, які не досягли 16-річного віку здійснюється за умови пред'явлення свідоцтва про народження дитини, будь-якого документа, визначеного ст. 5 Закону України «Про громадянство України» або ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» особи (осіб) у супроводі якої (яких) громадян України, які не досягли 16-річного віку виїжджають з неконтрольованої території та дозволом фізичної особи.

У підп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що суд першої інстанції в своєму рішенні зазначив, що позивачка з відповідачем, який постійно проживає в Луганській області, в с. Успенка, і не приймає участі у вихованні та утриманні своєї доньки, вона знаходиться у стані розлучення і жодних стосунків з ним не підтримує, що ускладнює виїзд та в`їзд їхньої малолітньої доньки за межі України без нотаріально посвідченого дозволу батька. При чому, позивачка самостійно матеріально утримує та піклується про стан здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток своєї доньки, на відміну від відповідача, а позов обґрунтований тим, що на непідконтрольній Україні території проживають бабуся та дідусь позивачки, у яких в останній час погіршився стан здоров`я через їхній похилий вік, і до яких позивачці необхідно періодично приїжджати та провідувати, що неможливо зробити без нотаріально посвідченої згоди батька дитини, яку неможливо отримати з підстав описаних вище. Проте, як вбачається з матеріалів справи, жодним належним доказом вказане не підтверджується, а справа вирішена в одне судове засідання без явки сторін. Як свідчать матеріали справи 13 січня 2017 року від позивачки надійшла заява, яка зареєстрована канцелярією суду за номером 182 від 13 лютого 2017 року про те, що свої вимоги вона підтримує в повному обсязі та просить слухати справу за її відсутності (а.с. 22).

З матеріалів справи також вбачається, що позивачка звертаючись до суду, посилалась на те, що місце знаходження відповідача їй невідоме та в своєму позові зазначила адресу відповідача: АДРЕСА_2. Разом з тим, жодна кореспонденція на вказану адресу чи на будь-яку іншу адресу, адресовану відповідачу судом першої інстанції не направлялася. Разом з тим, в матеріалах справи, міститься заява відповідача ОСОБА_2, справжність якої він оспорює, в якій вказано, що проти задоволення позову він не заперечує та просить слухати справу за його відсутності. Реєстрація вказаної заяви через канцелярію суду відсутня(а.с. 23). При цьому відповідачем до своєї апеляційної скарги було додано висновок інспектора ЧВП ГУНП в Чернігівській області від 30 грудня 2015 року по заяві ОСОБА_2 про встановлення місця мешкання його дружини ОСОБА_3 та доньки ОСОБА_4, які зникли 12 листопада 2015 року. Крім того, в процесі розгляду даної справи від Овідіопольського відділу поліції ГУНП в Одеській області до суду надійшов запит про надання оригіналу оскаржуваного рішення суду, а також оригіналу письмової заяви ОСОБА_2, в зв'язку з тим, що на розгляді Овідіопольського ВП знаходиться звернення гр. ОСОБА_2 щодо вчинення на його думку кримінального правопорушення (отримання рішення суду шахрайським шляхом).

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, то колегія суддів на підставі п.1,3,4 ст.ст. 309 ЦПК України скасовує прийняте рішення суду першої інстанції та відмовляє в задоволенні позовних вимоги. При цьому, оскільки рішення суду скасовується, окрема ухвала не приймається, оскільки допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права були підставою для скасування рішення суду (ст. 211 ЦПК України).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 січня 2017 року - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон, за межі України малолітній дитині без згоди батька- відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко

07.11.2017 року м. Одеса