БРОВАРСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
справа № 361/5528/16-ц
провадження № 2/361/354/17
РІШЕННЯ

Іменем України

22 березня 2017 року м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого суддіОСОБА_1
за участі секретаря ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та виділення ? частки у майні померлого, -

в с т а н о в и в :

До суду звернулась ОСОБА_3 із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначає, що 04 серпня 1984 року уклала шлюб із ОСОБА_5, який зареєстрований у виконавчому комітеті Богданівської сільської ради Броварського району Київської області, і прожила з ним до його смерті до 26 січня 2016 року. Під час спільного проживання, 08 жовтня 1996 року, чоловік отримав свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, видане ОСОБА_6 РДА. Від шлюбу у сторін народилось двоє дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4 (післяшлюбне прізвище - Бобко) ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 Після отримання квартири подружжя спільно проживали в квартирі з дітьми.

Оскільки дана квартира була набута в шлюбі з померлим, то її 1/2 частина не може входити до складу спадщини так як вона належить позивачу. За життя померлий склав заповіт на сина ОСОБА_4 , про який позивач дізналась після звернення до нотаріальної контори з метою оформлення своїх спадкових прав після померлого ОСОБА_5 Однак, згоди на видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частину спірної квартири син не надає.

У звязку з викладеним, просить визнати квартиру АДРЕСА_2 обєктом спільної сумісної власності подружжя, виділити позивачу 1/2 частку вказаної квартири.

У судовому засіданні позивач та її представник ОСОБА_8 доводи позову підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_9 заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Матеріалами справи встановлено, що 04 серпня 1984 року укладено шлюб між позивачем та ОСОБА_5, який зареєстрований у виконавчому комітеті Богданівської сільської ради Броварського району Київської області. ( а.с. 8). Від шлюбу народились діти: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4 (післяшлюбне прізвище - Бобко) ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2

Згідно Свідоцтва про право власності №192, виданого ОСОБА_6 районною державною адміністрацією 8 жовтня 1996 року, згідно якого посвідчується, що квартира АДРЕСА_3, дійсно належить ОСОБА_5, який є потерпілим внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії, на правах особистої власності. Свідоцтво видане на підставі договору передачі №10 від 13 вересня 1996 року, оформлено птахорадгосп «Богданівський». ( а.с. 35)

До матеріалів справи також додано договір передачі квартири в житловому будинку по вул. Хоменка в селі Богданівка власником (Птахорадгосп «Богданівський») ОСОБА_5, як потерпілому внаслідок аварії на Чорнобильській АЄС 2 категорії. ( а.с. 31)

Судом встановлено, що 23 січня 2016 року ОСОБА_5 помер.

28 жовтня 2015 року ОСОБА_5 склав заповіт, згідно якого квартиру АДРЕСА_2 заповів ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3.

10 червня 2016 року ОСОБА_3 звернулась до ОСОБА_6 районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5, де просила також видати їй свідоцтво про право власності згідно ст. ст. 60-65 Сімейного кодексу України.

ОСОБА_6 районної державної нотаріальної контори Київської області від 26.08.2016 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право власності згідно ст. ст. 60-65 Сімейного кодексу України та розяснено право на звернення до суду із позовом про виділ на імя позивача ? частки згідно ст. ст. СК України у майні померлого ОСОБА_5

Згідно із ст. 22 КпШС України (яка діяла на час виникнення права власності на спірну квартиру ), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до п.п. 9, 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» ( яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна й робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, вклади до кредитних установ; паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; страхова сума, страхове відшкодування, сплачені за рахунок спільних коштів подружжя, страхові платежі, які були повернені при достроковому розірванні договору страхування або які міг би одержати один із подружжя в разі дострокового розірвання такого договору на час фактичного припинення шлюбу; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.07 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином, матеріалами справи встановлено, що спірна квартира була отримана ОСОБА_5 в особисту власність (про що зазначено у наведеному свідоцтві), і тому не є спільним майном подружжя. Квартира не була набута подружжям ОСОБА_5, оскільки вони не купували її, не набули за рахунок спільної праці, а ОСОБА_5 отримав цю квартиру безкоштовно в особисту власність на підставі договору про передачу квартири.

Джерелом придбання, тобто способом набуття права власності на квартиру, що є предметом спору, це безоплатне отримання ОСОБА_5 в особисту власність цієї квартири від держави, на підставі Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

З огляду на викладене вбачається, що квартира не набута подружжям за спільні кошти та не підлягає розділу, як спільне майно подружжя, тому не має підстав для виділу позивачу частки з цієї квартири у майні померлого.

Доводи позивача про те, що заповіт є недійсним, вона фактично не має, де проживати та має поганий стан здоровя, не стосуються предмету спору та не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у звязку з їх необґрунтованістю та безпідставністю.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Броварський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н.М. Петришин