_____________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/8317/16-ц
Провадження № 2/520/2479/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2017 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря - Баранової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

15.07.2016 року позивач звернувся до суду з позовом, який в подальшому було уточнено та просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 від 02 листопада 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Черненком І.П., зареєстрований в реєстрі за № 2232 (витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 28567022 від 02.11.2011 року; № у Спадковому реєстрі - 51933171

Свої вимоги мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_5, що за життя склала заповіт, яким: квартиру під АДРЕСА_5 заповіла ОСОБА_8; квартиру під АДРЕСА_6 заповіла ОСОБА_3; квартиру під АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_2; садовий будинок с надвірними спорудами під АДРЕСА_7 заповіла ОСОБА_4.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджував, що ОСОБА_5 на момент вчинення правочину перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними, а також на те, що вона не мала права розпоряджатисяспірним майном, оскільки продала йому на підставі договору купівлі-продажу від 13 червня 2007 року, який був визнаний дійсним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10.09.2007 року.

У зв'язку з чим позивач вважає, що заповіт, складений його тіткою, повинен бути визнаний недійсним, а він повинен успадкувати майно померлої, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_9 у судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві з урахуванням уточнень.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_10 та представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_11 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, вказуючи на його безпідставність та не порушення будь-яких прав позивача вказаним заповітом.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в матеріалах справи міститься заява, подана його представником ОСОБА_11 про слухання справи без його участі.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_5, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції було складено актовий запис № 13339, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_1

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на: садовий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_8, який належав їх на підставі договору купівлі-продажу посвідченого 26 грудня 2003 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Чередниченко Г.А., реєстр. № 5-3820; квартири АДРЕСА_1, яка належала їй на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна № 257/98 від 13 лютого 1998 року; квартири АДРЕСА_2, яка належала їй на підставі Договору купівлі-продажу посвідченого 27 вересня 2002 року державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Алєксєєвою О.В., реєстр. № 4-4591; квартири АДРЕСА_5 яка належала їй на підставі Договору купівлі-продажу квартири посвідченого 15 листопада 2006 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Зезик А.В., реєстр. № 4510; 173/1000 частини квартири АДРЕСА_10 яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав після смерті матері ОСОБА_16 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року та належала їй на підставі Договору дарування посвідченого 14 листопада 2006 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сорокою Л.З.

За період життя, а саме 02 листопада 2011 року ОСОБА_5 склала заповіт, згідно якого: квартиру під АДРЕСА_5 заповіла ОСОБА_8; квартиру під АДРЕСА_6 заповіла ОСОБА_3; квартиру під АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_2; садовий будинок с надвірними спорудами під АДРЕСА_7 заповіла ОСОБА_4.

Зазначений правочин було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за № 2232.

Як вбачається з матеріалів справи, у встановлений законом строк ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 звернулись з відповідними заявами про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, в результаті чого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тітаренко Ольгою Сергіївною було заведено спадкову справу №4/2016 року, копія якої наявна в матеріалах справи.

З вказаної спадкової справи вбачається, що 30 червня 2016 року позивач ОСОБА_1, який є племінником померлої по батьківській лінії, звернувся до Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Тітаренко О.С. із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_5, про що 16 червня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Масалов В.В. було посвідчено відповідну заяву.

Позивач на підставі ст..225 ЦК України просив визнати заповіт недійсним, оскільки вважає, що під час його складання ОСОБА_5 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати.

Відповідно до ст. 1216, 1217 та 1220 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) та здійснюється за заповітом, або за законом та відкривається внаслідок смерті цієї особи.

Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Зі змісту заповіту від 02 листопада 2011 року вбачається, що ОСОБА_5 власноручно написала: «цей заповіт складений з моїх слів, мною прочитаний вголос і підписано особисто», під чим і поставила свій підпис.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 на підставі ст. 1234 ЦК України використала своє право на заповіт і згідно ст. 1235 ЦК України призначила спадкоємцями свого майна ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Відповідно до статей 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Згідно статті 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Отже, оскільки заповіт є, перш за все, юридичною угодою, тому всі правила чинного законодавства, які стосуються питання недійсності угод, в однаковому ступеню відносяться й до заповіту. Заповіт як угода, яка проявляє волю заповідача щодо розпорядження належним йому майном після його смерті, вимагає посвідчення дійсності волевиявлення й тотожності волі заповідача і змісту заповіту, тому закон пред'являє до заповіту підвищені вимоги в дотриманні умов укладання заповіту.

Заповіт, як вид одностороннього правочину (дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину, серед яких, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ст. 202, ч.2 ст. 203 ЦК України).

За змістом ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

За правилом ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Цивільний кодекс України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Як передбачено ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, позивачем, у порушення вимог ст. 60 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів того, що оскаржуваний заповіт порушує його законні права та інтереси, оскільки, як встановлено у судовому засіданні, ОСОБА_1 не є належним позивачем у даній справі, так як з копії спадкової справи № 4/2016 вбачається, що батько позивача ОСОБА_20 виявив своє бажання щодо прийняття спадщини за законом після смерті його сестри ОСОБА_5.

Тобто ОСОБА_20 відноситься до другої черги на право спадкування за законом, у відповідності до ст. 1262 ЦК України.

Позивач ОСОБА_1, в свою чергу, є сином ОСОБА_20, та відповідно племінником ОСОБА_5, а від так відноситься до п'ятої черги спадкоємців.

Статтею 1258 ЦК України чітко передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Таким чином суд вважає, що позивач не наділений правом на звернення до суду з даним позовом, оскільки навіть в разі визнання заповіту недійсним, першочергове право на спадкування за законом мав би його батько ОСОБА_20.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Крім того відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Також відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, на теперішній час залишилось незрозумілим, яке саме порушене право захищає позивач, звернувшись до суду з даним позовом, а від так у задоволенні позову слід відмовити через його необґрунтованість та безпідставність.

Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Що стосується тверджень позивача відносно того, що ОСОБА_5 не мала права розпоряджатися майном, оскільки раніше продала вказане майно йому, суд зазначає наступне.

Дійсно з матеріалів справи вбачається, що рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 10 вересня 2007 року, у справі № 2-4927/2007, було визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 квартири АДРЕСА_3, квартири АДРЕСА_4, садовий будинок з надвірними спорудами, який розташований за адресою АДРЕСА_9 укладений між 13 червня 2007 року між ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_5, з іншої сторони у простій письмовій формі.

Проте, рішенням Колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 26.07.2016 року було частково задоволені апеляційні скарги ОСОБА_8, ОСОБА_4, в результаті чого рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2007 року було скасовано, прийнято нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання дійсним договору купівлі-продажу - відмовлено.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною 2 ст. 3 ЦПК України зазначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

З матеріалів справи не вбачається порушення прав чи інтересів позивача - ОСОБА_1.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню.

У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено

У зв'язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати відшкодування не підлягають.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 225, 1216, 1217, 1220, 1223, 1233-1235, 1247, 1265 ЦК України. ст. ст. 3, 4, 10, 11, 58-61, 88, 145, 209, 212-215, 218 ЦПК України , суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення через Київський районний суд м. Одеси.

Суддя Куриленко О. М.