Справа № 214/3912/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06 березня 2017 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Прасолова В.М.

при секретарі - Горбуновій Л.С.

за участю представника позивача ОСОБА_1

за участю відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ПАТ «Страхова компанія «Країна» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ПАТ «Страхова компанія «Країна» (далі за текстом «ПАТ»), уточнивши який представник позивачки просить стягнути на користь останньої: з ОСОБА_2 - матеріальну шкоду в розмірі 71554 грн. 00 коп. та моральну шкоду в розмірі 195000 грн. 00 коп.; з ПАТ матеріальну шкоду в межах ліміту відповідальності страховика - 50000 грн. 00 коп., 17486 грн. 30 коп. витрат, повязаних з лікуванням потерпілої; моральну шкоду в розмірі 5000 грн. 00 коп.

В обґрунтування уточненого позову навела наступне. Вироком Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2015 року, що набрав законної сили 21 січня 2016 року по справі №177/1618/15-к ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 186 ч. 2 КК України. ОСОБА_2 суд звільнив від відбуття призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк три роки. У кримінальному провадженні було встановлено, що 20 січня 2015 року приблизно о 20 год. 30 хв. водій ОСОБА_2, керуючи автомобілем «ВАЗ-2105», реєстраційний номер НОМЕР_1 (далі за текстом «автомобіль «ВАЗ»), по автодорозі Кіровоград-Запоріжжя, на 94 км. на території Лозуватської сільської ради, Криворізького району, Дніпропетровської області на закругленні проїзної частини вправо по ходу до його руху, в порушення п.2.3. (б) Правил дорожнього руху України, відволікся від керування транспортним засобом, та не контролюючи його рух, в порушення п.п. 10.1, 11.3 «Правил дорожнього руху» України, виїхав на смугу зустрічного руху, де скоїв зіткнення з автомобілем «Шевроле» ОСОБА_4», реєстраційний номер НОМЕР_2 (далі за текстом «автомобіль «Шевроле») , за кермом якого знаходилась ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що рухалась у зустрічному напрямку прямо. Як встановлено вказаними вироком суду, внаслідок ДТП водій автомобіля «Шевроле» ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження та госпіталізована до КЗ «Криворізька міська клінічна лікарня №2» ОСОБА_4 вироком встановлено, що відповідно до висновку судово-медичної потерпілою ОСОБА_3 отримані наступні тілесні ушкодження: закрита травма груді, перелом 4 ребра ліворуч без зміщення, розрив лівої легені, гемопневмоторакс, закрита травма живота, розрив селезінки з послідуючим її видаленням, розрив та гематома печінки, гемоперітоніум, забійна рана правого колінного суглоба, виникли від дії тупих твердих предметів з обмеженою травмуючою поверхнею, або при ударі об такі ж предмети, що могло бути в обстановці дорожньо-транспортної пригоди в середені салону автомобіля. Цивільний позов ОСОБА_3, в кримінальному провадженні не заявляла. Частиною 7 ст.128 КПК України встановлено, що особа, яка не предявляла цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду має право предявити його в порядку цивільного судочинства. Відповідно до частини 4 ст.61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обовязків для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Вважає, що таким чином, факт вини ОСОБА_2, та наслідки його протиправних дій, а саме: вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 ст. 286 КК України, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло тяжке тілесне ушкодження, доведенню не підлягає. Матеріальні збитки спричинені їй, позивачці, підтверджуються висновком експертного автотоварознавчого дослідження №Д6/06/15 про визначення матеріальних збитків від 10 червня 2015р., та становлять 121554 грн. 00 коп. Матеріальні витрати повязані з лікуванням позивачки, підтверджуються квитанціями аптек і лікарськими рецептами та становлять 17486 грн. 30 коп. Загальна сума матеріальних витрат становить 139040 грн. 30 коп. У відповідності до ч. 1 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Ця правова норма, встановлює загальні підстави відшкодування шкоди в рамках позадоговірної (деліктної) відповідальності. З положення ч.1 ст.1187 ЦК України випливає, що діяльність повязана з використанням транспортного засобу є джерелом підвищеної небезпеки, а тому відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Крім того, п.1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Тому, у відповідності до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а тому збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). ОСОБА_4, як передбачено ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобовязати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів сері АІ за №4069141, виданого 16 жовтня 2014 року ПАТ строком на 1 рік, ОСОБА_2 застрахував свою відповідальність за шкоду заподіяну майну третім особам під час експлуатації наземного транспортного засобу, а страхова компанія, відповідно, взяла на себе обовязок відшкодувати шкоду заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди третім особам з вини страхувальника. Відповідно до даних сайту МТСБУ, зазначений поліс є діючим на день вчинення злочину. Згідно вказаного полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, ліміт відповідальності страховика за шкоду заподіяну майну становить 50000 грн., за шкоду завдану життю та здоровю 100000 грн. 00 коп., при цьому франшиза (частина збитків, що не відшкодовується страховиком) складає 0,00 грн. У відповідності до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодування). Крім того, як передбачено ч.1 ст. 22 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників неземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи. ОСОБА_4, ст. 29 Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників неземних транспортних засобів» передбачено, що у звязку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, повязані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Вважає, що у вязку тим, що ОСОБА_2 застрахував свою цивільно-правову відповідальність за шкоду заподіяну майну третім особам під час експлуатації наземного транспортного засобу, а страхова компанія відповідно взяла на себе обовязок відшкодувати шкоду заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди третім особам з вини страхувальника, страхова компанія «Країна» зобовязана відшкодувати позивачці матеріальну шкоду заподіяну їй, як власнику транспортного засобу, в межах ліміту відповідальності страховика, яка складає грошову суму коштів у розмірі 50000 грн. та 17486 грн., 30 коп. за витрати повязані з завданням шкоди здоров`ю. Окрім того, відповідно до ст. 26-1 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що страховиком відшкодовується потерпілому-фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5% страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Сума страхової виплати за шкоду заподіяну здоровю становить 100000 грн., тож 5% від даної виплати 5000 грн. 00 коп. моральної шкоди. Наполягає, що таким чином, ПАТ має сплатити також і моральну шкоду у розмірі 5% в сумі 5000 грн. 00 коп. Відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на 9 грудня 2016 року ПАТ не перебуває в стані припинення. Зазначає, що іншу частину матеріальної шкоди, заподіяної ОСОБА_2 позивачці, що складає 71554 грн. 00 коп., і становить суму, що перевищує ліміт відповідальності страховика, зобовязаний відшкодувати позивачці ОСОБА_2, оскільки з підстав передбачених ст. 1194 ЦК України, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодування). Крім того , позивачці ОСОБА_3 внаслідок винних та неправомірних дій ОСОБА_2 було завдано моральну шкоду, яка полягає в порушенні права власності позивачці та значної втрати здоровя. Зокрема, внаслідок пошкодження транспортного засобу позивачці, остання зазнала не мало переживань та страждань з приводу того, що особа яка пошкодила її майно та повинна відповідати за свої дії не має на меті добровільно відшкодувати заподіяні матеріальні збитки та позивачка і до теперішнього часу не має можливості вільно користуватися своїм майном. Непоправимі втрати здоров`я позивачки змінили для останньої звичний образ життя та через це, їй доводиться докладати додаткових зусиль для відновлення та підтримання її здоров`я. Таким чином, позивачці доводиться витрачати додаткові кошти і факт того, що її здоровя вже неможливо відновити спричиняє їй глибокого душевного хвилювання та моральних страждань. Фактично втративши можливість вільно користуватись своїм транспортним засобом ОСОБА_3 змушена витрачати значний час для пересування громадським транспортом на роботу та по робочих справах, в звязку з чим вимушена була змінити свій звичний робочий день. Вказує, що зазначені вище обставини, спричинили ряд негативних наслідків та моральні втрати і страждання для позивачки. Внаслідок неправомірних дій ОСОБА_2 позивачці заподіяна моральна шкода, яка проявилась в переживаннях, психологічному напруженні, нервовому розладі, що було спричинено під час дорожньо-транспортної пригоди, яка крім того призвела до постійного страху та переживань перебування не лише за кермом автомобіля, але й в цілому пересуватись будь-яким транспортом. Позивачка зі страхом та відчаєм постійно згадує події, що відбулись того дня коли з вини ОСОБА_2 була скоєна дорожньо-транспортна пригода, що призводить до виникнення неспокою, роздратованості, призвела до значного погіршення здоровя. Дорожньо-транспортна пригода залишила свій відбиток і на сімї позивачки, що в цілому призвело до постійної напруги в сімейних стосунках. У відповідності до ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У відповідності до ст. 22 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників неземних транспортних засобів», страхова компанія не відшкодовує потерпілому моральну шкоду заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в результаті якої було пошкоджено його майно, оскільки обовязок відшкодування моральної шкоди покладається на страхову компанію виключно у випадку передбаченому п. п. 1, 2 ч.2 ст. 23 ЦК України. Враховуючи всі моральні втрати, які позивачка зазнала через протиправні винні дії ОСОБА_2, ОСОБА_3 оцінює моральну (немайнову) шкоду в розмірі 200000 грн. 00 коп. Вважає, що субєктом відповідальності згідно ч.1 ст. 1167 ЦК України є ОСОБА_2, останній зобовязаний відшкодувати ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 195000 грн. 00 коп.

Представник позивачки у судовому засіданні позов підтримала повністю та підтвердила зміст позову, пояснивши, що автомобіль «Шевроле» до даного часу не відремонтований.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні уточнений позов визнав частково, пояснивши, що на його думку моральна шкода підлягає відшкодуванню в меншому розмірі. Інших заперечень проти позову не навів.

Представник відповідача ПАТ у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. При цьому надав суду письмові заперечення, згідно яких просить відмовити позивачці в задоволенні позовних вимог до ПАТ в повному обсязі. ОСОБА_4 зазначив наступне. Відповідно до ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.2 ст.128 ЦПК України, відповідач може заперечувати проти позову, посилаючись на незаконність вимог позивача, їх необґрунтованість, відсутність у позивача права звернення до суду або наявність перешкод для відкриття провадження у справі. Зазначає, що права ОСОБА_3 станом на день звернення з позовною заявою ПАТ не порушено, з огляду на наступне. 16 жовтня 2014 року між ПАТ та ОСОБА_2 було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/4069141, строк дії якого з 17 жовтня 2014 року по 16 жовтня 2015 року (далі за текстом «поліс»). За даним полісом ПАТ було застраховано цивільно-правову відповідальність за шкоду, заподіяну третім особам внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участю транспортного засобу марки «ВАЗ». Основним нормативно-правовим документом в даній сфері господарської діяльності є Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Умовами ст. 6 вказаного Закону передбачено, що страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Про факт ДТП ПАТ стало відомо з отриманої 18 серпня 2016 року копії позовної заяви. Згідно з ст. 33.3 Закону, водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов'язані зберігати пошкоджене майно у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком представник (працівник, аварійний комісар або експерт). Відповідно до ч. 35.1. ст. 35 вказаного Закону, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Статтею 37 цього ж Закону встановлено підстави для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати), якими є: 37.1.1. навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку; 37.1.2. вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного злочину, що призвів до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону); 37.1.3. невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов'язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; 37.1.4. неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Вказує, що позивачка в порядку, передбаченому ст.35 вказаного Закону, із заявою про страхове відшкодування не зверталася до ПАТ, пошкоджене майно для огляду до Страховика не надала, докази проходження та понесення лікування не надавалось та з моменту скоєння ДТП (20 січня 2015 року) минуло більше одного року, тому у ПАТ відсутні правові підстави щодо виплати страхового відшкодування позивачу, за шкоду завдану майну. Викладена правова позиція ПАТ підтверджується існуючою судовою практикою, зокрема Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 квітня 2016 року, від 20 липня 2016 року, де колегія суддів прийшла до висновку що, підстави для відмови у здійсненні страхового відшкодування визначені статтею 37 Закону, відповідно до якої, зокрема, неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоровю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП. До того ж, ОСОБА_2 також до ПАТ з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду від 20 січня 2015 року не звертався, жодних документів на підтвердження факту ДТП в порядку, передбаченого вказаним Законом, не надав. Згідно з п. 33.1.4 ст. 33 зазначеного Закону, у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний: - невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладеного договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про дорожньо-траспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально. Відповідно до абз. 4 п. 16 Постанови №4 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», у разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про дорожньо-траспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди. Наполягає, що оскільки ОСОБА_2 не повідомив ПАТ про ДТП, не надав письмового повідомлення про дорожньо-траспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, порушив вимоги Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", а тому виключно завдавач шкоди повинен відшкодовувати завдану шкоду позивачці. Відповідно до п. 24.1. ст. 24 Закону, у зв'язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов'язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров'я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров'я. Звертає увагу на той факт, що єдиним належним та допустимим доказом проходження стаціонарного та амбулаторного лікування є витяг з стаціонарного або амбулаторної картки хворого та листи непрацездатності, завірені належним чином відповідним медичним закладом охорони здоров'я, що передбачено Наказом МОЗ України від 28.07.2014 року за №527 «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров'я, які надають амбулаторно-поліклінічну допомогу населенню, незалежно від підпорядкування та форми власності». Позивачка в порядку, передбаченому ст. 35 Закону, до ПАТ не зверталася, жодних документів на підтвердження понесених збитків та проходження лікування не надав. В додатках до позовної заяви позивачка надає копії чеків та квитанцій на купівлю лікарських засобів, однак при цьому не надала документів, які підтверджують що придбання лікарських засобів пов'язані саме з лікуванням позивачки від отриманих ушкоджень внаслідок ДТП. Наполягає, що єдиним доказом проходження лікування та доцільності придбання лікарських засобів на підставі поставленого діагнозу є витяг з стаціонарної або амбулаторної картки хворого (епікриз). Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч.1. ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», передбачено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Наполягає, що позивачка не довела ту обставину що придбання лікарських засобів пов'язані саме з її лікуванням від отриманих ушкоджень внаслідок ДТП. Відповідно до ст. 26-1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров'я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю. Вважає, що оскільки у ПАТ відсутні правові підстави для здійснення виплати страхового відшкодування Позивачу то і моральна шкода з боку страховика також не відшкодовується. Третя особа МТСБУ у судове засідання не прибула, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. При цьому, будучи співвідповідачем за первісним позовом надала суду письмові заперечення(а.с.66-83), в яких вказала, що проти позовних вимог до МТСБУ заперечує та зазначила, що зобовязання по виплаті страхового відшкодування несе ПАТ.

У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: поліс (а.с.5), вирок (а.с.6-9), чеки, накладна, рецепти (а.с.10-16), висновок (а.с.17-54), інформація (а.с.72).

Суд, керуючись вимогами ст. 60 ЦПК України, згідно якої доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, відповідно до ст. 58 ЦПК України, оцінюючи з точки зору належності досліджені у судовому засіданні докази, приходить до наступних висновків.

Суд, вважає досліджений у судовому засіданні вирок (а.с.6-97) належним доказом, так як цей доказ містить інформацію щодо предмета доказування, а саме про обставини при яких був пошкоджений автомобіль «Шевроле» та отримала тілесні ушкодження позивачка.

Суд, вважає досліджений у судовому засіданні висновок (а.с.17-54) належним доказом, так як цей доказ містить інформацію щодо предмета доказування, а саме про розмір шкоди, завданої пошкодженням автомобіля «Шевроле».

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні довідку (а.с.78), епікризи (а.с.79, 80) належними доказами, так як ці докази містять інформацію щодо предмета доказування, а саме про витрати позивачки на лікування.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні поліс, інформацію (а.с.5, 72), належними доказами, так як ці докази містять інформацію щодо предмета доказування, а саме про укладення договору страхування між ПАТ та ОСОБА_2

Суд, відповідно до ст. 59 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні зазначені письмові докази допустимими, так як ці докази одержані без порушення порядку, встановленого законом.

Визнані судом належними та допустимими докази на думку суду є достовірними.

Як передбачено ст.61 ч.4 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обовязковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Як встановлено вироком Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2015 року, що набрав законної сили 21 січня 2016 року по справі №177/1618/15-к ОСОБА_2 є винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст.286 ч. 2 КК України.

Вказаним вироком встановлено, що 20 січня 2015 року приблизно о 20 год. 30 хв. водій ОСОБА_2, керуючи автомобілем «ВАЗ», рухаючись по автодорозі Кіровоград-Запоріжжя, на 94 км. на території Лозуватської сільської ради, Криворізького району Дніпропетровської області на закругленні проїзної частини вправо по ходу до його руху, в порушення п.2.3. (б) Правил дорожнього руху України, відволікся від керування транспортним засобом, та не контролюючи його рух, в порушення п.п. 10.1, 11.3 «Правил дорожнього руху» України, виїхав на смугу зустрічного руху, де скоїв зіткнення з автомобілем «Шевроле», за кермом якого знаходилась ОСОБА_3, що рухалась у зустрічному напрямку прямо.

Як встановлено вказаним вироком суду, внаслідок ДТП водій автомобіля «Шевроле» ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження та госпіталізована до КЗ «Криворізька міська клінічна лікарня №2» ДОР.

ОСОБА_4 вироком встановлено, що потерпілою ОСОБА_3 отримані наступні тілесні ушкодження: закрита травма груді, перелом 4 ребра ліворуч без зміщення, розрив лівої легені, гемопневмоторакс, закрита травма живота, розрив селезінки з послідуючим її видаленням, розрив та гематома печінки, гемоперітоніум, забійна рана правого колінного суглоба, виникли від дії тупих твердих предметів з обмеженою травмуючою поверхнею, або при ударі об такі ж предмети, що могло бути в обстановці дорожньо-транспортної пригоди в середині салону автомобіля.

Суд, оцінюючи відповідно до ст. 212 ЦПК України, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо, досліджені наявні у справі докази, вважає, що у судовому засіданні на підставі належних, допустимих, достовірних, взаємоповязаних між собою у сукупності доказів, встановлені наступні факти та обставини.

Позивачка станом на 20 січня 2015 була власником автомобіля «Шевроле», а відповідач ОСОБА_2 власником автомобіля «ВАЗ».

16 жовтня 2014 року між ОСОБА_2 та ПАТ укладений договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, строк дії договору визначений в 1 рік. Згідно вказаного полісу ліміт відповідальності страховика за шкоду заподіяну майну становить 50000 грн., за шкоду завдану життю та здоровю - 100000 грн. 00 коп., при цьому франшиза (частина збитків, що не відшкодовується страховиком) складає 0,00 грн.

При проведенні автотоварознавчого дослідження було встановлено, що вартість відновлюваного ремонту складає 121554 грн. 00 коп.

Матеріальні витрати повязані з лікуванням позивачки становлять 17486 грн. 30 коп.

Позивачка та відповідач не зверталися до ПАТ про виплату страхового відшкодування.

На даний час автомобіль «Шевроле» не відремонтований.

Внаслідок пошкодження належного позивачці автомобіля, остання зазнала переживань та страждань, не має можливості вільно користуватися своїм майном.

Внаслідок отриманих ушкоджень у позивачки змінився звичний образ життя та через це, остання докладає зусиль для відновлення та підтримання її здоров`я.

Взаємини між сторонами регулюються нормами ЦК України, Законом України «Про дорожній рух», Законом України «Про обовязкове страхування цивільно правої відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», водій, як учасник дорожнього руху, зобов'язаний дотримуватися «Правил дорожнього руху». Позивачка та відповідач ОСОБА_2, як водії, керуючи відповідно автомобілями, були учасниками дорожнього руху, відповідно до вимог ст. 14 названого Закону повинні були дотримувати вимог «Правил дорожнього руху», які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. №1306 (далі за текстом «Правила»).

Судом встановлено, що 20 січня 2015 року ОСОБА_2, порушив п.п. 10.1, 11.3 «Правил дорожнього руху» України, виїхав на смугу зустрічного руху, де скоїв зіткнення з автомобілем «Шевроле», за кермом якого знаходилась ОСОБА_3, що рухалась у зустрічному напрямку прямо, внаслідок чого був пошкоджений автомобіль «Шевроле», позивачка отримала тілесні ушкодження. Порушень вимог «Правил» позивачем допущено не було.

Стаття 22 ЦК України надає право особі, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, на їх відшкодування. Згідно ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобовязати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Сума матеріальної шкоди, завданої пошкодженням автомобіля «Шевроле», яка складається з вартості виконання відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля, дорівнює 121554 грн. 00 коп.

Відповідно до ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі - володіє транспортним засобом. Згідно ст.1188 ч.1 п.1 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки відшкодовується винною особою. У судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 станом на 20 січня 2015 року був володільцем автомобіля «ВАЗ», який є джерелом підвищеної небезпеки. Оскільки автомобіль «Шевроле» пошкоджений внаслідок винних дій водія автомобіля «ВАЗ», то ОСОБА_2, як володілець автомобіля «ВАЗ», повинен нести відповідальність за завдану позивачці шкоду.

Враховуючі, що відповідачі не довели, що шкода позивачці завдана не з вини ОСОБА_2, позивачка має право на відшкодування завданої пошкодженням автомобіля матеріальної шкоди у сумі 121554 грн. 00 коп.

Як передбачено ст.1195 ЦК України, фізична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.Судом встановлено, що матеріальні витрати повязані з лікуванням позивачки становлять 17486 грн. 30 коп. Таким чином, позивачка має право на відшкодування витрат понесених на лікування у сумі 17486 грн. 30 коп.

Відповідно до преамбули Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», цей Закон регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на відшкодування шкоди, заподіяної майну потерпілих. Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ПАТ був укладений договір обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Тому, згідно ст. 1.3 цього Закону, позивачка є потерпілим, відповідач ОСОБА_2 страхувальником, відповідач ПАТ страховиком. Відповідно до ст. 3 вказаного Закону, обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої майну потерпілих, внаслідок дорожньо - транспортних пригод. Згідно ст.6 вказаного Закону, страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час ДТП, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно - правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

Відповідно до ч.1 ст.22 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників неземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи.

Як передбачено ст.28 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкода заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого це шкода, повязана з пошкодженням транспортного засобу. Відповідно до статті 29 цього ж Закону, у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

У відповідності до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодування).

Суд приходить до переконання, що у звязку тим, що ОСОБА_2 застрахував свою цивільно-правову відповідальність за шкоду заподіяну майну третім особам під час експлуатації наземного транспортного засобу, а ПАТ взяло на себе обовязок відшкодувати шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди третім особам з вини страхувальника, страхова компанія «Країна» зобовязана відшкодувати позивачці матеріальну шкоду заподіяну їй, як власнику транспортного засобу, в межах ліміту відповідальності страховика, яка складає грошову суму коштів у розмірі 50000 грн. та 17486 грн. 30 коп. за витрати повязані з завданням шкоди здоров`ю.

Іншу частину матеріальної шкоди, заподіяної ОСОБА_2 позивачці, що складає 71554 грн. 00 коп., і становить суму, що перевищує ліміт відповідальності страховика, зобовязаний відшкодувати позивачці ОСОБА_2, оскільки з підстав передбачених ст. 1194 ЦК України, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодування).

Також суд вважає, що передбачених ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підстав для відмови у здійсненні страхового відшкодування позивачу, відповідачем ПАТ не наведено та судом не встановлено.

В своїх запереченнях ПАТ зазначає, що статтею 37 вказаного Закону встановлено підстави для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати), якими є: 37.1.1. навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку; 37.1.2. вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного злочину, що призвів до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону); 37.1.3. невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов'язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; 37.1.4. неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. ОСОБА_4 зазначає, що позивачка в порядку, передбаченому ст.35 вказаного Закону, із заявою про страхове відшкодування не зверталася до ПАТ, пошкоджене майно для огляду до страховика не надала, докази проходження та понесення лікування не надавалось та з моменту скоєння ДТП (20 січня 2015 року) минуло більше одного року, тому у ПАТ відсутні правові підстави щодо виплати страхового відшкодування позивачу, за шкоду завдану майну.

Суд вважає вказані заперечення необґрунтованими, так як ПАТ не довів, що внаслідок того, що потерпіла не звернулася в досудовому порядку з заявою про відшкодування шкоди, страховик не мав можливості встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. При цьому суду приймає до уваги, що факт ДТП, причини обставини та розмір заподіяної шкоди беззаперечно підтверджуються дослідженими у судовому засіданні належними, допустимими та достовірними доказами, які судом були надані ПАТ.

Не погоджуючись з цими запереченнями ПАТ, суд виходить з того, що згідно Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», завданням цього закону та обовязком страховика є повне відшкодування завданої потерпілому шкоди. Тому, на переконання суду, той факт, що позивачка на протязі 1 року після ДТП не звернулася до ПАТ з заявою про відшкодування шкоди, завданої майну, не є підставою для відмови позивачці у забезпеченні повного відшкодування завданої шкоди.

Посилання ПАТ, як на підстави своїх заперечень, на те, що ОСОБА_2 не повідомив ПАТ про ДТП, не надав письмового повідомлення про ДТП порушив вимоги Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а тому виключно ОСОБА_2 повинен відшкодовувати завдану шкоду позивачці, суд знаходить необґрунтованими, так як названий Закон передбачає, що з заявою до страховика може звертатися також і потерпілий, а факт не звернення потерпілого виключає виплату страхового відшкодування лише при тій умові, що страховик внаслідок цього був позбавлений можливості встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.

Заперечення ПАТ про те, що позивачкою не доведений розмір витрат на лікування є необґрунтованими, так як ці витрати підтверджені дослідженими у судовому засіданні належними, допустимими та достовірними доказами, а необхідність їх придбання підтверджується рецептами. У судовому засіданні ПАТ не довело, що витрати, понесені позивачкою не повязані з необхідністю лікування в звязку з отриманими під час ДТП травмами.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з ушкодженням здоровя; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із пошкодженням її майна; відшкодовується грішми, незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не повязана з розміром цього відшкодування.

Суд переконаний, що позивачці завдана моральна шкода внаслідок незаконних дій водія автомобіля «ВАЗ», внаслідок яких був пошкоджений належний позивачці автомобіль та завдані чисельні тілесні ушкодження, з приводу яких вона проходила лікування та несла додаткові витрати. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, відповідно до ст.23 ЦК України, суд приймає до уваги грубий характер порушення водієм автомобіля «ВАЗ» вимог правил дорожнього руху, глибину фізичних страждань потерпілої, майно якої було пошкоджено та яка отримала тілесні ушкодження, ступінь вини водія ОСОБА_2, зміни в звичайному способі життя позивачки, яка тривалий час не мала можливості користуватися автомобілем та була вимушена витрачати гроші на лікування, з урахуванням розумності та справедливості, вважає, що розмір моральної шкоди дорівнює 120000 грн. 00 коп. При цьому суд враховує, що у судовому засіданні не знайшли свого підтвердження такі обставини, на які позивач посилається в обґрунтування розміру моральної шкоди: постійний страх та переживання при перебуванні за кермом автомобіля та пересуванні будь-яким транспортом, постійна напруга в сімейних стосунках.

Згідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, заподіяна фізичний особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Моральну шкоду в сумі 120000 грн. 00 коп. позивачці зобовязаний відшкодувати ОСОБА_2

Відповідно до ст. 26-1 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховиком відшкодовується потерпілому-фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5% страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Сума страхової виплати за шкоду заподіяну здоровю становить 17486 грн. 30 коп., тож 5% від даної виплати дорівнює 874 грн. 15 коп., яку позивачці зобовязано сплатити ПАТ. При цьому суд виходить з того, що відповідно до змісту вказаної норми, виплата моральної шкоди при ушкодженні здоровя потерпілого є для страховика обовязковою та її розмір залежить лише від розміру страхової виплати за шкоду, заподіяну здоровю, що законодавець не повязує розмір відшкодування моральної шкоди страховиком з тим, який розмір моральної шкоди встановлений судом. Тому суд вважає, що ПАТ повинно відшкодувати моральну шкоду позивачці в сумі 874 грн. 15 коп. незалежно від відшкодування цієї шкоди у сумі 120000 грн. 00 коп. відповідачем ОСОБА_2

Твердження позивача про те, що розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню ПАТ дорівнює 5000 грн. 00 коп. є помилковим, так як позивач розраховуючи суму моральної шкоди виходив з того, що сума страхової виплати за шкоду заподіяну здоровю становить 100000 грн., тож 5% від даної суми дорівнює 5000 грн. 00 коп. Але судом встановлено, що страхова виплата за шкоду заподіяну здоровю становить 17486 грн. 30 коп., а зазначений позивачем 100000 грн. 00 коп. є лімітом відповідальності страховика за шкоду завдану життю та здоровю, а поняття «ліміт» та «страхова сума» не є тотожними.

Суд вважає, що позивач обґрунтовано, відповідно до вимог ст.ст.15,16 ЦК України звернулася до суду з позовом до відповідачів за захистом свого порушеного права на відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди.

Таким чином, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши письмові докази та заперечення відповідача, суд на підставі ст. 10 ЦПК України згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається та ст. 11 ЦПК України згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, належить стягнути на користь держави: з відповідача ПАТ «Страхова компанія «Країна» судовий збір у сумі 674 грн. 86 коп.; з відповідача ОСОБА_2 судовий збір у сумі 1266 грн. 74 коп.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 23, 1167, 1187, 1188, 1194 ЦК України, ст.ст.14 Закону України „Про дорожній рух, ст.ст.1, 3, 6, 26-1, 28, 29, 37 Закону України Про обовязкове страхування цивільно правої відповідальності власників наземних транспортних засобів, ст. ст. 10, 11, 88, 208, 210, 212-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ПАТ «Страхова компанія «Країна» - задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_2: у відшкодування матеріальної шкоди 71554 грн. 00 коп., у відшкодування моральної шкоди 120000 грн. 00 коп.

Стягнути на користь ОСОБА_3 з ПАТ «Страхова компанія «Країна»: у відшкодування матеріальної шкоди 50000 грн. та у відшкодування витрат, повязаних з завданням шкоди здоров`ю - 17486 грн. 30 коп.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Стягнути на користь держави судовий збір: з відповідача ПАТ «Страхова компанія «Країна» у сумі 674 грн. 86 коп.; з відповідача ОСОБА_2 у сумі 1266 грн. 74 коп.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя : В.М. Прасолов