Придніпровський районний суд м.Черкаси
РІШЕННЯ
Номер провадження2/711/137/17
06 березня 2017 року
Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого судді Позарецької С.М.,
при секретарі Семиволос І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
11.03.2014 позичальник, ОСОБА_2 помер, що підтверджується даними свідоцтва про смерть від 14.03.2014.
Також вказує, що у разі смерті фізичної особи, боржника за зобовязанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обовязки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємців; таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржників за зобовязанням.
Виходячи із вищенаведеного, спадкоємці ОСОБА_2 мали право подати заяву про прийняття або про відмову від спадщини у строк з 14.03.2014 по 14.09.2014.
Крім того, на виконання вимог норм закону, позивачем 21.06.2016 була направлена претензія кредитора до Другої Черкаської державної нотаріальної контори.
03.07.2016 позивачем отримано відповідь з Другої Черкаської державної нотаріальної контори, в якій зазначалось, що спадкоємці померлого ОСОБА_2 із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались та спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена на підставі претензії ПАТ КБ «Приватбанк».
Таким чином, відповідач прийняв спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобовязання померлого позичальника. Спадкування обовязків відбулося, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, так як відповідач не відмовився від спадщини у передбачені цивільним законодавством строки, а саме: 6 місяців від дня відкриття спадщини.
При цьому, позивач зазначає, що згідно з ч. 3 ст. 1296 ЦК України - відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
02.08.2016 до спадкоємця ОСОБА_1 було направлено лист-претензію, згідно якого позивач предявив свої вимоги, але ніяких дій не було виконано.
Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором № б/н від 11.08.2010 становить 8173,52 грн., яка складається з: 8010,12 грн. - заборгованість за кредитом; 163,40 грн. - заборгованість за відсотками.
Таким чином, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 11.08.2010 у розмірі 8173,52 грн. та судовий збір у розмірі 1378,00 грн.
В судове засідання представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» за дорученням ОСОБА_3 не зявився. До початку судового засідання подав заяву з проханням проводити судове засідання без його участі, повністю підтримав заявлені вимоги і просив їх задовольнити в повному обсязі. Не заперечував проти проведення заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечувала проти заявлених позовних вимог та просила відмовити у повному обсязі. Також вказала, що вона коштів у банку не отримувала і не знала про існування кредиту, який брав її покійний чоловік. Крім того, пояснила, що на виконання претензії банку вона жодні кошти на погашення заборгованостьі не вносила, хоча про смерть чоловіка повідомила працівникам банку приблизно через три місяці після його смерті. Також пояснила, що квартира, в якій вона з позичальником проживали разом і на даний час вона проживає між ними приватизована. Вважає, що вона нічого сплачувати банку не повинна і не буде цього робити.
Заслухавши доводи відповідача, враховуючи думку представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, обєктивного та всебічного дослідження, суд приходить до наступного:
встановлено, що кредитний договір складається із заяви позичальника ОСОБА_2 від 11.08.2010, Памятки клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг і ОСОБА_4.
Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг.
ОСОБА_2 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами ОСОБА_4 складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.
ОСОБА_4 нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами ОСОБА_4», з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою».
ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобовязання виконав в повному обсязі, а саме, - надав ОСОБА_2 кредит у розмірі, встановленому договором, а боржник не надавав своєчасно до банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором. При цьому, в судовому засіданні відповідач не заперечував проти такого розрахунку і не спростував його.
Крім того, встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 27.09.1975р. перебували у шлюбі, відповідно до даних свідоцтва про укладення шлюбу №283836 від 27.09.1975р., актовий запис №21. На день смерті ОСОБА_5 вони разом проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.
11.03.2014 позичальник ОСОБА_2 помер, що підтверджується даними свідоцтва про смерть (ОСОБА_6 І-СР №230339).
З наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором № б/н від 11.08.2010 вбачається, що станом на дату смерті заборгованість позичальника перед банком становить 8173,52 грн., яка складається з: 8010,12 грн. - заборгованість за кредитом, 163,40 грн. - заборгованість за відсотками.
ОСОБА_4 направлялися письмові вимоги відповідачеві щодо необхідності сплатити виниклу заборгованість, але вони ним виконані не були.
Як вбачається з листа нотаріуса Другої Черкаської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 від 24.06.2016 за № 1322/02-14, після смерті ОСОБА_2 ніхто із спадкоємців не звертався, свідоцтва про право на спадщину не видавалися. Крім того, 20.06.2014 заведена спадкова справа за № 272/14 на підставі претензії ПАТ КБ «Приватбанк».
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).
Згідно із ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Крім того, за приписами ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Таким чином, з даних паспорту відповідача ОСОБА_1 (Серія НЕ № 158898) та паспорту померлого ОСОБА_2 (Серія НЕ № 158899) вбачається, що вони зареєстровані за однією адресою: квартира № 367, по вул. Гагаріна, буд. № 55 у м. Черкаси, а тому, у даному випадку спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, слід вважати ОСОБА_1 - його дружину. Крім того, проти таких обставин не заперечував відповідач і в судовому засіданні, повідомивши також, що вказана квартира належить їм на праві власності в порядку приватизації, але на даний час ОСОБА_1 не оформила спадщину після смерті чоловіка. Між тим, вона від спадщини не відмовлялася.
Згідно із ч.2 ст. 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.
Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги (ч. 3 ст. 1281 ЦК України).
Відповідно до ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям в натурі.
Згідно з абз. 2 п. 36 Постанови Пленуму ВССУ № від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», з урахуванням положення статті 1282 ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому, спадкоємці несуть зобов'язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальником за життя. Інші нараховані зобов'язання фактично не пов'язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями.
Згідно з п. 2.1. глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012, нотаріус за місцем відкриття спадщини в строк, встановлений статтею 1281 Цивільного кодексу України, приймає претензії від кредиторів спадкодавця. Претензії мають бути заявлені у письмовій формі і прийняті незалежно від строку настання права вимоги. Про претензію, що надійшла, нотаріус доводить до відома спадкоємців, які прийняли спадщину, або виконавця заповіту.
Таким чином, банком пред'явлено вимогу до спадкоємців позичальника з дотриманням строку, встановленого ч. 2 ст. 1281 ЦК України.
Проте, станом на день подання позову зобов'язання за кредитним договором спадкодавця відповідачем не виконано.
Як передбачено ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).
Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59 ЦПК України).
Як передбачено ст. 627 ЦК України (в ред., що діяла на час виниклих правовідносин), відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Загальні положення про договір визначені розділом ІІ гл.52 Цивільного Кодексу України.
Згідно з положеннями ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.
Відповідно до ст. 608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю боржника, у випадку, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою.
Згідно із ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), що визначено ст. 610 ЦК України. Відповідно до положень ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки встановлені договором або законом.
Як передбачено ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.
Згідно зі ст. 1219 ЦК України до складу спадщини не входять тільки ті права та обов'язки, які нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, що кореспондується, зокрема, з правовою позицією, зазначеною в постанові Верховного Суду України № 6-67цс13 від 04.09.2013.
На основі повно і всебічно зясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог у повному обсязі.
За таких обставин, ОСОБА_1 повинна виконати зобов'язання спадкодавця за кредитним договором № б/н від 11.08.2010 в межах вартості успадкованого майна за правом вимоги банку, як кредитора, оскільки вона є спадкоємцем ОСОБА_2.
Також, на підставі ст. 88 ЦПК України та Закону України Про судовий збір стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» слід стягнути, сплачений судовий збір в розмірі 1378,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № BOOO6B15R2 від 26.10.2016.
На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, ст.ст. 15, 16, 526, 527, 530, 608, 627, 1048, 1054, 1216-1219, 1268, 1281, 1282 ЦК України, Законом України Про судовий збір, Постановою Пленуму ВССУ № від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», ст.ст. 3, 4, 11, 57-61, 79, 88, 209, 212-223 ЦПК України, суд, -
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за договором №б/н від 11.08.2010р.: борг по кредиту 8010грн. 12коп., борг за відсотками за користування кредитом 163грн. 40коп., а також судовий збір в розмірі 1378грн. 00коп., а всього - 9551грн. 52коп.
На рішення може бути подано апеляційну скаргу через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.