У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоСитнік О.М.,
суддів: Іваненко Ю.Г.,Маляренка А.В.,
Леванчука А.О.,Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Луцької міської ради до ОСОБА_6, Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання права власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору іпотеки, за касаційною скаргоюПублічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 15 червня 2016 року

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року Луцька міська рада звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що рішенням господарського суду Волинської області від 23 квітня 2008 року визнано будівлю гуртожитку по АДРЕСА_1 об'єктом комунальної власності. Рішенням господарського суду Волинської області від 24 грудня 2008 року визнано неправомірними дії арбітражного керуючого ОСОБА_7 щодо включення до ліквідаційної маси Закритого акціонерного товариства «Лізинг нерухомість» секцій 13, 15, 17, 19, 20, 22, 23 у будинку по АДРЕСА_1 та подальшого їх продажу.

Вказувала, що цим рішенням встановлено неправомірність, недійсність проведеного аукціону з реалізації майна банкрута у частині продажу зазначених секцій.

Рішенням Луцької міської ради від 28 квітня 2010 року № 58/154 дано згоду на прийняття у комунальну власність будівлі гуртожиткупо АДРЕСА_1. Рішенням Луцької міської ради від 29 червня 2011 року № 11/111 цей гуртожиток передано на баланс житлово-комунального підприємства № 7. Проте згідно з реєстром прав власності всі житлові секції гуртожитку перебували у власності фізичних осіб. Зазначала, що 16 липня 2007 року секція № 23 у будинку по АДРЕСА_1 була продана на аукціоні ОСОБА_8, який у той же день за договором купівлі-продажу відчужив цю секцію ОСОБА_9

07 березня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), та ОСОБА_6 укладено кредитний договір та на забезпечення виконання зобов'язань за ним між сторонами укладено договір іпотеки, за яким в іпотеку банку надана 4-кімнатна секція № 23, площею 90,7 кв. м. по АДРЕСА_1.

Вважала, що цей договір не відповідає вимогам чинного законодавства та порушує право власності територіальної громади м. Луцька на вказану секцію, а також житлові права її мешканців. Крім того, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 листопада 2013 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 06 лютого 2014 року, позов прокурора м. Луцька в інтересах держави та територіальної громади міста в особі Луцької міської ради задоволено, витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 секцію № 23 у будинку по АДРЕСА_1 на користь Луцької міської ради. Враховуючи, що мешканці вказаного жилого приміщення, в якому вони проживають на законних підставах більше десяти років, звернулися до Луцької міської ради із приводу надання дозволу на приватизацію даного житла, проте це виявилося неможливим через наявність у реєстрі прав власності запису про право приватної власності ОСОБА_6 на спірне приміщення.

Просила визнати право власності за територіальною громадою міста Луцька в особі Луцької міської ради на секцію № 23 гуртожитку по АДРЕСА_1; визнати недійсним договір іпотеки, укладений 07 березня 2008 року між ОСОБА_6 та ПАТ «УкрСиббанк», посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Куртою Н.В.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 15 червня 2016 року, позовні вимоги задоволено частково. Визнано недійсним договір іпотеки квартири, укладений 07 березня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Куртою Н.В., реєстраційний № 390, предметом якого є секція № 23 по АДРЕСА_1. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, керувався тим, що договір іпотеки, укладений 07 березня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_6, не відповідає вимогам закону, оскільки іпотекодавець не був власником квартири та не міг здійснювати відчуження нерухомого майна (предмета іпотеки), так як це майно на законних підставах перебуває у власності територіальної громади міста Луцька в особі Луцької міської ради.

Судами встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 06 лютого 2014 року, позов прокурора м. Луцька в інтересах держави та територіальної громади міста в особі Луцької міської ради до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_11, ОСОБА_12, ПАТ «УкрСиббанк», про витребування майна з чужого незаконного володіння, задоволено. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 на користь Луцької міської ради секцію № 23 у будинку по АДРЕСА_1, вартістю 542 тис. грн (а. с. 24−28).

Тобто, як правильно встановили суди, Луцька міська рада захистила своє порушене право власності на спірне майно шляхом пред'явлення до суду позову про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме від ОСОБА_6, на підставі ст. ст. 387, 388 ЦК України.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, 07 березня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_6 укладений договір про надання споживчого кредиту від 07 березня 2008 року № 0, згідно з яким банк надав позичальнику 88 тис. доларів США для придбання нерухомості. Цього ж дня між ОСОБА_9 (продавцем) та ОСОБА_6 (покупцем) укладений договір купівлі-продажу секції № 23 у будинку по АДРЕСА_1, яку ОСОБА_6 згідно з договором іпотеки, укладеним 07 березня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ним, передав в іпотеку банку (а. с. 54−60).

Відповідно до відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно 26 червня 2008 року за ОСОБА_6 зареєстровано право власності на секцію № 23 у будинку по АДРЕСА_1 (а. с. 30).

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважено перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натрі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Враховуючи, що ОСОБА_6 не набув права власності на спірне житлове приміщення, оскільки продавець майна не мав права на його відчуження, тому він не мав права передавати вказане нерухоме майно в іпотеку.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою статті 203 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1 ст. 203 ЦК України).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком судів про те, що укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_6 договір іпотеки не відповідає вимогам закону, оскільки іпотекодавець не є власником квартири та не може здійснювати відчуження нерухомого майна (предмета іпотеки), так як це майно на законних підставах перебуває у власності територіальної громади міста Луцька в особі Луцької міської ради, відтак суди обґрунтовано задовольнили позов про визнання договору іпотеки недійсним.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 333, 336, 337, 343, 344, 345, 347, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 15 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.М. Ситнік
Судді: Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.В. Ступак