АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Цимбал І.К.
№ 22-ц/796/4205/2017 Доповідач - Борисова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2017 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

при секретарі: Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ПарфеньонокТетяна Євгеніївна про скасування свідоцтва про право на спадщину та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

В жовтні 2016 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19.01.2017 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог.

Вказував, що судом першої інстанції неправильно з'ясовано обставини, що мають значення для справи.

Зазначав, що судом невірно застосовано норми ст.1226 ЦК України та посилався на те, що ОСОБА_3 не мав права на спадкування частки майна живої матері.

При подачі позовної заяви було вказано номер та дату рішення про стягнення боргу, що надавало змогу будь-якій особі ознайомитися з текстом цього рішення, а тому суду першої інстанції не було надано вказане рішення.

Посилався на те, що при ухваленні рішення суд першої інстанції зазначав, що ОСОБА_3 ніяких прав позивача не порушував, що не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_3 сприяв незаконному оформленню на своє ім'я майна на яке не мав права. В свою чергу позивач згідно з ст.371 ЦК України має право пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, а тому порушення прав позивача є очевидним.

Вказував, що в рішенні суду не зазначено з яких підстав суд відхилив докази наведені позивачем. В тому числі не вказано про факт порушення нотаріусом процедури оформлення спадщини.

Також зазначав, що при подачі позовної заяви позивачем був сплачений судовий збір за позов немайнового характеру, але не зважаючи на відсутність майнового спору, судом першої інстанції було постановлено ухвалу про усунення недоліків, а саме про встановлення ціни позову та сплату максимальної ставки судового збору.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити з підстав наведених в ній.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач відділ державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві та третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є. в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від третьої особи на адресу суду надійшли пояснення, а також остання просила розглядати справу у її відсутності.

Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності осіб, які не з'явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Залишаючи без задоволення позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 скористалась своїм безумовним правом передбаченим законом про відмову від прийняття спадщини, яка ніким не оспорена з підстав передбачених законом і у передбачений законом спосіб, свідоцтво про право на спадщину видано відповідно до закону, спадкоємець ОСОБА_3 прав та законних інтересів позивача не порушував, а тому відсутні підстави для скасування свідоцтва про право на спадщину.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що під час шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_4 13.12.2005 року була набута квартира АДРЕСА_1, право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_4 19.12.2005 року, що підтверджується реєстраційним посвідченням №017888 виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер.

Після смерті ОСОБА_4 залишилось два спадкоємці: син спадкодавця ОСОБА_3 та дружина спадкодавця ОСОБА_4

08.07.2011 року ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є. із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4

ОСОБА_4 08.07.2011 року подала приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є. заяву про відмову від прийняття спадщини, яка залишилася після померлого чоловіка ОСОБА_4, в якій також зазначала, що зміст ст.ст.60-65 СК України їй нотаріусом роз'яснено. На отримання свідоцтва про право власності, згідно ст.ст.60-65 ЦК України ОСОБА_4 не претендує.

19.03.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є. було видане свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_3, згідно якого спадщина складається з: квартири АДРЕСА_2, що належала померлому ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуд Л.М. 13.12.2005 року за реєстровим номером 5799.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч.ч.1, 5 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною.

Тобто, кожен спадкоємець має право як прийняти спадщину після померлого, так і відмовитися від її прийняття. Отже прийняття та відмова від спадщини є правом особи, а не обов'язком.

Згідно з ч.2 ст.1275 ЦК України якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну.

Частиною 5 ст.1274 ЦК України визначено, що відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.

Відповідно до роз'яснень, які викладені в п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, передбачених статтями 225, 229-231, 233 ЦК України, а саме: правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення; правочин вчинений особою, проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи.

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, оскільки відмова ОСОБА_4 від прийняття спадщини недійсною не визнавалася то вказаний правочин є правомірним.

Як зазначено в п.27 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Як зазначив в суді першої інстанції представник позивача, ОСОБА_1 не зверталася до суду з позовом про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, а також не зверталася до суду з позовом про визнання дій приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є. вчинених нею при видачі свідоцтва про право на спадщину неправомірними.

Таким чином, свідоцтво про право на спадщину видане на ім'я ОСОБА_3 є дійсним.

Враховуючи наведене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач ОСОБА_4 скористалася своїм безумовним правом передбаченим законом на відмову від прийняття спадщини, яка ніким неоспорена.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з роз'ясненнями, які викладені в п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року скільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулася до суду з позовом в якому просила:

скасувати свідоцтво про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1

зобов'язати ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві звернути стягнення на 3/4 частки квартири АДРЕСА_1 в межах виконавчого провадження за рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09.02.2016 року у справі №753/11053/15-ц, без будь-якої додаткової реєстрації скасування права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Проте статтею 16 ЦК України не передбачено такого способу захисту як скасування свідоцтва про право на спадщину, яке є чинним та вирішення питання в позовному провадженні про зобов'язання відділ державної виконавчої служби вчинити дії - звернути стягнення на 3/4 частки квартири в межах виконавчого провадження.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що подачею заяви відповідачем ОСОБА_4 про відмову від прийняття спадщини та отримання спадкоємцем ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину, яке ніким не оспорене не порушуються права позивача ОСОБА_1

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Посилання представника позивача в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не наведено підстав, щодо відхилення доказів наданих позивачем колегія суддів відхиляє, оскільки суд першої інстанції при ухваленні рішення відповідно до ст.212 ЦПК України оцінив докази з урахуванням вимог ст.ст.58, 59 ЦПК України про їх належність та допустимість.

Твердження апелянта щодо порушення нотаріусом процедури оформлення спадщини колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки позивачем не надано доказів неправомірності дій приватного нотаріуса при оформленні свідоцтва про право на спадщину.

Доводи апеляційної скарги щодо упередженості суду першої інстанції колегія суддів не приймає до уваги, оскільки як вбачається з матеріалів справи позивачем відводи складу суду не заявлялися та вказані доводи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, і на законність оскаржуваного рішення не впливають.

Згідно з ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального та процесуального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді