Справа № 127/1904/17 Провадження № 22-ц/772/2921/2017Головуючий в суді першої інстанції Король О. П.
Категорія 52Доповідач Сопрун В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого Сопруна В.В.,

суддів: Медяного В.М., Матківської М.В.,

за участю секретаря: Кирилюк Л.М.,

за участю сторін: позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Служби у справах дітей Вінницької міської ради про позбавлення батьківських прав,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 жовтня 2017 року, -

в с т а н о в и л а :

В січні 2017 року ОСОБА_2 звернулась у суд з позовом до ОСОБА_4, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Служби у справах дітей Вінницької міської ради про позбавлення батьківських прав, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з 29 серпня 1999 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

У шлюбі народились двоє синів: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 вересня 2015 року шлюб між сторонами розірвано.

Після розірвання шлюбу діти залишились проживати разом із матір'ю та повністю знаходяться на її утриманні. Відповідач з дітьми взагалі не спілкується, не цікавиться їх життям та здоров'ям. Діти дуже образились на батька та виявили бажання позбавити його батьківських прав, що і стало підставою для звернення до суду з позовом.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 жовтня 2017 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішенням, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обставини стосовно свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків.

Стаття 10 ЦПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказами являються будь-які фактичні дані, які встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено, з 29 серпня 1999 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

У шлюбі народились двоє синів: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28.09.2015 року шлюб розірвано.

Після розірвання шлюбу діти залишились проживати разом із матір'ю та повністю знаходяться на її утриманні. Відповідач після розірвання шлюбу не спілкується з дітьми, не цікавиться їх життям та здоров'ям.

З цього приводу діти образились на батька та підтримують матір у її намірі позбавити відповідача батьківських прав.

Згідно з характеристикою, виданою Загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів №31 Вінницької міської ради, батько учня 11-А класу ОСОБА_7, 2000 року народження, участі у вихованні сина не бере. Протягом навчання в школі він жодного разу не був на батьківських зборах, не цікавився життям, навчанням, успіхами своєї дитини.

Відповідно до характеристики, виданою Загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів №31 Вінницької міської ради, батько учня 8-В классу ОСОБА_8, 2002 року народження, в школу не з'являється, досягненнями свого сина не цікавиться.

З довідки №42970/07-35/26 від 21.11.2016 року, виданої Центральним відділом ДВС м. Вінниці Головного територіального управління юстиції Міністерства юстиції України вбачається, що ОСОБА_2 дійсно не отримувала аліменти з ОСОБА_4 у період з 07.12.2015 року по 18.11.2016 року, а згідно з довідкою Центрального відділу ДВС м. Вінниця від 11.08.2017 року заборгованість зі сплати аліментів станом на 31.07.2017 року складає 34296,94 грн.

Згідно з висновком Служби у справах дітей Вінницької міської ради № 01-00-011-10830 від 14.03.2017 року доцільно позбавити батьківських прав ОСОБА_4 щодо дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ст. 12 вказаного Закону, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов'язаний піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов'язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України).

Відповідно до ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно із ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Згідно із ст. 3 «Конвенції про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 2 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведенні винної поведінки когось з батьків або їх обох з врахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Як вбачається з матеріалів справи у ОСОБА_4 має місце заборгованість по сплаті аліментів на користь позивача на утримання синів.

При цьому правовим обґрунтуванням заявленого позову є пункт 2 частини 1 статті 164 СК України, зокрема ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей.

Факт стягнення з ОСОБА_4 на користь позивача аліментів на утримання дітей не може свідчити про свідоме ухилення ним від виконання батьківських обов'язків по утриманню синів, оскільки таке є одним із способів захисту прав дітей на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дітям належного утримання.

Крім того, як встановлено судом першої інстанції за період з відкриття провадження у даній справі відповідач періодично став сплачувати аліменти на утримання дітей: 11.04.2017 року - 510 грн., 19.04.2017 року - 310 грн., 04.05.2017 року - 410 грн., 25.07.2017 року - 310 грн., 31.08.2017 року - 410 грн., але ці перекази не отримані стягувачем аліментів ОСОБА_2, яка в судовому засіданні пояснила, що аліменти відповідач сплачував на її домашню адресу, тоді як в матеріалах виконавчого провадження у Центральному відділі ДВС м. Вінниця міститься її заява про переказ коштів з аліментів на її банківський рахунок, про що відповідач - платник аліментів мав можливість дізнатись, якби з»являвся у відділ ДВС.

Зокрема, в матеріалах справи міститься рішення виконкому Вінницької міської ради від 29.06.2017 року №1554 (а.с.105) згідно з якого, визначено порядок участі ОСОБА_4 у вихованні дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8: щосуботи з 10 год. до 12 год. з урахуванням бажання дітей.

Отже, вище зазначене рішення свідчить про той факт, що відповідач ОСОБА_4 не ухиляється від виховання дітей, а діти не бажають спілкуватись з ними.

На засіданні комісії Служби у справах дітей Виконавчого комітету Вінницької міської ради ОСОБА_4 пояснював, що любить своїх дітей і бажає їх виховувати (а.с.58-59).

Висновок Служби у справах дітей Вінницької міської ради № 01-00-011-10830 від 14.03.2017 року про позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 щодо дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, є помилковим і передчасним, оскільки позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Служба у справах дітей повинна була б провести профілактичну роботу у формі бесід ОСОБА_4, виявити вину в його діях, щодо свідомого нехтування ним своїх обовязків у вихованні дітей і тільки після цього надавати висновок.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, врахував пояснення сторін у справі, а також виходячи з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем виключних підстав, з якими закон пов'язує можливість позбавлення батьківських прав.

Інші доводи апеляційної скарги безпідставні та не заслуговують на увагу.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону та матеріалам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: підпис Сопрун В.В.

Судді: підписи Медяний В.М.

Матківська М.В.

Згідно з оригіналом: Сопрун В.В.