13.02.2017 Єдиний унікальний номер 205/6892/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2017 рокум. ДніпроСправа № 205/6892/16-ц
2о/205/9/17

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі судді Нижного А.В., за участю секретаря судового засідання Піменової М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1, заінтересована особа Ленінський районний у місті Дніпропетровську відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про визнання ОСОБА_2 безвісно відсутнім,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з заявою, у якій просить: визнати ОСОБА_2, 18.09.1972р.н., безвісно відсутнім. Заява мотивована тим, що заявниця є сестрою ОСОБА_2, який у 1996 році пішов з дому та до цього часу про його місцезнаходження нічого не відомо.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою.

Відповідно до ч.2 ст.18 ЦПК України цивільні справи у судах першої інстанції розглядаються одноособово суддею, який є головуючим і діє від імені суду.

За змістом ч.2 ст.18, ч.4 ст.234 ЦПК України справа про визнання фізичної особи безвісно відсутньою підлягає розгляду у складі одного судді і двох народних засідателів.

Вказані положення відповідали правилам ч.4 ст.124 Конституції України у редакції, чинній до 29.09.2016р.

Водночас, з 30.09.2016р. набув чинності Закон України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016р. № 1401-VIII, яким внесено зміни до ст.124 Конституції України.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.124 Конституції України у редакції, чинній з 30.09.2016р., правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Народ безпосередньо бере участь у здійсненні правосуддя через присяжних.

Таким чином, на цей час Конституція України не передбачає можливості участі народних засідателів у здійсненні правосуддя, а ч.1 ст.124 Конституції України прямо забороняє делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами.

Аналогічно не передбачає інститут народних засідателів і Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016р. № 1402-VIII, який набрав чинності з 30.09.2016р.

Разом з тим, необхідні зміни до ч.2 ст.18, ч.4 ст.234 ЦПК України з метою приведення їх у відповідність до чинної редакції Конституції України внесені не були.

Згідно з п.1 р.ХV «Перехідні положення» Конституції України закони та інші нормативні акти, прийняті до набуття чинності цією Конституцією, є чинними в частині, що не суперечить Конституції України. Це саме стосується і набуття чинності законом про внесення змін до Конституції України.

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що положення ч.2 ст.18 та ч.4 ст.234 ЦПК України фактично втратили чинність після набуття чинності вказаним Законом № 1401-VIII як такі, що не ґрунтуються на положеннях чинної Конституції.

Аналогічна позиція щодо чинності ч.2 ст.18 та ч.4 ст.234 ЦПК України з 30.09.2016р. викладена у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.10.2016р. №21 «Про відмову у зверненні до Конституційного Суду України з конституційним поданням щодо відповідності (конституційності) частини другої статті 18, частини четвертої статті 234 Цивільного процесуального кодексу України частині пятій статті 124, частині першій статті 127, частині четвертій статті 129 Конституції України».

За змістом ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

З огляду на фактичну втрату чинності ч.2 ст.18 та ч.4 ст.234 ЦПК України з 30.09.2016р., а також враховуючи заборону ст.124 Конституції України делегування функцій судів іншим органам та особам, суд доходить висновку про наявність підстав для розгляду цієї справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою одноособово суддею на підставі ч.1 ст.18 ЦПК України, оскільки суперечливість національного процесуального законодавства не може бути підставою для відмови особі у праві на розгляд її справи судом упродовж розумного строку, яке гарантоване ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Заявник надала суду заяву, у якій, зазначивши, що їй останнє місце роботи брата не відоме, просила справу розглядати за її відсутності та задовольнити.

Заінтересована особа явку свого представника у судове засідання не забезпечила, проте звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності.

Перевіривши викладені у заяві обставини та вивчивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви з огляду на наступне.

Як вбачається з заяви про визнання фізичної особи безвісно відсутньою тягло ОСОБА_3, 18.09.1972р.н., є братом заявниці.

Згідно з актом, затвердженим 01.07.2016р. головою Квартального комітету № 17, ОСОБА_2 з 1996 року не проживає в квартирі № 1, яка розташована в м. Дніпрі по вул. Сибірській, буд. 106.

Також даний факт підтверджується поясненнями свідків, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які були допитані у судовому засіданні.

10.04.2015р. та 23.09.2016р. заявник зверталась до Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області з метою вжиття заходів щодо встановлення місцезнаходження її брата ОСОБА_2, проте в ході проведення розшукових заходів його місцезнаходження не встановлено.

Згідно з ст.247 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.

З заяви ОСОБА_2 вбачається, що метою визнання її брата безвісно відсутнім, є прийняття спадщини після смерті батьків.

Відповідно до ч.1 ст.43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування.

Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку про достатність зібраних доказів та строку відсутності за місцем проживання ОСОБА_2, 18.09.1972р.н., для визнання його безвісно відсутнім.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 213-215, 249 ЦПК України, ст.43 ЦК України, суд,

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа Ленінський районний у місті Дніпропетровську відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про визнання ОСОБА_2 безвісно відсутнім, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, 18.09.1972р.н., безвісно відсутнім.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя ОСОБА_6