Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 333/3419/16Головуючий у 1-й інстанції Наумова І.Й.
Пр. № 22-ц/778/1008/17Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунальної установи «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради (надалі - КУ «ЗОКЛ» ЗОР) про скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ головного лікаря КУ «ЗОКЛ» ЗОР від 06.04.2016 р. № 211 «Про дисциплінарне стягнення» про оголошення догани їй, як лікарю-алергологу цієї установи.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що вона працює в КУ «ЗОКЛ» ЗОР з 1997 р. на посаді лікаря-терапевта, а з 01.06.2010 р. - на посаді лікаря-алерголога консультативної поліклініки. 06 квітня 2016 р. до неї було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани, згідно наказу № 211. Відповідно до оскаржуваного наказу № 211 від 06.04.2016 р., вона самовільно покинула своє робоче місце 15 березня 2016 р. з 14.00 год. по 15.06 год., що є порушенням п. 3.1 Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників КУ «ЗОКЛ» ЗОР, а саме: самовільне залишення робочого місця. Вважає наказ незаконним та безпідставним з таких підстав: відповідно до посадової інструкції лікаря-алерголога до її обов'язків входить надання консультативної допомоги, обстеження та лікування пацієнтів, ведення первинної медичної документації, взаємодія з іншими лікарями, службами, своєчасне подання звітності. Крім того, відповідно до посадової інструкції вона зобов'язана керуватися локальними клінічними протоколами (маршрутами) пацієнта, за її спеціальністю було доручено їй також розробляти та погоджувати вказані локальні клінічні протоколи (маршрути) пацієнтів. Її робочий час встановлено з 8.00 год. до 15.06 год. 15 березня 2016 р. після прийому усіх пацієнтів, вона зайнялась розробкою та погодженням вказаних локальних клінічних протоколів пацієнтів. Погоджувати дані протоколи вона повинна була з куратором із Запорізького державного медичного університету, ним є асистент кафедри внутрішніх хвороб-3, кандидат медичних наук ОСОБА_3 З ним вона і обговорювала та опрацьовували локальні клінічні протоколи пацієнтів з 14.10 год. до 15.20 год. Вважає що виконувала свої посадові обов'язки, трудову дисципліну не порушувала.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2016 року (т.1 а.с.236-238) у задоволенні позову позивача у цій справі відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т.1 а.с.243-251) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовну заяву у повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (т.с. 2 а.с. 3), справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с.4).

Відповідач КУ «ЗОКЛ» ЗОР подав апеляційному суду поштою письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу позивача (т.с. 2 а.с. 9-23).

Заслухавши у судовому засіданні 09 березня 2017 року доповідь судді-доповідача, пояснення всіх осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст.ст. 21, 142, 147-149, 233 КЗпП України, ст.ст. 6, 8, 88, 208, 209, 212 - 215 ЦПК України та виходив із необґрунтованості позовних вимог позивача у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач ОСОБА_2 перебуває з відповідачем у трудових відносинах. Відповідно до наказу № 99-О від 31.05.2010 р. ОСОБА_2, яка працювала лікарем-терапевтом приймального відділення, було переведено на 0,75 ставки лікарем-алергологом консультативної поліклініки та на 0,25 ставки лікаря-терапевта приймального відділення з 01.06.2010 р. Наказом від 08.12.2010 р. № 234-О її переведено на ставку лікаря-алерголога консультативної поліклініки з 08.12.2010 р. (т.с. 1 а.с.102).

06 квітня 2016 року відповідачем КУ «ЗОКЛ» ЗОР видано наказ №211 про притягнення ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності (т.с. 1 а.с.5).

Відповідно до наказу ОСОБА_2 самовільно покинула своє робоче місце з невідомих для адміністрації причин, не повідомила про свою відсутність ні заступника головного лікаря з поліклінічної роботи, ні відповідальну особу за роботу терапевтичних кабінетів та була відсутня на робочому місці з 14.00 год. до 15.06 год. Їй оголошено догану за порушення п. 3.1 розділу 3 «Основні обов'язки працівників» правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників КУ «ЗОКЛ» ЗОР, а саме: самовільне залишення робочого місця.

В силу вимог ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобов'язується забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно із ст. 142 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Відповідно до Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників КУ «ЗОКЛ» ЗОР (т.с. 1 а.с.72-75): при оформлені трудового договору з працівником повинно бути оговорено крім інших умов, і режим роботи (п. 2.6); до початку роботи за укладеним трудовим договором власник зобов'язаний визначити працівникові робоче місце (п. 2.9).

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що наказом відповідача від 23.11.2015 р. № 606 «Про організацію консультативного прийому в поліклініці КУ «ЗОКЛ» ЗОР на 2016 р.» та графіком консультативних прийомів лікарів (т.с. 1 а.с.124-127) встановлено графік консультативних прийомів лікарів та закріплено за ними кабінети, де такі прийоми відбуваються. Отже, час роботи позивача становив: з 8 год.00 хв. до 15 год.06 хв. у кабінеті № 19 консультативної поліклініки.

Відповідно до п.3.1 вищезазначених Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників КУ «ЗОКЛ» ЗОР (т.с. 1 а.с.72-75), на порушення якого посилався відповідач, працівник зобов'язаний використовувати весь робочий час для продуктивної праці, не залишати самовільно своє місце. При цьому п. 4.1 цих Правил зазначено, що в обов'язки власника входило закріплення за працівником робочого місця. Згідно вимог п.4.1 Правил, відповідач закріпив за позивачем робоче місце - кабінет № 19 консультативної поліклініки.

Підставою для видання наказу відповідача № 211 від 06.04.2016 р. про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності є рапорт заступника головного лікаря з поліклінічної роботи ОСОБА_4 від 15.03.2016р., пояснювальна записка позивача від 23.03.2016 р., доповідна записка лікаря -гастроентеролога ОСОБА_5 від 28.03.2016 р.

На підставі ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.

Відповідно до пояснень свідка ОСОБА_4, які суд першої інстанції правильно прийняв до уваги, вона бачила, як ОСОБА_2 15.03.2016 р. о 14.00 год. виходила з приміщення поліклініки в верхньому одязі та з особистими речами. Свідок ОСОБА_4 займає посаду заступника головного лікаря з поліклінічної роботи та експертизи тимчасової непрацездатності та є безпосереднім керівником позивача, відповідно до п.7.2 Посадової інструкції №014 лікаря-алерголога (т.с. 1 а.с.21, 88). За її наказом було складено акт про відсутність ОСОБА_2 на робочому місці з 14 год.00 хв. до 15 год.06 хв. Вона також 15.03.2016 р. звернулась до головного лікаря з рапортом про порушення позивачем трудової дисципліни.

Посилання позивача на те, що вона знаходилась у стаціонарі для вирішення питань, пов'язаних з її професійними обов'язками, не знайшли свого підтвердження у суді першої інстанції, спростовані поясненнями свідків та наданими відповідачем у матеріали цієї справи належними, допустимими доказами.

Так, посилання позивача ОСОБА_2 на те, що вона попередила медичну сестру щодо свого знаходження в стаціонарі, не знайшли свого підтвердження у суді першої інстанції. Медична сестра, що працює з позивачем в кабінеті лікаря-алерголога ОСОБА_6, в своїх поясненнях, як свідок по справі у суді першої інстанції, ці обставини не підтвердила.

Також відповідно до пояснень свідка ОСОБА_3 у суді першої інстанції, ОСОБА_2 дійсно неодноразово спілкувалась з ним відповідно до методів лікування хворих та інших професійних питань, але конкретні дати спілкування з позивачем не назвав, і що спілкувався з нею саме 15.03.2016 р. не підтвердив.

Пояснення свідка ОСОБА_7, суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги, як такі, що суперечать наданим суду доказам та поясненням свідків у цій справі.

Так, відповідно до медичної карти стаціонарного хворого № 4804 ОСОБА_8, 15.03.2016 р. йому проводилась операція з 12-40 год. до 15-20 год., анестезіологом була ОСОБА_7, про що є її особисті підписи в медичних документах (т.с. 1 а.с.143-149). Залишати операційну, відповідно до п.2 локального клінічного протоколу вона не мала права. А тому її пояснення щодо спілкування з ОСОБА_2 15.03.2016 р. о 14.10 год. в приміщенні стаціонару, суд першої інстанції правильно вважав неправдивими, такими що не відповідають фактичним обставинам.

Згідно із п.2 локального клінічного протоколу, кваліфікований анестезіологічний персонал повинен бути присутнім в операційному залі, щоб проводити моніторинг стану хворого і забезпечувати анестезіологічну допомогу; у зв'язку з швидкою зміною стану пацієнта під час анестезії кваліфікований анестезіологічний персонал повинен постійно бути присутнім в операційному залі, щоб проводити моніторинг стану хворого і забезпечувати анестезіологічну допомогу.

Крім того, свідок ОСОБА_9, яка займає посаду завідуючої відділення анестезіології, пояснила суду першої інстанції, що залишати операційну лікарям-анестезіологам на протязі всієї операції заборонено. Лікар-анестезіолог, відповідно до посадових інструкцій, клінічного протоколу, локального клінічного протоколу повинен на протязі усього часу проведення операції слідкувати за станом хворого, призначати введення медичною сестрою ліків, і знаходитися в операційній до виходу пацієнта з анестезії та переведення його до палати під нагляд лікарняного лікаря. У крайніх випадках, лікар-анестезіолог може залишити операційну, залишивши замість себе іншого вільного лікаря-анестезіолога або її, зав.анестезіології. 15.03.2016 р. ОСОБА_7, яка працювала в операційній, як лікар-анестезіолог, до неї, як зав.анестезіології, за заміною не зверталась, як не зверталася вона і до інших лікарів-анестезіологів щодо заміни її в операційній залі.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Надані до матеріалів справи посадова інструкція лікаря-алерголога, протокольне доручення від 09.04.2015 р., від 15.04.2016 р. (т.с. 1 а.с.27-28), наказ № 266 від 26.04.2016 р. (т.с. 1 а.с.29), локальні клінічні протоколи медичної допомоги пацієнтам з медикаментозної алергії (т.с. 1 а.с.30-53) свідчать, що ОСОБА_2 в межах своїх посадових обов'язків повинна була приймати участь в розробці, погоджені локальних клінічних протоколів пацієнтів за своєю спеціальністю, та не виключає необхідність спілкування з науковими співробітниками кафедри внутрішніх хвороб № 3 Запорізького державного медичного університету, розташованими в стаціонарі КУ «ЗОКЛ» ЗОР.

При цьому, позивачем ОСОБА_2 не було надано суду першої інстанції належних, допустимих доказів того, що саме 15.03.2016 р. з 14 год. вона знаходилась в стаціонарі та виконувала свої посадові обов'язки щодо розробки та погодження клінічних протоколів медичної допомоги пацієнтам з медикаментозної алергії.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до докладної записки лікаря-гастроентеролога, з функціями завідуючої, відповідальної за терапевтичні кабінети консультативної поліклініки ОСОБА_5, станом на 28.03.2016 р. робота щодо поновлення локальних клінічних протоколів медичної допомоги та маршрутів пацієнтів в консультативній поліклініці, відповідно до уніфікованих локальних протоколів, лікарем-алергологом ОСОБА_2 не виконана.

Після дослідження у цій справі доказів сторін кожного окремо та у їх сукупності, судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_2 15.03.2016 р. самовільно, не попередивши безпосереднє керівництво про залишення свого робочого місця, о 14.00 год. зокрема покинула кабінет лікаря-алерголога, в якому вела консультативний прийом пацієнтів, до закінчення свого робочого часу, чим порушила трудову дисципліну.

Надані до матеріалів справи копії заяв пацієнтів (т.с. 1 а.с.82-84), суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги. Оскільки, ці заяви не можна вважати письмовими доказами у цій справі, також вони не є доказами у вигляді пояснень свідків, оскільки ці особи не попереджались судом перед складанням цих заяв про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві покази.

Ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір.

Відповідно до ст.147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення. Згідно ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення та не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Ст.149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення повинно витребувавати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення, за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення, при обранні виду стягнення повинно враховуватися ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника, стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що порядок та строки накладення дисциплінарного стягнення у вигляді догани на працівника ОСОБА_2, передбачених законодавством, відповідачем було дотримано.

Посилання представника позивача на відсутність згоди профспілкового комітету щодо застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді догани, суд першої інстанції правильно вважав хибним, оскільки діючим трудовим законодавством не передбачено обов'язку отримання такої згоди відповідачем при притягненні працівника до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани.

Враховуючи всі з'ясовані обставини справи, суд першої інстанції правильно вважав, що позовні вимоги позивача у цій справі щодо визнання незаконним та скасування наказу № 211 від 06.04.2016 р. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену нею в її позові у цій справі, та яку вона та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

ОСОБА_2 мала право в силу вимог ст. 3 ЦПК України на звернення до суду із вищезазначеним позовом у цій справі, якщо вважала, що відповідачем у вигляді вищезазначеного наказу про догану порушено її права.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв повному та всебічному розгляду цієї справи по суті (роз'яснював особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, допитував свідків тощо), розглянув дану справу з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 та представник останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі та зокрема у частині того, що ОСОБА_2 15.03.2016 року з 14.00 і до 15.06. перебувала на робочому місці у кабінеті № 19 консультативної поліклініки у КУ «ЗОКЛ» ЗОР чи поза межами робочого місця у лікарні з робочих питань.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Доказами, передбаченими ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі, які можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги в силу вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_2, є: протокольне доручення щодо самостійного ознайомлення з правилами внутрішнього трудового розпорядку для працівників КУ «ЗОКЛ» ЗОР із підписом лікаря-алерголога ОСОБА_2 від 13.02.2015 року про ознайомлення (копія, т.с. 2 а.с. 12-14), тривалість робочого дня консультативної поліклініки для лікарів кабінету усіх спеціальностей по прийому хворих з 08.00 до 15.06, обідня перерва з 12.00 до 12.30, затверджена наказом КУ «ЗОКЛ» ЗОР № 68 від 24.01.2014 року (копія т.с. 2 а.с. 15), відомість по ознайомленню працівників консультативної поліклініки з графіком роботи, затвердженим наказом КУ «ЗОКЛ» ЗОР № 68 від 24.01.2014 із підписом лікаря-алерголога ОСОБА_2 від 11.01.2016 року про ознайомлення (копія, т.с. 2 а.с. 16-19), надані відповідачем апеляційному суду до заперечень на апеляційну скаргу позивача, та які спростовують доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 і підтверджують правильні висновки суду першої інстанції у цій справі.

Апеляційний суд також погоджується із правильними висновками суду першої інстанції у цій справі про те, що діючим трудовим законодавством не передбачено обов'язку відповідача попереднього погодження із профспілковим комітетом питання на притягнення ОСОБА_2, як працівника, до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани.

Разом із тим, враховуючи, що вже після ухвалення правильного по суті рішення судом першої інстанції у цій справі відповідач КУ «ЗОКЛ» ЗОР все ж таки скористався своїм правом на погодження із профспілковим комітетом питання на притягнення ОСОБА_2, як працівника, до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани, про що свідчать: подання головного лікаря КУ «ЗОКЛ» ЗОР ОСОБА_10 від 31.03.2016 року до голови профкому лікарні ОСОБА_11 (копія т.с. 2 а.с. 20), витяг з протоколу № 28 від 05.04.2016 року про надання згоди адміністрації лікарні на дисциплінарне стягнення, а саме: догану лікарю-алергологу консультативної поліклініки ОСОБА_2 - профгрупоргу консультативної поліклініки (т.с. 2 а.с. 21), надані відповідачем апеляційному суду до заперечень на апеляційну скаргу позивача, то останні також можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги у цій справі на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України як докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Встановлено, що хоча суд першої інстанції в оскаржуємому рішенні й послався на ст. 88 ЦПК України, однак, встановлено, що фактично судом першої інстанції оскаржуємим рішенням у цій справі не вирішувалось питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат у цій справі, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, тому останнє також не було предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом, та може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за заявою осіб, які беруть участь у справі, або за ініціативою суду в порядку, передбаченому ст. 220 ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача КУ «ЗОКЛ» ЗОР будь-яких понесених нею судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору у розмірі 606,10 грн. (т.с. 1 а.с.241), сплаченого при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.