Справа № 509/2429/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2017 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт.Овідіополь цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування та усунення перешкод у здійсненні права власності, -

В С Т А Н О В И В :

7 липня 2016 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з названим позовом, в якому просив суд, визнати недійсним нотаріально-посвідчений договір дарування від 28.07.2015 р. (реєстр. № 403), відповідно до умов якого дарувальник ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діяла представник дарувальника ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 09.08.2013 р. (реєстр. № 2460) передав, а ОСОБА_3 прийняв безоплатно у власність ? частину у праві спільної часткової власності на житловий будинок з господарчими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1, загальною площею 79,4 кв.м, житловою 52,5 кв.м та складається в цілому з одного житлового будинку під літ. «А,а-а(3)» та надвірних господарських споруд : літньої кухні під літ. «Б», підвалу під літ. «г», сараю під літ. «Е», вбиральні під літ. «З», споруд під № 1,11,І,ІІ, розташованого на земельній ділянці площею 0,0700 га, яка находиться у користуванні співвласників і у власність їм не передавалась згідно довідки Овідіопольської с/р від 24.07.2015 р. № 02-07/808, зобов'язати відповідача ОСОБА_3 усунути перешкоди у здійсненні ним права власності вказаної ? частки будинку з господарчими будівлями і спорудами, шляхом виселення ОСОБА_3 та його сім`ї із вказаної частки будинку та стягнути з ОСОБА_3 на свою користь судовий збір 1323 грн., мотивуючи це порушенням свого права власності на вказану ? частину у праві спільної часткової власності на житловий будинок з господарчими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1, яка належить йому на праві власності згідно свідоцтва від 01.08.2012 р. виданого і посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського РНО Одеської області Куркан Н.Ф. (реєстр. № 1989) виданого на підставі ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі акту про передачу арештованого майна боржника стягувачу в рахунок погашення боргу від 06.12.2010 р., затвердженого начальником ВДВС Овідіопольського РУЮ Костенком Р.В. 06.12.2010 р. та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № запису про право власності 2141371 від 31.07.2013 р. (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 37).

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомив, надавши до суду своє письмове клопотання, в якому позов підтримав у повному обсязі та на підставі ч. 2 ст. 158 ЦПК України, просив суд слухати справу за його відсутності, не заперечуючи проти постановлення заочного рішення по справі (а.с. 68,70).

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив, надавши суду свою письмову заяву, в якій позов визнав повністю та з проханням про слухання справи за його відсутністю (а.с. 71).

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у відповідності до вимог ч. 9 ст. 74, ч. 1 ст. 77 ЦПК України, за останньою відомою судові його адресою проживання, що підтверджується поштовими повідомленнями, які повернулися до суду з відмітками листоноші «за закінченням строку зберігання» та «відсутній вдома», а також шляхом розміщенням оголошень у пресі в офіційному виданні України та «Одеські вісті», у зв'язку з неможливістю вручення відповідачу численних повісток з викликами до суду, а тому вважається повідомленим про час і місце судового розгляду справи, причини своєї неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності суду не надав (а.с. 29-30,63-64,69).

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав.

За загальним правилом - кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Приписами статті 61 ЦПК України передбачено - вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтями 627-629,638,639 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу - сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір - є обов'язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є : умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми.

Згідно із ст. 202 ЦК України - правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво - чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін.

Умовами статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України передбачено - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Умовами ст. 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину

Частина 1 п. 3 ст. 208 ЦК України зазначають - у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Стаття 209 ЦК України передбачає, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 цього Кодексу.

Виходячи з приписів ст. 215 ЦК України вбачається, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтями 216-217 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно із ч. 1 ст. 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорюваних окремих його частин - може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Згідно із ст. 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до умов статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії - договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Статтею 658 ЦК України передбачено - право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Статті 717-722 ЦК України передбачають, що за договором дарування, одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Сторонами у договорі дарування - можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава Україна, АРК, територіальна громада. Право власності обдарованого на дарунок - виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) - є прийняттям дарунка.

Пунктами 7,20,25 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено - правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману - є умисел у діях однієї сторони зі сторони правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману - повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину - не має істотного значення.

Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статями 386-393 ЦК України передбачено - держава забезпечує рівний захист усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Підстави витребування майна від добросовісного набувача - повністю передбачені ст. 388 ЦК України.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном і може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно із ст.ст. 150,155 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд : продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Суд встановив, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності, згідно свідоцтва від 01.08.2012 р. виданого і посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського РНО Одеської області Куркан Н.Ф. (реєстр. № 1989) виданого на підставі ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі акту про передачу арештованого майна боржника стягувачу в рахунок погашення боргу від 06.12.2010 р., затвердженого начальником ВДВС Овідіопольського РУЮ Костенком Р.В. 06.12.2010 р. та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № запису про право власності 2141371 від 31.07.2013 р. (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 37) належить ? частина у праві спільної часткової власності на житловий будинок з господарчими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1, загальною площею 79,4 кв.м, житловою 52,5 кв.м та складається в цілому з одного житлового будинку під літ. «А,а-а(3)» та надвірних господарських споруд : літньої кухні під літ. «Б», підвалу під літ. «г», сараю під літ. «Е», вбиральні під літ. «З», споруд під № 1,11,І,ІІ, розташованого на земельній ділянці фактичного користування площею 0,0700 га (а.с. 10,11).

Так, рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 16.11.2015 р., яке набрало законної сили 27.11.2015 р. був задоволений позов ОСОБА_1 до ОСОБА_7 та ОСОБА_2 про визнання договору дарування ? частини жилого будинку недійсним та визнано недійсний, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 26.02.2013 р. нотаріально посвідчений договір дарування (реєстр. № 905) ? частини житлового будинку з господарчими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1, загальною площею 79,4 кв.м, житловою 52,5 кв.м та складається в цілому з одного житлового будинку під літ. «А,а-а(3)» та надвірних господарських споруд : літньої кухні під літ. «Б», підвалу під літ. «г», сараю під літ. «Е», вбиральні під літ. «З», споруд під № 1,11,І,ІІ (а.с. 12-13,37).

З вказаного рішення суду вбачається, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайсуду Одеської області від 15.11.2012 р. був задоволений позов ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про визнання договору позики дійсним та визнання права власності, визнано дійсним договір позики від 05.09.2009 р. у розмірі 650000 грн. та в порядку стягнення заборгованості за цим договором визнано за ОСОБА_7 право власності на вищевказану ? частину жилого будинку з господарчими будівлями та спорудами. В подальшому, 26.02.2013 р. за нотаріально посвідченим договором дарування ОСОБА_7 подарував ОСОБА_2 ? частину спірного будинку, який 26.02.2013 р. зареєстрував своє право власності на неї. Однак, рішенням апеляційного суду Одеської області від 04.06.2013 р. було скасоване вищевказане рішення Білгород-Дністровського міськрайсуду Одеської області від 15.11.2012 р. та відмовлено ОСОБА_7 у задоволенні його позову до ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за договором позики шляхом звернення стягнення на нерухоме майно та визнання права власності на нього (а.с. 39).

Суд з`ясував, що на підставі нотаріально-посвідченого договору дарування від 28.07.2015 р. (реєстр. № 403), дарувальник ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діяла представник дарувальника ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 09.08.2013 р. (реєстр. № 2460) передав, а ОСОБА_3 прийняв безоплатно у власність ? частину у праві спільної часткової власності на житловий будинок з господарчими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1, загальною площею 79,4 кв.м, житловою 52,5 кв.м та складається в цілому з одного житлового будинку під літ. «А,а-а(3)» та надвірних господарських споруд : літньої кухні під літ. «Б», підвалу під літ. «г», сараю під літ. «Е», вбиральні під літ. «З», споруд під № 1,11,І,ІІ, розташованого на земельній ділянці площею 0,0700 га, яка находиться у користуванні співвласників і у власність їм не передавалась згідно довідки Овідіопольської с/р від 24.07.2015 р. № 02-07/808 та 28.07.2015 р. за ОСОБА_3 було зареєстрвоане право власності на спірну ? частину жилого будинку з господарчими будівлями та спорудами, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 41320339 від 28.07.2015 р. (номер запису про право власності 10575537) (а.с. 34-36,45,60).

Суд дійшов висновку, що вищевказаним оспорюваним нотаріально-посвідченим договором дарування від 28.07.2015 р. (реєстр. № 403) - були суттєво, грубо і незаконно порушені права законного власника спірної ? частини житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами ОСОБА_1, яким він був незаконно позбавлений свого права власності на вказану ? частину нерухомого майна, яке є чинним і ніким не скасоване, а тому позов в частині визнання недійсним нотаріально-посвідченого договору дарування від 28.07.2015 р. (реєстр. № 403), відповідно до умов якого дарувальник ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діяла представник дарувальника ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 09.08.2013 р. (реєстр. № 2460) передав, а ОСОБА_3 прийняв безоплатно у власність ? частину у праві спільної часткової власності на житловий будинок з господарчими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1, загальною площею 79,4 кв.м, житловою 52,5 кв.м та складається в цілому з одного житлового будинку під літ. «А,а-а(3)» та надвірних господарських споруд : літньої кухні під літ. «Б», підвалу під літ. «г», сараю під літ. «Е», вбиральні під літ. «З», споруд під № 1,11,І,ІІ підлягають задоволенню повністю з підстав, описаних вище.

Одночасно з цим, суд вважає, що в задоволенні позову в частині зобов'язання відповідача ОСОБА_3 усунути перешкоди у здійсненні позивачем права власності вказаної ? частки будинку з господарчими будівлями і спорудами, шляхом виселення ОСОБА_3 та його сім`ї із вказаної частки будинку слід відмовити у зв'язку з недоведеністю суду проживання останнього із сім`єю у спірній ? частині будинку і відповідно ненаданням позивачем суду належних та допустимих доказів, передбачених ст.ст. 10,57,60 ЦПК України такого проживання відповідача ОСОБА_3 та членів його сім`ї у спірній частині будинку, що зокрема підтверджується довідкою Овідіопольською с/р від 24.07.2015 р. про відсутність проживаючих та зареєстрованих осіб у ? частині одноповерхового житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 44).

У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК, з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача мають бути стягнуті документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору за подачу позову пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 640 грн.

Керуючись ст. ст. 10,11,57-61,88,154,209,212-215,218 ЦПК України, ст.ст. 6,202-205,208-210,215,218,235,627-629,640,717-720,722 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд, -

В И Р І Ш И В :

1.Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування та усунення перешкод у здійсненні права власності - задовольнити частково ;

2.Визнати недійсним нотаріально-посвідчений договір дарування від 28.07.2015 р. (реєстр. № 403), відповідно до умов якого дарувальник ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діяла представник дарувальника ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 09.08.2013 р. (реєстр. № 2460) передав, а ОСОБА_3 прийняв безоплатно у власність ? частину у праві спільної часткової власності на житловий будинок з господарчими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1, загальною площею 79,4 кв.м, житловою 52,5 кв.м та складається в цілому з одного житлового будинку під літ. «А,а-а(3)» та надвірних господарських споруд : літньої кухні під літ. «Б», підвалу під літ. «г», сараю під літ. «Е», вбиральні під літ. «З», споруд під № 1,11,І,ІІ, розташованого на земельній ділянці площею 0,0700 га, яка находиться у користуванні співвласників і у власність їм не передавалась згідно довідки Овідіопольської с/р від 24.07.2015 р. № 02-07/808 ;

3.Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН : НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІПН : НОМЕР_2) суму судового збору у розмірі 640 грн. ;

4.В задоволенні решти позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя Гандзій Д.М.