Справа № 486/1032/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.05.2017 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі: головуючого судді Кологривої Т.М.

за участю секретаря судового засідання Романенко Т.І.

позивача ОСОБА_1

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Арбузинка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, заподіяної пошкодженням майна

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, заподіяної пошкодженням майна, мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником житлового будинку № 6»а» згідно рішення апеляційного суду Миколаївської області від 14 липня 2015 року. Відповідач ОСОБА_4, найнявши екскаватор, здійснила проникнення до будинку, вигорнувши його екскаватором, чим порушила право власності на земельну ділянку та будівельні матеріали на суму 213 918 грн. 11 к. Посилаючись на те, що діями відповідача розмір матеріальної шкоди, заподіяної руйнуванням будинку з урахуванням вартості матеріалів склав 164 362 грн., позивач прохав на підставі ст. 1166 ЦК України стягнути її з відповідача, а також моральну шкоду у розмірі 20000 грн.

Позивач та його представники у судовому засіданні підтримали заявлені вимоги та прохали їх задовольнити.

Відповідач позовні вимоги не визнала та надала пояснення про те, що не памятає подій, які зазначені у позові.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, пояснив, що висновок експерта, який знаходиться у даній справі, проведений у рамках кримінального провадження, слідство по якому триває. Рішення суду про визнання права власності на будівельні матеріали ухвалено судом 5 грудня 2014 року, тому позову не стосується. Підставою для предявлення позову є ст. 1166 ЦК України, однак необхідність її застосування по даній справі позивачем не доведена. Відсутні підстави для стягнення моральної шкоди. Шкоду заподіяла інша особа, вимоги до якої не предявлені. Відповідач не може відповідати за шкоду, спричиненою іншою особою.

Вислухавши думки часників процесу, свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Як встановлено судом, сторони з 1 вересня 1993 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 10 серпня 2010 року було розірвано.

Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 5 грудня 2007 року на ім'я відповідачки був придбаний житловий будинок з господарськими спорудами по вул. Маяковського, 6 «а» у м.Южноукраїнську.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 14 липня 2015 року в порядку поділу сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок № 6»а» з господарськими спорудами по вул. Маяковського у м.Южноукраїнську Миколаївської області площею 27.9 кв.м, а за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок № 6 з господарськими спорудами по вул. Маяковського у м.Южноукраїнську Миколаївської області площею 30.8 кв.м.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За загальним правилом визначеному у ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо); в) причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виник з приводу пошкодження шляхом часткового руйнування житлового будинку № 6»а», розташованого по вул. Маяковського у м.Южноукраїнську Миколаївської області, яким розпорядилася відповідач без згоди позивача.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Право спільної власності є правовою конструкцією, що характеризується множинністю суб'єктів та єдністю об'єкта. Іншими словами, даний інститут оформлює відносини з приводу приналежності майна (речі) одночасно кільком суб'єктам відносин власності (співвласникам), якими можуть виступати будь-які суб'єкти права власності - фізичні, юридичні особи, держава, територіальні громади тощо. Як і кожен індивідуальний власник, суб'єкти права спільної власності на свій розсуд володіють, користуються і розпоряджаються належним їм майном. Проте на відміну від індивідуальних власників правомочності володіння, користування і розпорядження даним майном вони здійснюють сумісно, на засадах спільної згоди.

Так згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст. 68 СК України).

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

При цьому майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі (ст. 71 СК України).

З аналізу вищенаведених норм закону випливає, що до виділу вищезазначеного майна (з приводу якого виник спір) в натурі, підстави вважати, що діями відповідача, яка розпорядившись житловим будинком, перебуваючим на день руйнування у спільній сумісній власності подружжя шляхом його часткового руйнування, заподіяла позивачу шкоду у розумінні положень ст. 1166 ЦК України відсутні.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що фактично між сторонами виник спір з приводу поділу спільного майна подружжя, який здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України.

При цьому вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. А у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (п.п. 22, 30 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Відповідно до ст. 16 ЦК України звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Порушене право може бути захищено у спосіб, хоча і не передбачений зазначеною нормою, законом чи договором, але такий, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим порушенням.

Згідно ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Якщо право позивача не може бути захищено обраним позивачем способом, суд має у зв'язку з цим відмовити в позові з зазначенням підстав такої відмови.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_1 звернувся з позовом про відшкодування збитків, заподіяних руйнуванням майна.

Оскільки предметом позову, заявленого позивачкою, було відшкодування збитків, у встановленому ч.1 ст.11 ЦПК України порядку позивач вимог щодо поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, компенсації вартості частки майна, не заявляв, враховуючи зміст позовних вимог та фактичні обставин справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для відшкодування збитків.

Згідно рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 5 грудня 2014 року за ОСОБА_1 визнано право власності на будівельні матеріали, вкладені в самочинні добудови та перебудови до житлового будинку № 6»а» з господарськими спорудами по вул. Маяковського у м.Южноукраїнську Миколаївської області на суму 213918 грн. 11 к.

Оскільки позивачем у судовому засіданні не доведено те, що відповідачем було здійснено знищення саме тих будівельних матеріалів, право на які за ним було визнано вищевказаним рішенням суду від 5 грудня 2014 року, вимоги про відшкодування збитків, заподіяних будівельним матеріалам, задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 10, 59, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, заподіяної пошкодженням майна відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Арбузинський районний суд Миколаївської області на протязі 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя Т.М.Кологрива