Справа № 463/3419/16 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/783/1708/17 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої: Крайник Н.П.

суддів: Мельничук О. Я., Савуляка Р. В.

при секретарі: Куцику І. Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Колективного виробничого підприємства «Енергомонтаж» на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 23 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Колективного виробничого підприємства «Енергомонтаж», третьої особи: директора Колективного виробничого підприємства «Енергомонтаж» Ногаса Андрія Петровича про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_2 на посаді сторожа Колективного виробничого підприємства «Енергомонтаж». Стягнуто з Колективного виробничого підприємства «Енергомонтаж» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.05.2016 року по день постановлення рішення суду в розмірі 9 444,78 грн. та 1 000 грн. моральної шкоди, що в сумі становить 10 444,78 грн. (десять тисяч чотириста сорок чотири гривні сімдесят вісім копійок). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржило Колективне виробниче підприємство «Енергомонтаж».

Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.

Зокрема, зазначає, що 13.05.2011 року ОСОБА_2 було прийнято сторожем на КВП «Енергомантаж». 06.05.2016 року ОСОБА_2 було звільнено за прогул, вчинений без поважних причин, у порядку накладення дисциплінарного стягнення - п. 4 ст. 40 КЗпП України на законних підставах та з дотриманням встановленого чинним законодавством порядку. Підставою звільнення стала відсутність позивача на робочому місці із 01.01.2016 року по 06.05.2016 року. Відтак, припинення трудових відносин із позивачем ОСОБА_2 відбулося із дотриманням вимог трудового законодавства України. Вважає, що судом першої інстанції помилково застосовано до даних правовідносин норми трудового законодавства про переведення працівника на інше місце роботи, оскільки робоче місце не було істотною умовою трудового договору, укладеного між ОСОБА_2 та КВП «Енергомонтаж». Частиною 2 ст. 32 КЗпП України передбачено, що не вважається переведенням та не потребує згоди працівника переміщення його у межах того ж підприємства на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ, доручення роботи на іншому механізмі у межах спеціальності і кваліфікації (посади), обумовлених трудовим договором. Про зміну робочого місця у межах трудового договору, укладеного із ОСОБА_2, 13.05.2016 року позивач був повідомлений адміністрацією підприємства відповідними листами, які були одержані позивачем та містяться у матеріалах справи.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний:

роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору;

ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором;

визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами;

проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.

Згідно ст.32 КзПП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Частиної 2 ст.32 КЗпП України визначено, що не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КзПП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Частиною 1 ст. 149 КЗпП України визначено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір та відповідно до ч. 2 одночасно прийняти рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 працював сторожем на КВП «Енергомонтаж» з 13.05.2011 року, що підтверджується копією наказу КВП «Енергомонтаж» № 48-К від 13.05.2011 року (а.с. 117).

Робочим місцем ОСОБА_2 в період перебування на посаді сторожа було визначено об'єкт за адресою Львівська область, Пустомитівський район, с. Наварія, вул. Львівська, 1.

Наказом №5-К від 06.05.2016 року ОСОБА_2 було звільнено у зв'язку із прогулом без поважних причин відповідно до п. 4 ст. 49 КзПП. З вказаним наказом позивач був ознайомлений 24.06.2016 року (а.с. 66).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач КВП «Енергомонтаж» надсилав позивачу листи про необхідність з'явитись в робочий час підприємства на робочому місці за адресою м. Львів, вул. Зелена, 296 «а», де знаходяться складські приміщення. В листі також зазначалося про скорочення посади сторожа, відсутність інших робочих місць, про тимчасове перенесення робочого місця. Як вбачається із копій повідомлень, позивача повідомляли про необхідність з'явитись за адресою м. Львів, вул. Зелена, 269 «а» в робочий час та надати листки непрацездатності (а.с.143, 146).

Однак, у матеріалах справи відсутні докази отримання зазначених листів позивачем (а.с. 151-152). Крім того, як вбачається із копії попередження про скорочення штату працівників (а.с.153), така позивачу не вручалась.

Судом встановлено, що відповідач КВП «Енергомонтаж» не забезпечив позивача роботою відповідно до умов укладеного трудового договору на об»єкті в с. Наварія Пустомитівського району Львівської області, наказ про його переміщення на нове робоче місце не видавався і позивача з ним не ознайомлювали. ОСОБА_2 не було визначено його нове робоче місце, графік його роботи, обов»язки та інші вимоги, які мала виконати адміністрація підприємства відповідно до положень ст. 29 КЗпП України.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 намагався приступити до роботи за адресою, зазначеною в повідомленнях КВП «Енергомонтаж», а саме: м. Львів, вул. Зелена, 269 а, однак, у зв»язку з тим, що за такою адресою підприємство не знаходиться, не зміг приступити до роботи. Вказані обставини свідчать про неналежність повідомлення про зміну робочого місця і не доведення до позивача його трудових обов»язків, режиму та графіку роботи.

Крім того, як вбачається з копії наказу про звільнення № 5-К від 06.05.2016 року, він не містить посилань за які саме порушення трудової дисципліни звільнено позивача, зокрема не зазначено коли саме мав місце прогул без поважних причин. Згідно долучених відповідачем актів відповідач зафіксував прогул позивача з січня 2016 року, однак стягнення на ОСОБА_2 не було накладено у межах строків визначених ч. 1 ст. 148 КЗпП України, як і не було відібрано у позивача відповідних пояснень з цього приводу.

З наведених мотивів, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про невиконання відповідачем обов»язків по переміщенню позивача на нове робоче місце і організації роботи на цьому місці, що унеможливило здійснення позивачем трудових обов'язків та призвело до перебування його у вимушеному прогулі, а тому суд першої інстанції підставно поновив ОСОБА_2 на займаній посаді та стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Як вбачається із довідки про доходи КВП «Енергомонтаж» (а.с.142), заробітна плата позивача за листопад 2105 року становила 1 380,96 грн., за грудень 2015 року - 1 504,26 грн., за період з січня по квітень 2016 року кошти не нараховувались. Як вбачається із довідки про нараховану заробітну плату (а.с.158), сукупний дохід ОСОБА_2 становив: за липень 2015 року 1416,8 грн., серпень - 1 232 грн., вересень - 1446,72 грн., жовтень - 1 378 грн., листопад - 1380,96 грн., грудень - 1 504,26 грн., травень 3 652,8 грн.

З довідки про середню заробітну плату вбачається (а.с.194), що у зв'язку із відсутністю на роботі із 01.01.2016 року по 06.05.2016 року заробітна плата позивачу не нараховувалась. З врахуванням наведеного, виплати ОСОБА_2 здійснювались з розрахунку 8,22 грн. за годину, із врахуванням 19 робочих днів (151 робоча година) в січні, 21 день (168 робочих годин) в лютому, 22 дні (175 робочих годин) в березні, 21 день (168 робочих годин) в квітні.

У зв»язку з цим, з врахуванням кількості робочих днів та годин в період з червня по день постановлення рішення, суд першої інстанції вірно стягнув з відповідача в користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 9444,78 грн.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують. Підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Колективного виробничого підприємства «Енергомонтаж» відхилити.

Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 23 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Мельничук О. Я.

Савуляк Р. В.