УХВАЛА

іменем україни

1 березня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до приватного підприємства «ВВП Сервіс», третя особа - директор приватного підприємства «ВВП Сервіс» ОСОБА_4, про скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_5, на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 2 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що він працював на посаді диспетчера приватного підприємства «ВВП Сервіс» (далі - ПП «ВВП Сервіс»).

22 вересня 2014 року директором вказаного підприємства видано наказ про зміну умов праці - розміру заробітної плати, із змісту якого вбачається, що у зв'язку із змінами договірних відносин від 1 вересня 2014 року та зменшенням об'ємів робіт, з метою запобігання скорочення чисельності та звільнення працівників підприємства було прийнято рішення про внесення змін у штатний розпис, щодо змін посадових окладів диспетчера.

Згідно з п. 1 наказу з 22 листопада 2014 року зменшується розмір посадових окладів диспетчерів ПП «ВВП Сервіс».

28 жовтня 2014 року він звернувся до відповідача з заявою, в якій просив повідомити, які зміни в організації виробництва та праці запроваджено, як запроваджені зміни торкаються посади диспетчера, чи зменшується об'єм роботи для посади диспетчера та чому в тексті наказу від 22 вересня 2014 року не зазначено про такі зміни. У відповіді, наданій відповідачем, також не зазначено, які зміни відбулися в організації виробництва і праці, що стали підставою для зменшення розміру посадового окладу.

21 листопада 2014 року працівниками ПП «ВВП Сервіс» було проведено збори, оформлені протоколом, на яких ухвалили направити роботодавцю сформовані вимоги щодо проведення оплати роботи у нічний час відповідно до вимог ст. 108 КЗпП України, припинення безпідставного та незаконного зменшення розміру заробітної плати, скасування зазначених наказів, як таких, що суперечать вимогам ч. 3 ст. 32 КЗпП України.

23 листопада 2014 року наказом від 19 листопада 2014 року

№ 19-2/11-2014 його було звільнено з посади диспетчера на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Позивач вважав звільнення незаконним.

З урахуванням зазначеного позивач просив скасувати зазначені накази ПП «ВВП Сервіс» про зміну умов праці, про його звільнення та зміну дати звільнення; поновити його на роботі на посаді диспетчера з посадовим окладом, який був до видачі наказу від 22 вересня 2014 року № 22/09-2014; стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 25 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 2 червня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що звільнення позивача відбулось із дотриманням вимог чинного законодавства (ст. 32, п. 6 ст. 36 КЗпП України), оскільки зміна істотних умов праці, про яку позивач був повідомлений більше ніж за два місяці, та від яких відмовився, відбулась за безспірної наявності змін в організації виробництва і праці, які направлені на раціоналізацію робочих місць, впровадження нових форм та методів в організації праці.

Апеляційний суд погодився з такими висновками районного суду, зазначивши також про те, що умови праці позивача були змінені у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці підприємства.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_3 працював на посаді диспетчера диспетчерської служби ПП «ВВП Сервіс» з 24 грудня 2012 року, з посадовим щомісячним окладом у розмірі 3 700 грн. У посадові обов'язки позивача входило забезпечувати виконання диспетчеризації об'єкту за адресою: вул. Городоцька, 226, м. Львів, що підтверджується посадової інструкцією диспетчера ПП «ВВП Сервіс».

У зв'язку зі зменшенням обсягу об'єму виконаних робіт, а також порядку їх оплати директором ПП «ВВП Сервіс» ОСОБА_6 був виданий наказ від 1 вересня 2014 року про зміни в організації виробництва та праці на підприємстві. Відповідно до п. 1 зазначеного наказу було вирішено перерозподілити виконання обов'язків працівниками, забезпечити рівномірне навантаження щодо об'ємів виконуваної роботи та затрат робочого часу в границях 40-годинного робочого часу.

На виконання наказу від 1 вересня 2014 року був виданий наказ від 22 вересня 2014 року «Про зміну умов праці», яким з 22 листопада 2014 року зменшено посадові оклади диспетчерам ПП «ВВП Сервіс» з 3 700 грн до 2 800 грн.

Згідно з наказом ПП «ВВП Сервіс» від 29 вересня 2014 року «Про зміну істотних умов працівників та становлення неповного робочого дня із погодинною оплатою праці» з 2 грудня 2014 року на підприємстві була введена погодинна оплата праці, а також встановлений неповний робочий день 5 годин за графіком з 10 год. 00 хв. до 16 год. 00 хв. з перервою на обід з 12 год. 00 хв. до 13 год. 00 хв. для наступних категорій працівників: директора, бухгалтера, головного інженера, інженера-електрика.

Також були змінені істотні умови праці працівникам відділу енергетичного забезпечення з відрядної на погодинно-преміальну систему оплати праці.

З наказом від 22 вересня 2014 року «Про зміну умов праці» з 22 листопада 2014 року ОСОБА_3 був ознайомлений 22 вересня 2014 року, однак від продовження роботи на запропонованих умовах відмовився.

Наказом ПП «ВВП Сервіс» від 14 листопада 2014 року строк введення в дію змін умов праці було перенесено на один місяць до 22 грудня 2014 року.

Наказом ПП «ВВП Сервіс» від 19 листопада 2014 року позивача звільнено з посади диспетчера з 28 листопада 2014 року на підставі п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Наказом ПП «ВВП Сервіс» від 22 грудня 2014 року скасовано наказ від 19 листопада 2014 року про звільнення позивача, а дата звільнення ОСОБА_3 була змінена на 22 грудня 2014 року, здійснено розрахунок за вимушений прогул з 24 листопада 2014 року по 22 грудня 2014 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно зі ст. 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

У ч. 3 ст. 32 КЗпП України передбачено, що у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Отже, зі змісту зазначеної норми права вбачається, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 4 липня 2012 року № 6-59цс12, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Також у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 6 (із змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

Таким чином, вирішального значення у даному аспекті набуває саме порядок запровадження змін в організації виробництва і праці, тобто роботодавець повинен мати докази того, що розмір оплати праці змінюється саме у зв'язку зі зміною в організації виробництва і праці.

З матеріалів справи вбачається, що штатний розпис від 13 січня 2014 року встановлює посадовий оклад (тарифну ставку) диспетчера диспетчерської служби у розмірі 3 700 грн, починаючи з 9 січня 2014 року (а. с. 81).

У ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Проте апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК України зазначених вимог закону не врахував, на вказані обставини справи уваги не звернув, доводів позивача не перевірив, не надав їм належної правової оцінки, не встановив наявності змін в організації виробництва і праці та на припущеннях дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції, що суперечить вимогам ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 2 червня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик