АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження №22-ц/796/1677/2017 Головуючий у суді першої інстанції: Піхур О.В.
справа №761/4321/16-ц Доповідач: Поліщук Н.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Болотова Є.В.

за участю секретаря Горбачової І.В.

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_2, на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 31 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕНБЕСТ» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

УСТАНОВИЛА:

В лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про стягнення з ТОВ «ВЕНБЕСТ» 1 303 701,34 грн. матеріальної шкоди, 100000 грн. моральної шкоди, витрати на правову допомогу та судові витрати.

Вимоги обґрунтовує тим, що йому на праві власності належить приватний будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1. З метою охорони належного майна у період з грудня 2008 року по січень 2011 року уклав з ТОВ «ВЕНБЕСТ» відповідні договори, в будинку та інших господарських приміщеннях було встановлено сигналізацію, визначено коло довірених осіб, які повинні оповіщатись у разі спрацювання сигналізації.

Зазначає, що в листопаді 2013 року з метою догляду за будинком та подвір»ям прийняв на роботу різноробочого ОСОБА_5, якого поселив на другому поверсі гаражу. Останній мав вільний доступ до підсобних приміщень та двору, в присутності власника міг виконувати роботи у будинку.

Наприкінці березня 2014 року ОСОБА_4 виїхав із сім»єю за кордон, зачинив будинок та активував сигналізацію.

В подальшому у ОСОБА_5 виник злочинний намір заволодіти майном ОСОБА_4 Він декілька разів штучно ініціював спрацювання сигналізації, перевіряючи дії та поведінку охоронної компанії; після їх приїзду називався охоронцем домоволодіння; проводив з працівниками охоронної компанії огляд на предмет відсутності слідів протиправних дій щодо об»єкту охорони; залишив їм номер контактного телефону на випадок повторення спрацювання сигналізації.

Переконавшись у тому, що охоронна компанія буде телефонувати йому (ОСОБА_5.), а не визначеним ОСОБА_4 довіреним особам, скористався цим, проник будинок, вивів з ладу систему охорони та викрав дорогоцінності, коштовні речі, грошові кошти у національній та іноземній валюті, техніку тощо та зник з місця вчинення злочину.

В квітні 2014 року ОСОБА_5 був затриманий, частина викраденого майна була повернута, проте не було повернуто та не встановлено місцезнаходження:

- дублянка сірого кольору вартістю 30000 грн.;

- дві жіночі жилетки з хутра рисі вартістю 10000 доларів США;

- жіноча жилетка з хутра норки вартістю 5000 доларів США;

- сережки з діамантами вартістю 12000 грн.;

- сережки марки «Frey Willie» вартістю 10000 грн.;

- обручка з білого золота з діамантами вартістю 18000 грн.;

- браслет марки «Frey Willie» вартістю 20000 грн.;

- обручка та сережки марки «Roberto Bravo» вартістю 10000 доларів США;

- два планшети марки «Samsung Galaxy Tab 7.7 16 Гб» IMEI: НОМЕР_1 в корпусі сірого кольору з сім-карткою оператора «Укртелеком» аб. НОМЕР_2 вартістю 5336,84 грн. та «Samsung Galaxy Note 10.1» IMEI НОМЕР_3 вартістю 5999 грн.;

- фотоапарат марки «Canon» модель «SX 220HS» вартістю 6000 грн. серійний номер 5046В015АА та «iPod Nano» 16 Gb s.n. DCYLJ9ZJF0GT вартістю 2000 грн.;

- грошові кошти в сумі 17500 доларів США. та 7000 грн.

Також зазначає, що під час пограбування ОСОБА_5 пошкоджено будинок та системи охорони, вартість відновлювально-ремонтних робіт та заміни систем охорони яких склала 101270 грн.

Підсумовуючи розмір та обсяги збитків, позивач зазначає, що вартість майна визначеного в гривнях становить 116335,84 грн.; речей, які купувались за кордоном, 42500 доларів США (еквівалент 1 086 087,50 грн. на дату підписання позову); відновлення будинку та заміна пошкоджених систем охорони 101270 грн.

На переконання позивача, відповідальність слід покласти на охоронну компанію, оскільки внаслідок її непрофесійних дій та в протиріч існуючих договірних відносин щодо порядку дій на випадок спрацювання сигналізації, ОСОБА_5 реалізував свій злочинний намір.

Зазначає, що умова договору про обмеження відповідальності охоронної компанії сумою в 10000 грн. суперечить законодавству.

Окрім того, позивач зазначає, що зазнав моральної шкоди, яку оцінює в 100000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 31 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_4 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В апеляційній скарзі посилається на непрофесійність дій та бездіяльність відповідача як спеціалізованої охоронної фірми, порушення договірних зобов»язань, що виразилися у не реагуванні на спрацювання сигналізації, не оповіщення у зв»язку із цим визначених договором осіб. Вказує, що суд не надав належної правової оцінки правовідносинам сторін, не звернув уваги, що оформлені договори в частині зобов»язань охоронної фірми щодо професійної діяльності є значно вужчими, ніж встановлює закон.

Посилається на те, що умова договору відповідно до якої охоронна фірма звільняється від відповідальності перед замовником у разі затримання особи, яка вчинила протиправні дії, застосовується лише у випадку, якщо таке затримання здійснила охоронна фірма. Вказує, що умова договору про визначення межі відповідальності охоронної компанії є нікчемною.

Вважає також необґрунтованою відмову суду у відшкодування моральної шкоди з тих підстав, що це не визначено договором.

В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав.

Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з»явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції установлено, що 22 грудня 2008 року між ОСОБА_4 (замовник) та ТОВ «ВЕНБЕСТ» (виконавець) укладено Договір №7375-ОП, відповідно до умов якого виконавець прийняв під охорону за допомогою пульту централізованого спостереження (ПЦС) гараж та сауну, що розташовані в АДРЕСА_1. Відповідно до п.2.2 цього договору охорона об»єкта здійснюється шляхом спостереження за станом засобів сигналізації на об»єкті та негайного виїзду групи мобільного реагування при їх спрацюванні з метою затримання сторонніх осіб, що незаконно проникли на об'єкт, в період охорони. Відповідно до п.2.3 цього договору, початком надання послуг виконавцем вважається дата, що вказана в Акті вводу в експлуатацію охоронної сигналізації. Періодом охорони вважається час з моменту взяття об'єкта під охорону до його зняття з охорони. Цей час фіксується автоматично ПЦС. Пунктом 2.4 договору передбачено, що виконавець не приймає майно замовника на зберігання і не вступає у володіння цим майном.

В листопаді 2013 року у зв»язку з необхідністю здійснювати різні роботи по догляду за будинком та подвір»ям, позивач найняв на роботу різноробочого ОСОБА_5, якого поселив на території помешкання.

01 січня 2011 року між сторонами було укладено Додаткову угоду до Договору №7375-ОП, якою збільшено вартість послуг, а також визначено приватний будинок за вказаною адресою як новий об»єкт охорони.

Згідно додатку №1 від 22 грудня 2008 року до Договору №7375-ОП від 22 грудня 2008 року та Додатку №2 від 01 січня 2011 року до Договору №7375-ОП від 22 грудня 2008 року, приватний будинок, гараж та сауна були обладнані охоронно-тривожною сигналізацією та її було прийнято відповідачем в експлуатацію.

Відповідно до п.3.2.2 договору замовник зобов»язаний призначати відповідальних осіб для взаємодії з виконавцем. Кількість відповідальних осіб має бути такою, що забезпечує у випадку надзвичайних ситуації можливість цілодобового контакту відповідальних осіб з виконавцем.

Додатками №2 та №3 до Договору №7375-ОП від 22 грудня 2008 року визначено відповідальних осіб для взаємовідносин з виконавцем з питань охорони об'єкта.

27 березня 2014 року позивач разом із сім»єю виїхав за кордон, на території домоволодіння у допоміжних приміщеннях залишились робітники ОСОБА_5 та ОСОБА_6., для технічного догляду за прибудинковою територію та її прибиранням. Зазначені особи не здійснювали охорони.

28 березня 2014 року почала спрацьовувати сигналізація, працівники відповідача виїжджали за тривогою на охоронюваний об»єкт, однак їх зустрічав ОСОБА_5, який представлявся охоронцем, показував двір та цілі вікна будинку та дав свій мобільний телефон для зв»язку в разі повторного спрацювання.

Згідно п.3.2.12 договору в разі спрацювання сигналізації, де потрібне перезакриття об»єкта, замовник або його відповідальні особи повинні прибути на об»єкт в межах двох годин після повідомлення виконавця. Якщо замовник не прибув для перезакриття об»єкта, охорона не здійснюється, а відповідальність за збереження матеріальних цінностей, які знаходяться на об»єкті, покладається на замовника.

Пунктом 4.2.2 договору передбачено, що виконавець зобов'язаний при виявленні групою мобільного реагування виконавця ознак проникнення сторонніх осіб на об»єкті, вживати заходи щодо їх затримання, здійснювати охорону місця пригоди, сповіщати про це замовника, при необхідності сповістити чергову частину РУ ГУ МВС України в м.Києві, організувати пошук «по гарячих слідах» зловмисників та майна.

Відповідно до п.4.2.7 договору в разі спрацювання сигналізації, якщо потрібне перезакриття об»єкта, виконавець викликає замовника (його відповідальних осіб) і охороняє об»єкт впродовж двох годин, з моменту оповіщення останніх.

Проте, відповідачем не дотримано п.4.2.2 та п.4.2.7 умов договору.

Вироком Голосіївського районного суду м.Києва від 31 липня 2014 року встановлено, що ОСОБА_5 29 березня 2014 року в нічний час, перебуваючи на території домоволодіння будинку АДРЕСА_1, маючи умисел на вчинення таємного викрадення чужого майна з приміщення даного будинку, таємно, з використанням наявного ключа, відчинив вхідні двері до нього та потрапив до приміщення з басейном. Реалізуючи свій злочинний умисел, за допомогою попередньо заготовленої для вчинення кримінального правопорушення сокири та інших знарядь, вибив нижню частину дерев'яних дверей, через які потрапив до житлових та інших приміщень даного будинку. ОСОБА_5, знаючи про встановлену в приміщенні будинку систему відеонагляду та охорони, за допомогою наявних у нього знарядь, шляхом пошкодження, знищив сервер системи та пульт передачі сигналу тривоги. Після цього, будучи впевненим, що його дії не будуть викритими, розпочав обшукувати жилі та нежилі приміщення, з метою пошуку ймовірної наживи, внаслідок чого довівши злочинний умисел до кінця, з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим майном заподіяв ОСОБА_4. матеріальної шкоди на загальну суму 1268639,84 грн.

Згідно п.5.2 договору, з урахуванням Додатку №1 від 01 січня 2011 року до Договору №7375-ОП, виконавець несе перед замовником відповідальність за невиконання чи неналежне виконання зобов»язань по договору за збитки, завдані зловмисниками, які проникли на об»єкт в період охорони, шляхом зламування, відкривання або руйнування заблокованих технічними засобами сигналізації вікон, дверей та інших конструкцій, та вчинили крадіжку майна, що зберігалося на об»єкті, якщо буде встановлена вина виконавця у її допущенні в межах завданих збитків, але не більше 10000 грн. щодо об»єкту - гараж та сауна, та 10000 грн. щодо об»єкту - приватний будинок.

Підпунктом 1 п.5.3 договору передбачено, що виконавець звільняється від відповідальності за збитки, завдані замовнику, якщо особа, яка протиправно проникла на об»єкт і нанесла матеріальну шкоду замовнику, затримана.

Вироком Голосіївського районного суду м.Києва від 31 липня 2014 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч.5 ст.185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, відповідачем не дотримано умов договору, проте, оскільки договором встановлені підстави, за яких виконавець не несе відповідальності, то з урахуванням встановлених обставин справи та затримання особи, яка вчинила злочин, засудження її вироком суду, дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог про стягнення матеріального збитку. Відмовляючи в частині вимог про відшкодування моральної шкоди, суд виходив з того, що така договірними відносинами сторін не установлена.

Проте повністю з висновками суду в частині відмови у стягненні матеріальних збитків колегія суддів погодитися не може.

Відповідно до ст.978 ЦК України за договором охорони охоронець, який є суб'єктом підприємницької діяльності, зобов'язується забезпечити недоторканність особи чи майна, які охороняються. Володілець такого майна або особа, яку охороняють, зобов'язані виконувати передбачені договором правила особистої та майнової безпеки і щомісячно сплачувати охоронцю встановлену плату.

Судом першої інстанції вірно установлено, що правовідносини сторін виникли у зв»язку із укладенням сторонами 22 грудня 2008 року Договору охорони майна.

Також колегія суддів уважає вірним висновок суду про те, що відповідачем порушено умови цього Договору, визначені п.4.2.2 та п.4.2.7, що призвело до проникнення на об»єкт сторонньої особи, яка отримала можливість зникнути разом із викраденим з об»єкта майном.

Разом з тим, колегія суддів уважає помилковим твердження суду про те, що відповідач не несе відповідальності за завдані матеріальні збитки у зв»язку із затриманням особи, яка вчинила злочин.

Так, аналіз змісту умов договору, зокрема, частини 5, яка визначає відповідальність сторін, свідчить про те, що підставою для застосування підпункту 1 п.5.3 Договору щодо звільнення виконавця від відповідальності за збитки, завдані замовнику, є факт затримання особи, яка протиправно проникла на об»єкт і нанесла матеріальну шкоду замовнику, безпосередньо на місці вчинення злочину.

Проте відповідно до наявних у справі доказів, особа, яка вчинила 29 березня 2014 року злочин, зникла з місця вчинення злочину, та була затримана працівниками міліції 05 квітня 2014 року.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо нікчемності умов договору про визначення межі відповідальності охоронної компанії.

Обґрунтовуючи таку позицію, позивач посилається на невідповідність цієї умови договору частині 1 ст.951 ЦК України.

За змістом частини 1 ст.951 ЦК України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: 1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; 2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилась її вартість.

Окрім того, відповідно до ст.936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов'язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому. Договір зберігання є публічним, якщо зберігання речей здійснюється суб'єктом підприємницької діяльності на складах (у камерах, приміщеннях) загального користування.

За змістом частини 1 ст.937 ЦК України установлено, що договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 ЦК України. Договір зберігання, за яким зберігач зобов»язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Відповідно до частини 1 ст.950 ЦК України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Проте, за умовами укладеного між сторонами Договору, виконавець не приймає майно замовника на зберігання і не вступає у володіння цим майном (пункт 2.4).

Відтак, є помилковими та відхиляються колегією суддів доводи апеляційної скарги щодо застосування до правовідносин сторін правил ст.ст. 936, 937, 950, 951 ЦК України.

Ураховуючи, що умови Договору не містять визначеної вартості майна, яке прийнято під охорону, а також відсутній нотаріально засвідчений опис ювелірних виробів, що передбачено п.5.2.2, зважаючи на умови укладеного Договору, колегія суддів уважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума матеріальних збитків 20000 грн. за пошкодження засобів охорони, що є документально підтвердженим, а також відповідає визначеній межі відповідальності охоронної фірми.

Висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимог в частині відшкодування моральної шкоди відповідає вимогам закону, оскільки правовідносини сторін виникли з договору охорони, яким не передбачено таке відшкодування. При цьому, за змістом ст.611 ЦК України в зобов»язальних правовідносинах відшкодування моральної шкоди допускається, якщо така відповідальність встановлена умовами договору або закону.

Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України.

Зокрема, підставами відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає із її положень; у випадках, передбачених Цивільним кодексом та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов»язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов»язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що чинним законодавством та умовами договору не передбачено право позивача на відшкодування моральної шкоди у зв»язку із неналежним виконанням умов договору, відтак висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди є правильним.

Відповідно до ст.88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню на відшкодування витрат з оплати судового збору на подачу позову до суду першої інстанції в сумі 551,20 грн. та за подачу апеляційної скарги в сумі 606,32 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 31 жовтня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальних збитків скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення наступного змісту:

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕНБЕСТ» на користь ОСОБА_4 матеріальні збитки в сумі 20000 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕНБЕСТ» на користь ОСОБА_4 на відшкодування витрат з оплати судового збору на подачу позову до суду першої інстанції в сумі 551,20 грн. та за подачу апеляційної скарги в сумі 606,32 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий-суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

Є.В. Болотов