Ухвала

іменем україни

08 листопада 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., Висоцької В.С., Гримич М.К.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про виселення, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 20 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 липня 2012 року звернуто стягнення на іпотечне майно, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності, в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору, укладеному 04 липня 2007 року між банком та ОСОБА_7 Відповідачі у добровільному порядку не звільняють спірну квартиру.

Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просив виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вказаній вище квартирі.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 20 лютого 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 04 липня 2007 року між позивачем та ОСОБА_7 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 52 000 доларів США.

05 липня 2007 року банком з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого останні передали в іпотеку банку належну їм на праві спільної часткової власності квартиру АДРЕСА_1.

Позичальник порушив кредитні зобов'язання, у зв'язку з чим станом на 10 лютого 2012 року утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 115 728,77 доларів США, тому ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 липня 2012 року рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним між банком та ОСОБА_7 04 липня 2007 року, звернуто стягнення на іпотечне майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1.

Судом також встановлено, що передана в іпотеку квартира придбана не за рахунок кредитних коштів.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка визначає порядок виселення із займаного жилого приміщення, є ст. 109 ЖК Української РСР, у ч. 1 якої передбачено підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз згаданих правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК Української РСР.

Під час виселення в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Вказані вище висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 06 липня 2016 року № 6-3173цс15, від 14 грудня 2016 року № 6-1141цс16, від 14 грудня 2016 року № 6-860цс16, від 21 грудня 2016 року № 6-1731цс16, яка відповідно до норм ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вірно виходив із того, що квартира, яка передана в іпотеку, була придбана не за рахунок кредиту, а тому відсутні підстави для виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на спірне жиле приміщення.

Отже, місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову. Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 20 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

В.С. Висоцька

М.К. Гримич