Справа №591/4595/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Грищенко О. В.
Номер провадження 22-ц/788/881/17 Суддя-доповідач - Криворотенко В. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Криворотенка В. І.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 18 квітня 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, яка діє також в інтересах малолітнього ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Сумської міської ради,

про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и л а:

05 вересня 2016 року ОСОБА_4 через свого представника - адвоката ОСОБА_11. звернувся до суду з зазначеним позовом, вимоги якого обґрунтовує тим, що відповідачка зі своїм малолітнім сином з початку 2015 року не проживають в належній йому на праві власності квартирі АДРЕСА_1 і добровільно знятися з реєстрації не бажає, а тому просить суд визнати відповідачку та її сина такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 18 квітня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано ОСОБА_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1

Відповідачка з рішенням не погодилася та оскаржила його в апеляційному порядку. Посилаючись на незаконність рішення, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати в частині вирішення вимог до її сина ОСОБА_5 і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні даних вимог.

Вказує, що тимчасовий переїзд до м. Ромни зумовлений роботою на керівній посаді, проте разом із сином продовжує періодично проживати у спірній квартирі, в якій знаходяться її особисті речі, а також спільно нажите з колишнім чоловіком майно. Зокрема, разом із сином відповідачка проживала у квартирі у січні та березні 2017 року, а також тривалий час влітку 2016 року, що також підтвердила свідок ОСОБА_10. Зазначає, що у власності житла не має, а позбавлення її сина права на проживання у спірній квартирі позбавить можливості зареєструвати дитину в іншому житловому приміщенні. Крім того вказує, що оскільки її мати та брат є інвалідами дитинства, тому зареєструватися у матері не може.

Заслухавши пояснення ОСОБА_3, її представника ОСОБА_8, яка підтримала доводи апеляційної скарги, заперечення на скаргу представника позивача ОСОБА_11., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 є одноособовим власником квартири АДРЕСА_1 та платником щомісячної плати за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території (а.с. 6-7, 10).

У квартирі позивача зареєстровані його син - ОСОБА_9, невістка ОСОБА_3 та онук ОСОБА_5 (а.с.11).

Сам позивач зареєстрований і проживає у м. Ромни.

На підставі заочного рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 вересня 2015 року шлюб між сином позивача та відповідачкою розірвано (а.с. 13).

З матеріалів справи вбачається, що у м. Ромни відповідачка проживає у двокімнатній квартирі зі своїм малолітнім сином, матір'ю, яка є інвалідом другої групи та братом, який є інвалідом першої групи. Свого житла ОСОБА_3 не має, її син проживає разом з матір'ю, відвідував дитячий садок у м. Ромни (а.с. 20-28).

З 14 серпня 2014 року ОСОБА_3 працює в ТОВ «Просто позика» у м. Ромни (а.с. 18).

Звертаючись з позовом, позивач посилався і на ст. 71 ЖК України, згідно якої суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Також вказував про наявність підстав, передбачених ст. 405 ЦК України.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка разом з сином на початку 2015 року виїхала зі спірної квартири, забравши звідти всі особисті речі і до теперішнього часу не проживає в ній, комунальні послуги не сплачує. Вказаних висновків суд дійшов на підставі показань свідків ОСОБА_12., ОСОБА_9 та ОСОБА_10., які стали достатніми для висновку про те, що ОСОБА_3 та її син не проживає у квартирі позивача понад два роки без поважних причин.

Проте з такими висновками колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.

Відповідачка та її син у розумінні вимог ст. 3 СК України та ч. 2 ст. 64 ЖК України є колишнім членом сім'ї позивача як власника квартири, в якій вона зареєстрована.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Отже, у разі виникнення спору між власником і членами його сім'ї суд повинен врахувати, що право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З викладеного вбачається, що предметом доказування у даній справі є відсутність або не проживання відповідачки та її сина без поважних причин понад один рік в квартирі позивача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 як на докази такої відсутності вказував на те, що після розлучення з його сином відповідачка з 2015 року постійно проживає у м. Ромнах, де також має постійне місце роботи, а її син відвідує дитячий садок. Крім того, під час вирішення в суді питань з приводу стягнення аліментів на дитину, визначення місця проживання дитини, були встановлені обставини постійного проживання ОСОБА_3 та її сина у квартирі матері.

Також позивач вказував, що обставину не проживання відповідачки у його квартирі понад один рік можуть підтвердити свідки.

Проте, як вбачається з показань всіх допитаних у справі свідків ОСОБА_3 разом зі своїм сином періодично проживають у квартирі позивача.

Так, з показань відповідачки ОСОБА_3, зокрема в суді апеляційної інстанції, вбачається, що з колишнім чоловіком вона продовжує спілкування, він не просив її виписуватися, сам сплачує комунальні послуги. Вказує, що має ключі від квартири та проживає в ній з дитиною коли ОСОБА_9 повертається із заробіток з м. Москва. Крім того, періодично проживає в квартирі під час своєї відпустки. Переїзд до м. Ромни пов'язаний з роботою в ТОВ «Просто позика», де їй запропонували підвищення в м. Ромни.

ОСОБА_9 суду також підтвердив, що його колишня дружина, хоча і виїхала в м. Ромни, проте має ключі від квартири, приїжджає в гості, ночує у квартирі, привозить дитину.

Свідок ОСОБА_12. суду підтвердив, що бачив як до спірної квартири деякий час приходила відповідачка з дитиною.

Свідок ОСОБА_10. суду пояснила, що відповідачка приїздить з м. Ромни у спірну квартиру, періодично бачить відповідачку з дитиною та її колишнім чоловіком у будинку, бачила ОСОБА_3 у квартирі у березні 2017 року та перед цим.

З викладеного вбачається, що свідками підтверджено періодичне проживання, зокрема сина відповідачки в квартирі позивача.

Крім того, ані позивачем, ані свідками не спростовані доводи відповідачки про те, що у спірній квартирі знаходяться її особисті речі, а також спільно нажите майно з колишнім чоловіком, а також періодичне проживання відповідачки та її дитини у квартирі в спірний період, в тому числі і у вересні 2017 року.

Таким чином, висновки суду про не проживання сина відповідачки у спірній квартирі більше року не відповідають встановленим у справі обставинам.

Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Однак, всупереч цим вимогам позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 та її дитина була відсутня у спірній квартирі понад шість місяців чи інший більш тривалий строк.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 вказував, що причиною для звернення до суду є відмова відповідачки разом з сином добровільно знятися з реєстрації у його квартирі.

При цьому позивач не вказує, яким чином проживання дитини відповідачки у спірній квартирі порушує його права як власника цього житла.

В частині 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі вказаної норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійснені своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 405 ЦК України передбачені підстави для обмеження у праві користуватися жилим приміщенням.

Згідно з ч. 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

З викладеного вбачається, що для реалізації в судовому порядку передбаченого законом права на визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, необхідними є не лише передбачені законом право та спосіб його захисту, але і передумова для його реалізації - порушення, невизнання або оспорювання права.

Таким чином, оскільки право на звернення до суду реалізується особою в порядку, встановленому ЦПК України, тому право на позов має особа, права, свободи або інтереси якої порушені.

Проте у порушення вимог ст. 60 ЦПК України позивач не довів, що відсутність відповідача і її сина у квартирі понад встановлений законом строк, на його думку, без поважних причин порушує його права як власника житла.

Передбачені статтями 9, 156, 157 ЖК обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, ч. 1, ч. 2 ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 ЖК України.

З матеріалів справи вбачається, що підстав та предмету позовних вимог ОСОБА_4 не змінював, проте місцевий суд як на підставу заявленого позову послався на те, що відповідачка, будучи зареєстрованою у квартирі, не оплачує комунальні послуги.

Статтею 162 ЖК України встановлено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Отже, у разі припинення сімейних стосунків з власником квартири колишні члени його сім'ї не втрачають право користування займаним житловим приміщенням. Однак, якщо власник квартири не згоден, щоб ці особи продовжували користуватися жилим приміщенням безоплатно, то вони зобов'язані вносити йому плату за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги у відповідності до тих же правил, що і наймач.

Проте питання оплати комунальних послуг позивач перед зареєстрованими у його квартирі членами сім'ї та колишніми членами сім'ї не порушував та не доводив ані розміру понесених комунальних витрат в цілому, ані розміру частини таких витрат, які припадають саме на відповідачку та її дитину.

Отже, місцевий суд, не вирішивши питання, чи впливає відсутність відповідачки та її дитини у квартирі понад встановлені законом строки на будь-які права позивача, дійшов передчасного висновку про задоволення позову по суті заявлених в ньому вимог, зокрема щодо дитини відповідачки.

А відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Проте рішення суду щодо дитини відповідачки вимогам даної Конвенції не відповідає. Задовольнивши позов, суд фактично позбавив дитину відповідачки гарантованого житла, мати дитини ОСОБА_3 іншого житла на праві власності не має і проживати та зареєструвати дитину в своєї матері в м. Ромни також не має можливості, оскільки відповідно до довідок МСЕК мати відповідачки і її брат, які проживають разом є інвалідами дитинства, а квартира є двокімнатною.

До такого висновку дійшла і служба у справах дітей Сумської міської ради (а.с. 136).

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає положенням ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, а тому відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог до сина відповідачки малолітнього ОСОБА_5

На підставі ст. 88 ЦПК України та з врахуванням того, що у позові відмовлено, а апеляційна скарга задоволена, за рахунок позивача на користь відповідачки слід компенсувати понесені та документально підтверджені витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в апеляційному суді у сумі 606,32 грн.

Керуючись ст. 303, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 18 квітня 2017 року у даній справі в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, яка діє в інтересах дитини ОСОБА_5, про визнання дитини такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 606 грн. 32 коп. судового збору за розгляд справи в апеляційному суді.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -