Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" вересня 2017 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Кузнецова Д. В. , при секретарі Родак Н., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В:

24 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області із позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування 1/2 частки будинку №67 по вул.Маяковського в місті Маріуполі, укладеного 17 липня 2004 року між позивачем та відповідачем та посвідченого Третьою Маріупольською державною нотаріальною конторою.

В обґрунтування позову зазначив, що в січні 2004 року погіршився його стан здоровя, в 2006 році він став на «Д» облік в онкодиспансері, та в 2007 році йому була проведена операція. В цей період відповідач, яка доводиться дочкою, умовила його укласти договір дарування 1/2 частки будинку №67 по вул.Маяковського в місті Маріуполі, та 17 липня 2004 року між позивачем та відповідачем був укладений нотаріально посвідчений договір дарування вказаної частки будинку. При укладанні договору дарування позивач сподівався, що дочка разом зі своїм чоловіком будуть за ним доглядати, допомагати купляти продукти харчування та медикаменти, оплачувати комунальні послуги. При цьому позивач віддав свою заробітну та пенсійну банківські картки, наявні у нього накопичення. Проте відповідач перестала доглядати та надавати допомогу. Посилаючись на статтю 233 ЦК України, вказує, що зазначені тяжкі обставини вплинули на його волевиявлення під час укладання договору дарування будинку на вкрай невигідних для нього умовах.

У судовому засіданні ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та окремо відзначив, що перед укладенням договору дарування в 2003 року у нього важко захворіла дружина, яка згодом померла. Він також захворів та за наполяганням відповідача почав лікування. Погано себе почував та в 2004 році прийняв рішення подарувати частину будинку з умовою, що дочка буде доглядати його до кінця життя, але вона домовленостей не дотрималась. У 2006 році він був прооперований та сам покинутий в будинку. Через два місяці пішов на роботу, працював монтажником на будівництві, в останні часи підробляє охоронцем, отримує пенсію. Одному йому було нудно та він вирішив частину будинку здати дівчині, яка допомагала йому по господарству. Віддав дочці свою заробітну та пенсійну картку, при цьому вимагав від неї, щоб вона купувала та віддавала йому щомісяця по 100 доларів США. Накопичував кошти, які відповідач згодом попросила позичити на автомобіль та не віддала. В 2009-2010 роках відповідач переїхала до подарованого будинку. До цього моменту позивач їздив до неї в квартиру купатися, їсти, за продуктами харчування. До 2016 року проживали однією сімєю та не мали конфліктів. В 2016 році між сторонами почалися розбіжності, відповідач заборонила брати продукти харчування із холодильника та вела роздільне харчування. В лютому 2017 року відповідач із чоловіком зламали вхідний замок та викрали 1000 доларів, застосували насилля, після чого позивач виїхав із будинку та винаймає окрему квартиру. Всі сварки в сімї повязує із коштами, які відповідач позичила у нього та не віддає. Також неодноразово наголосив, що будь-яких важких обставин, які вимусили його укласти спірний договір дарування 1/2 частки будинку, у нього не було. ОСОБА_2 за його наполяганням було укладено договір дарування, оскільки він сподівався, що дочка буде до кінця життя доглядати його.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила визнати недійсним договір дарування саме з підстав, визначених статтею 233 ЦК України.

Відповідач позовні вимоги не визнала, надала письмові заперечення, в яких зазначила, що договір дарування уклала за наполяганням батька, який був ініціатором. Сам повністю займався його підготовкою та вирішенням справ із нотаріусом. Відповідач відмовляла його, та з її боку не було жодних корисних цілей. У підтвердження цього зазначає, що договір дарування був укладений в 2004 році, але фактично вона переїхала до будинку лише в листопаді 2010 року, та з того часу з чоловіком займалася ремонтом в будинку та покрашенням житлових умов, оформленням документів на нові забудови, земельну ділянку. Весь цей час позивач проживав разом із ними, вона доглядала за батьком, купувала та готувала їжу, прала, лікувала, оплачувала комунальні послуги. З батьком мала добрі, сімейні стосунки. В 2006 році за її наполяганням та під її наглядом батька було вперше обстежено та виявлено онкологічне захворювання, після чого в 2007 році прооперовано. Відповідач допомагала та доглядала за ним. Окрім пенсії батько працює, має доходи від земельного паю. Всі кошти позивач витрачає за власним розсудом на свої потреби. Також стверджує, що батька ніхто не вижинав із будинку та він сам вирішив піти із будинку та переїхав жити у времянку. З моменту отримання будинку в дар відповідач разом із своїм чоловіком зробила капітальний ремонт, підвели комунікації, збудували прибудови, збільшили його площу, вклали багато коштів, чим значно покращили його стан.

Представник відповідача підтримав свого довірителя та доповнив заперечення заявою про застосування строків позовної давності до позовних вимог.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 17 липня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування 1/2 частки жилого будинку з відповідними до цієї частки побудовами подвіря, що знаходяться в місті Маріуполі по вулиці Маяковського, 67, посвідчений державним нотаріусом Третьої маріупольської нотаріальної контори ОСОБА_3 Відповідно до умов договору на згаданій земельній ділянці знаходяться: жилий шлакоблочний, обкладений цеглою будинок літ.А1, житловою площею 34,2 кв.м., сарай літ.Б-1, уборна літ.Г-1, огорожа літ.№1,2, замощення літ.1. (а.с.50).

Співвласником другої частини вказаного домоволодіння також є ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Третьої маріупольської нотаріальної контори ОСОБА_3 25 червня 2004 року, після смерті її матері ОСОБА_4, яка померла 01 грудня 2003 року (а.с.51).

Тобто з 2004 року відповідач є власником цілого будинку по вул. Маяковського, 67 в місті Маріуполі.

З пояснень обох сторін судом встановлено, що з моменту укладення договору дарування відповідач в будинку не проживала. Позивач проживав самостійно в будинку, періодично приїжджав до дочки за місцем її проживання та реєстрації в квартиру АДРЕСА_1, та отримував від неї матеріальну та фізичну допомогу.

Згідно з медичною карткою амбулаторного хворого № 4435, заведеною 28.08.2006 року Міським міжрайонним онкологічним диспансером міста Маріуполя, 07 вересня 2006 року позивач вперше звернувся до вказаного закладу із скаргами, та згідно з випискою із історії хвороби № 771 проходив лікування з 20 листопада 2006 року по 22 грудня 2006 року. Згідно з випискою з Донецького обласного протипухлинного центру в період з 05 лютого 2007 року по 26 лютого 2007 року проходив хірургічне лікування. Також згідно з випискою із історії хвороби № 573 ОСОБА_1 проходив лікування в хірургічному відділенні КЛПУ «Міський міжрайонний онкологічний диспансер м.Маріуполя» з 25 квітня 2007 року та виписаний 08 травня 2007 року. Із анамнезу всіх виписок слідує, що ОСОБА_1 вважає себе хворим з квітня 2006 року.

Згідно з довідкою з обласної медико-соціальної експертної комісії № 2 серії ДОН-05 № 060856 26 лютого 2007 року було первісно встановлено інвалідність другої групи за загальним захворюванням.

Також із медичної картки вбачається, що після позитивного лікування в 2007 році наступний раз позивач звернувся до лікаря 28 жовтня 2015 року для обстеження, при цьому жодних скарг на стан здоровя не висловлював та почував себе добре, проведені медичні обстеження підтвердили добрий стан позивача.

Відповідно до пояснень обох сторін спору відповідач разом із своїм чоловіком з січня 2009 року зареєстрували місце свого проживання в спірному будинку по вул.Маяковського, 67, і лише в 2010 році переїхали проживати у вказаний будинок. Проводили спільне будівництво та ремонт в домоволодінні, внаслідок чого загальна площа домоволодіння збільшилася до 82,5 кв.м., що підтверджується технічним паспортом від 18.07.2011 року.

Надаючи оцінку укладеному між сторонами договору та встановленим життєвим обставинам сторін по справі, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдарованого.

Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не є вільним і не відповідає його внутрішній волі.

Подібний правовий висновок зроблений Верховним судом України в постанові по аналогічній справі № 6-551цс16 від 6 квітня 2016 року.

Крім того, в пункті 23 Постанови Пленуму Верховного суду України розяснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Також, з наведених положень закону та правового висновку Верховного суду слідує, що необхідним критерієм для визнання правочину недійсним, з підстав, передбачених вище, є доведення в судовому процесі нерозривного причино-наслідкового звязку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин.

Верховний суд України констатує, що особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

При розгляді зазначеної категорії справ потрібно враховувати такі фактори, як майновий і психічний стан осіб та їх близьких напередодні й на момент вчинення правочину; співмірність наданих послуг із вартістю переданого за правочином майна; наявність іншого житла або іншого місця помешкання в разі відчуження житла, а також враховувати їх вплив на формування волевиявлення сторін.

Застосовуючи вказані положення закону та розяснення Верховного суду України до спірних правовідносин між сторонами, суд приходить до висновку, що у позивача відсутні були будь-які тяжкі обставини, які б перешкоджали вільно розпоряджатися своїм майном та примусили його укласти договір дарування на вкрай невигідних для себе умовах. Жодних доказів незадовільного психоемоційного стану позивача в період укладення договору дарування або напередодні до суду не надано, а сам факт смерті його дружини 01 грудня 2003 року не може бути достатньою підставою для підтвердження доводів позивача.

Натомість судом встановлено, що в 2004 році на момент укладення спірного договору дарування позивач був працездатною людиною, мав постійну роботу, отримував дохід, стороннього догляду не потребував, відомостей та доказів про наявність у нього будь-яких хвороб або скарг на стан здоровя до суду не представлено та судом не встановлено.

І лише з 2006 року позивач почав скаржитися на стан здоровя та звернувся до лікарні для обстеження, що, на думку суду, не може вважатися важкою обставиною, оскільки вона виникла через два роки після укладення договору дарування.

Крім цього, позивач станом на день укладення договору дарування працював на будівельному підприємстві «Промстрой» бригадиром та отримував дохід від земельного паю, тобто його матеріальний стан не свідчить про важкі матеріальні умови його життя або крайню нужденність, які б могли бути вирішальним або вагомим поштовхом для укладення спірного договору дарування на вкрай невигідних для нього умовах.

На переконання суду на час укладення договору дарування 1/2 частки будинку позивач не перебував під впливом тяжких життєвих обставин, а таким чином намагався як найзручніше для себе вирішити побутові питання та перекласти тягар утримання нерухомості на сімю дочки, з якою він протягом тривалого часу в період з 2004 року по 2016 рік підтримував добрі сімейні відносини, проживав однією сімєю, мав довірительні матеріальні стосунки, рівнозначні грошові взаємини (довіряв пенсійну банківську картку, просив проводити обмін валют за знятими коштами, надавав у позику кошти), отримував він неї допомогу в побуті та догляд, спільно проводили ремонтні та будівельні роботи в будинку, що для позивача було вигідним та не суперечило його інтересам.

Подібні обставини також в судовому засіданні були підтверджені показами свідків ОСОБА_5, Міранда ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Та лише з 2016 року внаслідок сімейних непорозумінь, які виникли між сімєю дочки та позивачем на майновому ґрунті та стосувалися влаштування особистого життя позивача в займаній ним частині будинку, позивач став наголошувати про порушення його прав при укладанні спірного договору дарування.

Проте такі обставини не можуть визнані судом тяжкими, а умови, на яких було укладено спірний договір, вкрай невигідними для позивача.

Положення статті 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі закону або рішення суду, яке набрало законної сили.

За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих підстав для визнання договору дарування недійсним з підстав, визначених статтею 233 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи.

З урахування викладеного суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог та відсутність у зв'язку із цим законних та обґрунтованих підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 88, 203, 204, 233, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним відмовити.

На рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд міста Маріуполя Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д. В. Кузнецов