АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4381/17 Справа № 207/3772/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Погребняк Т. Ю. Доповідач - Куценко Т.Р.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2017 року м. Дніпро 07 листопада 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Максюти Ж.І.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетроської області від 31 березня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2013 року банк звернувся до суду з позовом, який під час розгляду даної справи було уточнено, просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 11 жовтня 2005 року між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку с визначенням розміру процентної ставки та строків виконання зобов'язання за даним договором. Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, видавши позичальнику кредитну картку з відповідним лімітом. Позичальник свої обов'язки системно не виконував, у зв'язку з чим станом на 31 серпня 2015 року утворилася заборгованість. Посилаючись на порушення умов кредитного договору та у зв'язку з чим виникла необхідність захисту свого порушеного права позивач звернувся до суду з зазначеними вимогами та враховуючи наведені обставини наполягає на їх задоволені /а.с.3-6, 84-86/.

Рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетроської області від 31 березня 2017 року позовні вимоги банку задоволено. Стягнуто з відповідача на користь банка заборгованість за кредитним договором № б/н від 11 жовтня 2005 року в сумі 55 408, 26 грн., що складається з заборгованості за кредитом в розмірі 9 993, 89 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 42 299, 69 грн., а також штрафу, який складається з фіксованої частини в розмірі 500 грн. 00 коп. та процентної складової в розмірі 2 614, 68 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат /а.с.137-139/.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення /а.с.147-152/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 11 жовтня 2005 року між сторонами було укладено кредитний договір № б/н, на підставі особистої заяви відповідача. За умовами договору ОСОБА_2 отримав від банку кредитну картку із встановленим лімітом кредитних коштів зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки /а.с.12-13/.

Строк дії договору встановлено 12 місяців з моменту його підписання (п.9.11 умов договору).

Згідно з умовами кредитного договору Позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту в розмірі та в строки, визначені тарифами та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлена відповідальність за порушення строку повернення кредиту та процентів за користування ним.

Позивач свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, випустивши та надавши відповідачу кредитну картку із встановленим лімітом кредитних коштів в розмірі 2 000 грн., яку (картку) відповідач отримав та використала кредитні кошти в своїх цілях.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами. Останній внесений позичальником платіж в рахунок погашення заборгованості був здійснений 17 червня 2010 року, яким частково було погашено існуючу заборгованість /а.с.36, 69/.

Умовами договору передбачений обов'язок позичальника погашати заборгованість по кредиту, відсоткам та інші платежі встановлені банком у відповідності з тарифами (п.5 умов та правил).

Пунктом 8 кредитного договору сторони погодили відповідальність за неналежне виконання зобов'язань і порушення позичальником умов щодо повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом.

У порушення умов кредитного договору від 12 травня 2011 року, позичальник свої зобов'язання виконував неналежним чином, у зв'язку з чим станом на 31 серпня 2015 року утворилася заборгованість в розмірі 55 408, 26 грн., з яких 9 993, 89 грн. - заборгованість за кредитом, 42 299, 69 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, а також штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 2 614, 68 грн., що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості /а.с.87-89/.

Ухвалюючи рішення по справі суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позовних вимог банку в повному обсязі та стягнення з відповідача на користь позивача виниклу заборгованість станом на 31 серпня 2017 року. Задовольняючи заявлені вимоги суд виходив з того, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна, з наступних підстав.

В своїй заяві позичальника від 11 жовтня 2005 року на отримання кредиту у вигляді встановленого ліміту на картку, відповідач підписав пункт, відповідно до якого він ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг та Правилами користування платіжною карткою. Також, зазначено, що своїм підписом відповідач підтвердив факт отримання повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку /а.с.13/.

З матеріалів справи вбачається, що надані до позовної заяви банком дані умови підписані лише головою ПАТ КБ «Приватбанк» О.В. Дубілет, тоді як підпис позичальника на вказаних умовах відсутній, як і зазначення дати їх підписання /а.с.14-20/.

Отже, посилання позивача на те, що відповідач ознайомився і згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг та Правилами користування платіжною карткою, про що зазначено а Заяві позичальника, не заслуговують на увагу, оскільки зазначені Умови не містять підпису позичальника; не встановлено доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З наданих банком розрахунків заборгованості вбачається, що останній платіж в рахунок погашення існуючої заборгованості був здійснений відповідачем 17 червня 2010 року /а.с. 36, 69, 88/.

Тоді як, банк звернувся до суду з даним позовом лише 21 серпня 2013 року, тобто з пропуском встановленого ЦК України строку позовної давності.

Згідно із ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, а статтею 266 ЦК України встановлено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач звертався до суду із заявою про застосування строку позовної давності /а.с.79-81/. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про доцільність застосування строку позовної давності до даних правовідносин.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 303, ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетроської області від 31 березня 2017 року - скасувати.

В задоволені позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

Ж.І. Максюта