Кегичівський районний суд Харківської області
Справа № 624/606/16-ц
№ провадження 2/624/16/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

смт. Кегичівка 18 вересня 2017 року

Кегичівський районний суд Харківської області в особі головуючої судді Куст Н.М., за участю секретаря Проскурні Л.М., позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, представника відповідача Столбцова В.І., у залі суду, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до приватного сільськогосподарського підприємства імені Щорса (далі - ПСП ім. Щорса) про визнання договору оренди землі недійсним та витребування земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача просить визнати недійсним договір оренди землі №125 від 01 лютого 2007 року, зареєстрований у Кегичівському відділі Харківської філії ДП Центр ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 01 лютого 2008 року за №79, укладений між ОСОБА_1 та приватним сільськогосподарським підприємством імені Щорса; зобов'язати приватне сільськогосподарське підприємство імені Щорса повернути ОСОБА_1 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,3480 га, кадастровий НОМЕР_3, яка розташована на території Павлівської сільської ради Кегичівського району Харківської області, що належить ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №151; стягнути з відповідача судові витрати по справі.

Згідно з позовом, позивач є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,3480 га, кадастровий НОМЕР_2, яка розташована на території Павлівської сільської ради Кегичівського району Харківської області, згідно державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_4, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №151, виданого Павлівською сільською радою Кегичівського району Харківської області.

Цінним листом від 26 травня 2016 року позивачем була подана вимога до ПСП ім. Щорса щодо правових підстав використання підприємством належної йому земельної ділянки.

Його вимогу відповідач не розглядав, цінний лист повернуто поштою, в зв'язку зі спливом терміну зберігання поштової кореспонденції.

Також позивачем була подана заява до відділу Держгеокадастру у Кегичівському районі Харківської області щодо існування правового обтяження на його земельну ділянку у Державному реєстрі земель, засноване на договорі оренди землі, який діяв відповідно до наказу Держкомзему «Про затвердження Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель» від 02 липня 2003 року №174 - держателя цього реєстру.

Листом від 17 червня 2016 року відділом Держкомзему була надана позивачеві копія договору оренди землі №125 від 01 лютого 2007 року, зареєстрованого у Кегичівському відділі Харківської філії ДП Центр ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 01 лютого 2008 року за №79. Ознайомившись з договором, позивач дізналась, що його та додатки до нього вона не підписувала і з її сторони не було волевиявлення на укладання цього правочину.

Позивач вважає, що та обставина, що договір оренди землі, на підставі якого відповідач користується належною їй земельною ділянкою, не підписаний нею, свідчить про відсутність її наміру укладати цей договір, укладення договору не відповідало її волі, укладати вказаний договір вона не бажала, що порушує її права, як власника.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на ч.3 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України, ч.1 ст. 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), відповідно до яких волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Договір оренди землі підлягає державній реєстрації та є укладеним з моменту його державної реєстрації.

Таким чином, з огляду на те, що державна реєстрація спірного договору відбулась 01 лютого 2008 року, він є укладеним, а отже, оспорюваним та за рішенням суду може бути визнаний недійсним.

У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали.

Повідомили, що позивач дійсно не підписувала оскаржуваного договору оренди землі та додатків до нього, волевиявлення з її боку на укладення оскаржуваного договору не було, довіреності нікому не надавала, дійсно отримувала орендну плату, претензії до відповідача з'явилися після того, як вона дізналася про те, що є такий договір після отримання листа відділу Держкомзему у червні 2016 року, але його не підписувала. З висновком судово-почеркознавчої експертизи погодилися, позов просили задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив, як письмово, так і в судовому засіданні, обґрунтовуючи своє заперечення тим, що, як на його думку, зазначений позов є проявом рейдерської атаки на господарство, організованої недобросовісним конкурентом.

Щодо підроблення підпису зазначає, що ця обставина є повністю вигаданою та не відповідає дійсності. Усі такі договори передавались орендодавцям і повертались уже підписані. Приймаючи підписані документи відповідач розраховував на порядність орендодавців. Якщо в якомусь випадку підпис ставився іншою особою, відповідач не міг цього знати, отже його було обмануто. Про існування довіреності від імені позивача йому не відомо.

При обґрунтуванні позовних вимог позивачем зазначено, що посилання позивача не необізнаність про існування договору та цих відносин не відповідає дійсності, оскільки позивач має не копію, а один з рівноцінних примірників оспореного договору.

Протягом усього строку дії договору позивач щорічно звертався до відповідача з письмовими заявами, в яких безпосередньо посилався на цю угоду. При цьому прохаючи про видачу саме орендної плати він щоразу прямо зазначав: «Згідно договору, укладеного на 15 років».

Із самого початку відносин (з 1997 року) позивач регулярно отримує орендну плату. Це не просто якась неконкретна плата за незрозуміле використання, а саме орендна плата, що підтверджується підписаними позивачем видатковими касовими ордерами, іншими платіжними документами; плата отримувалась неодноразово, а систематично, протягом тривалого часу, майже 10 років; вона виплачувалась в обумовлені сторонами і передбачені договором розмірі та строки; кошти нараховувались з урахуванням індексації, що також представник відповідача вважає ознакою саме орендної плати.

Як на його думку, все це свідчить про наявність стабільних та тривалих правовідносин, а, отже, і їх підстави - самого договору. Про все це позивач не міг не знати, оскільки сам був безпосереднім учасником зазначених дій.

На підтвердження, начебто, необізнаності позивача про наявність договору до позову додано віддруковані від його імені копії звернень до ПСП та відділу Держгеокадастру щодо підстав використання земельної ділянки та надання копії договору. Насправді ці документи не доводять цієї обставини, як із наведених вище причин так і з наступного: вони подані майже наприкінці строку дії договору і перед зверненням до суду, що свідчить про намагання штучно створити докази обізнаності. У копії свого листа саме до ПСП ім. Щорса, звертаючись саме до нього, а не до когось іншого, позивач фактично підтверджує свою обізнаність про наявність орендних відносин саме з відповідачем.

Крім того, представник відповідача, посилаючись на ст.ст. 256-257, ч.1 ст. 261 ЦК України, зазначає про пропущення позивачем строку позовної давності для звернення до суду.

Оскільки предметом позову є недійсність самого правочину, а не виконання по ньому зобов'язання, сплив строку дії договору не впливає на початок перебігу позовної давності, в зв'язку з чим, просить застосувати щодо цього позову строк позовної давності.

Крім того, представник відповідача не погоджується з висновком судово-почеркознавчої експертизи, заперечив проти визнання її належним доказом, вважає, що договір підписав хтось із членів сім'ї позивача. У задоволенні позову просить відмовити.

Свідок ОСОБА_4, який працює в ПСП ім. Щорса керуючим відділку, показав, що орендна плата позивачеві виплачувалася в строк і в повному обсязі, за винятком відрахувань на податок, претензії по виплаті орендної плати були, але велася роз'яснювальна робота щодо того, що з орендної плати утримувались податки. Вказує, що договір підписав чоловік, орендну плату ОСОБА_1 отримувала разом з ним, вона працювала в господарстві у 2014 році, займалася видачею орендної плати.

У судовому засіданні досліджені: копія договору оренди землі №125 від 01 лютого 2007 року з додатками (а.с.4-6); копія листа відділу Держгеокадастру у Кегичівському районі Харківської області від 17 червня 2016 року №31-20.22-0.3-1151/2-16 на ім'я ОСОБА_1 про надання копії договору оренди землі (а.с.7); копія заяви ОСОБА_1 відділу Держгеокадастру у Кегичівському районі Харківської області від 02 червня 2016 року про надання копії договору оренди землі (а.с.8); копія листа-вимоги ОСОБА_1 директору ПСП ім. Щорса від 26 травня 2016 року про повідомлення про підстави користування належною земельною ділянкою та надання копій відповідних документів з додатками (а.с.9-11); копія державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_4 (а.с.12); копія паспорта та ІПН ОСОБА_1 (а.с.13); довідка Павлівської сільської ради Кегичівського району Харківської області від 31 жовтня 2016 року №562/02-29 про склад сім'ї ОСОБА_1 станом на 01 лютого 2007 року (а.с.46); копії відомостей про виплату орендної плати ОСОБА_1 за 2014-2016 роки (а.с.54-106); висновок судово-почеркознавчої експертизи №9316/11455 від 30 червня 2017 року (а.с.186-208) тощо.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

Дані правовідносини регулюються ЦК України, ЗК України, Законом «Про оренду землі» (далі-Закон) та відповідними підзаконними актами.

В ч.1 ст.14 Закону передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі.

Згідно з положеннями ч. 2 ст.207 ЦК, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами. За змістом ч.1 ст.210 ЦК України та ч.1 ст.20 Закону, договір оренди землі підлягає державній реєстрації, після чого він відповідно до ст.18 Закону набирає чинності.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Отже, підпис є обов'язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення, які повинні бути взаємними та двосторонніми. Наявність підписів підтверджує наміри учасників правочину і є доказом їх волевиявлення.

Без волевиявлення сторони неможливе вчинення договору, що узгоджується зі свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України.

Своє волевиявлення на укладення договору, учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов відповідного договору, складання та скріплення підписом письмового документу.

Під час судового розгляду справи, за клопотанням сторони позивача, ухвалою суду від 01 листопада 2016 року призначено почеркознавчу експертизу, згідно з висновком якої від 30 червня 2017 року №9316/11455, підписи від імені ОСОБА_1 у двох примірниках договору оренди землі від 01 лютого 2007 року №125, зареєстрованому у Кегичівському відділі Харківської філії ДП Центр ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 01 лютого 2008 року за №79, на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,3480 га, кадастровий НОМЕР_2, яка розташована на території Павлівської сільської ради Кегичівського району Харківської області, та в актах приймання-передачі та визначення меж земельної ділянки в натурі, що є додатками до цього договору, виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не ОСОБА_1.

Оскільки належних та допустимих доказів, які б свідчили про волевиявлення позивача на укладення спірного договору представник відповідача суду не надав, а висновок судової почеркознавчої експертизи свідчить про те, що позивач не підписувала оскаржуваний договір оренди землі, факт відсутності волевиявлення позивача на укладання цього договору є доведеним, а зазначений договір підлягає визнанню недійсним.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Виходячи з цього та враховуючи наведені вище обставини, суд вважає обґрунтованою вимогу щодо визнання недійсним договору, який укладено без волевиявлення позивача, підтвердженого її особистим підписом.

Розглядаючи вимогу щодо повернення відповідачем земельної ділянки, суд також вважає її обґрунтованою, і при цьому виходить з наступного.

У судовому засіданні доведено, і представник відповідача не заперечував, що відповідач на даний час користується спірною земельною ділянкою.

За умови визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, використання відповідачем земельної ділянки є безпідставним.

Відповідно до ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Право власності позивача на земельну ділянку підтверджено державним актом на право власності на земельну ділянку, а тому позовні вимоги щодо витребування земельної ділянки з незаконного володіння відповідача також підлягають задоволенню.

Судом розглянуто доводи відповідача на заперечення позову.

Так, представником відповідача заявлено про те, що договір від імені ОСОБА_1 міг бути підписаний кимось із її членів сім'ї.

Суд не погоджується з такою позицією представника відповідача, оскільки його посилання на те, що укладення договору відповідає внутрішній волі позивача, так як був підписаний кимось із членів її сім'ї, не ґрунтуються на законі.

Згідно зі ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представник має право діяти від імені і за рахунок особи, яку він представляє. Повноваження, надані представнику, на підставі довіреності, повинні виконуватися у відповідності до змісту цієї довіреності та у її межах.

Суду не надано доказів того, що члени сім'ї позивача, у передбаченому законом порядку, мали право на здійснення правочину від імені позивача, в зв'язку з чим, твердження представника відповідача про подальше схвалення правочину позивачем є безпідставним.

Отже, факт відсутності волевиявлення позивача на укладання цього договору є доведеним.

Крім того, представник відповідача, як на підтвердження факту обізнаності та прийняття позивачем умов оспорюваного договору оренди землі, посилався на отримання позивачем орендної плати за землю; надав до суду копії відомостей про отримання позивачем орендної плати за оспорюваним договором, що також не можуть бути враховані судом як доказ дійсності оспорюваного договору оренди землі, з огляду на наступне.

Як вбачається з аналізу положень ст. ст. 287, 288 Податкового кодексу України, ст. 21 Закону «Про оренду землі», за відсутністю у користувача земельної ділянки документів, визначених у ст.126 Земельного кодексу України, які засвідчують право на земельну ділянку у встановленому законом порядку, такий користувач здійснює фактичне користування з зобов'язанням сплатити за період користування податку на землю.

Згідно з п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, не має значення для визнання правочину недійсним.

Спірний договір був укладений без волевиявлення позивача, і суд доходить висновку про його недійсність. Та обставина, що позивач отримувала плату за користування землею, відбувалась у подальшому і не може впливати на подію укладення, яка мала місце раніше, та підтвердити наявність волевиявлення на укладення договору у минулому.

Судом з'ясовуються підстави недійсності правочину, які існували на час укладення спірного договору, а оплата відноситься до стадії виконання договору.

Тому, факт отримання позивачем плати за користування землею не може свідчити про погодження з умовами укладеного раніше договору, не спростовує висновку суду про недійсність договору і не створює для нього правових наслідків.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України (постанова від 22 квітня 2015 року - справа №6-48цс15), касаційній практиці Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

У зв'язку з цим, показання свідка, також не можуть бути взяті до уваги.

Крім того, представником відповідача заявлено про застосування строку позовної давності.

Розглядаючи зазначену вимогу, суд виходить з того, що, відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач дізналася про те, що її право порушене саме в червні 2016 року, коли отримала з відділу Держгеокадастру у Кегичівському районі Харківської області копію договору оренди землі, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності.

З огляду на те, що відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи позивач не підписувала оскаржуваний договір, є підстави вважати моментом, коли позивач дізналася про порушення її права саме момент отримання та ознайомлення із договором оренди землі, що є предметом цього спору.

Тому, суд не знаходить підстав вважати пропущеним строк позовної давності.

Такий висновок також відповідає правовій позиції Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року (справа №6-48цс15).

Доводи відповідача, щодо рейдерської атаки з боку позивача, суд також вважає надуманими.

Згідно з п.4 ч.1 ст. 215 ЦПК України, при прийнятті рішення, суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат. Ці витрати, як передбачено ст.79 ЦПК України, складаються з судового збору та тих, що пов'язані з розглядом справи, зокрема, проведенням судових експертиз.

Відповідно до ч.1 ст. 88 Кодексу, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Тому, витрати по сплаті судового збору у даній справі підлягають присудженню в сумі 1102,40 грн., по оплаті експертизи - 8473,60 грн., всього на суму 9576 грн.

Підстав допустити негайне виконання цього рішення суд не вбачає.

Керуючись ст.ст.213-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір оренди землі №125 від 01 лютого 2007 року, зареєстрований у Кегичівському відділі Харківської філії ДП Центр ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 01 лютого 2008 року за №79, укладений між ОСОБА_1 та приватним сільськогосподарським підприємством імені Щорса.

Зобов'язати приватне сільськогосподарське підприємство імені Щорса повернути ОСОБА_1 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,3480 га, кадастровий НОМЕР_3, яка розташована на території Павлівської сільської ради Кегичівського району Харківської області, що належить ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №151.

Стягнути з приватного сільськогосподарського підприємства імені Щорса на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_1), судові витрати: по сплаті судового збору - 1102 (одна тисяча сто дві) грн. 40 коп., на проведення почеркознавчої експертизи - 8473 (вісім тисяч чотириста сімдесят три) грн. 60 коп., всього в сумі 9576 (дев"ять тисяч п"ятсот сімдесят шість) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області, через цей районний суд, протягом 10 днів з дня проголошення (відсутніми учасниками - з дня отримання його копії), і набирає законної сили: за відсутності скарги - після закінчення цього строку, у разі її подання - після розгляду апеляційним судом.

Суддя Н.М. Куст