РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2017 року Хмельницький міськрайонний суд

Хмельницької області в складі:

головуючої судді Мороз В.О.,

за участю секретаря Козельської Г.В.

позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представників відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, відповідача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Хмельницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 Міністерства внутрішніх справ України в Хмельницькій області, Державної казначейської служби України, Хмельницької філії Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ Ресурси», ОСОБА_6 про відшкодування шкоди,

встановив :

20 липня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького міськрайонного суду пісня неодноразових уточнень з позовною заявою до ОСОБА_7 Міністерства внутрішніх справ України в Хмельницькій області, Державної казначейської служби України, Хмельницької філії Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ Ресурси», ОСОБА_6 про відшкодування шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що водій ОСОБА_8, який працював у нього водієм, керуючи мікроавтобуса ІVЕСО р.н.з. ВХ 5622 АІ, який належить позивачу на праві власності, 20.06.2010 р. здійснив дорожньо транспортну пригоду, внаслідок чого 23.06.2010 року начальником ВР ДТП СВ Хмельницького МВ УМВС України в Хмельницькій області ОСОБА_9 було порушено кримінальну справу, а 05.08.2010 року слідчим ВР ДТП СВ Хмельницького МВ УМВС України в Хмельницькій області ОСОБА_6 відносно ОСОБА_8 було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст.286 КК України, а 13.08.2010 року було предявлено обвинувачення в скоєнні даного злочину. Постановою слідчого ВР ДТП СВ Хмельницького МВ УМВС України в Хмельницькій області ОСОБА_6 від 19.08.2010 року обидва автомобілі були визнані речовими доказами та поміщені на арештмайданчик ВДАІ Хмельницького МВ УМВС України в Хмельницькій області по вул. Купріна в м. Хмельницький, а постановою від 21.08.2010 року автомобіль «Daewoo», як інший транспортний засіб, причетний до ДТП, був повернутий ОСОБА_10, однак незважаючи на те, що потреби в зберіганні транспортних засобів на арештмайданчику не було, належний йому на праві приватної власності мікроавтобус ІVЕСО д.н.з. НОМЕР_1, незважаючи на неодноразові звернення з приводу його повернення, продовжував зберігатись на арештмайданчику, і це при тому, що не існувало спору стосовно механізму ДТП, який би вимагав проведення повторного або додаткового огляду чи якої - небудь із експертиз і цивільного позову по справі заявлено не було, а з метою забезпечення відшкодувань, які могли бути заявлені в суді, достатньо було накласти арешт на нього. Вироком Хмельницького міськрайонного суду від 08.05.2013 року, який ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 23.07.2013 року залишено без змін, водія автомобіля ОСОБА_8 за предявленим йому обвинуваченням за ч. 1 ст.286 КК України було виправдано та постановлено передати йому автомобіль НОМЕР_2. Однак, автомобіль, який був переданий до Хмельницької філії Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ Ресурси», йому безпідставно не повертали, а повернули лише 26.02.2014 року.

Вказує, що 14.01.2009 року між ним, як перевізником - субєктом підприємницької діяльності та ОСОБА_7 транспорту та зв'язку Хмельницької міської ради, як замовником було укладено договір № 174 на перевезення пасажирів автомобільним транспортом загального користування в режимі руху маршрутного таксі, відповідно до якого замовник надав перевізникові право на перевезення пасажирів, а перевізник зобов'язався мікроавтобусом ІVЕСО д.н.з. НОМЕР_1 надавати якісні, безпечні та регулярні перевезення пасажирів на умовах, передбачених договором. Однак, він фактично був позбавлений можливості не тільки розпоряджатись належним майном, але й використовувати його за призначенням - для здійснення підприємницької діяльності відповідно до договірних зобовязань та отримання прибутку, який міг бути використаним як для підприємницької діяльності, так і на потреби сімї, так як авто було поміщено на арешт майданчик, проте в окремих випадках орган дізнання, досудового слідства, суд міг повернути власникам вилучений автомобіль для зберігання і до прийняття рішення у справі, якщо це не призведе до виникнення перешкод для успішного провадження у справі.

За період з 10.06.2010 року по 14.03.2014 року, тобто час знаходження мікроавтобуса на штраф майданчику та час ремонту, він не отримав очікуваного доходу в розмірі 1 266 885,11 грн., які просить солідарно стягнути з відповідачів посилаючись на ч.1 ст. 1166, ч.ч. 6,7 ст. 1176, ч.1 ст. 1192 ЦК України та п.1, ст..1 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду». Також просить стягнути кошти в сумі 33 912 грн. збитків внаслідок пошкодження автомобіля під дією атмосферних явищ за час перебування авто на арешт майданчику за період з 10.06.2010 року по 14.03.2014 року, а з врахуванням рівня інфляції за вказаний період (грудень 2013 - січень 2016 року) 181,5% - 61550,28 грн., посилаючись на висновок № 046/12 /2013 експертного авто товарознавчого дослідження автомобіля; кошти в сумі 5670,10 грн. за необхідність проведення ремонту авто на підставі рахунку «ОСОБА_11 плюс» від 27.02.2014 р. та вартість огляду; кошти на поїздку на засідання Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ в сумі 456,01 грн.( 220,06 грн. + 235,95 грн.); моральну шкоду в сумі 150000,00 грн. та 20000,00 грн. витрат понесених на правову допомогу, а всього 1 506 972, 26 грн.

Також, просить поновити строк на звернення до суду, оскільки в звязку з тим, що він своєчасно звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди, однак йому було відмовлено в звязку з предявленням його до неналежного відповідача, а тому вважає, що строк на звернення до суду пропущено з поважних причин.

В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позовної заяви підтримали та просили задовольнити з підстав викладених у позовній заяві в новій редакції від 29.09.2016 р.

Представник відповідача ОСОБА_7 Міністерства внутрішніх справ України в Хмельницькій області в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовної заяви, вказавши, що ОСОБА_6 виніс дану постанову відповідно до норм КПК України (що діяв на той час), здійснюючи свої повноваження як слідчий. А шкода за вказаним цивільним позовом, навіть за умови наявності підстав для його задоволення, не може стягуватися з органів державної влади та посадової особи органу державної влади, яка здійснювала свої повноваження згідно законодавства, а може бути відшкодована виключно державою, про що прямо вказується в ст. 1174 ЦК України. До того ж, слідчий Дурдас М.В. не являвся на час винесення постанови від 19.08.2010 року посадовою особою безпосередньо УМВС України в Хмельницькій області, а був посадовою особою Хмельницького міського відділу УМВС України в Хмельницькій області, який є окремою юридичною особою. А за таких обставин УМВС України в Хмельницькій області в будь-якому разі не може бути відповідачем за даним позовом та відповідати за незаконні, на думку позивача, дії, які не вчиняло. Жоден із відповідачів за даним позовом не порушував будь-яких господарських зобовязань перед позивачем та навіть не вступав у жодні господарські відносини з ним, а позивач не мав статусу потерпілого.

Представник відповідача Державної казначейської служби України в Хмельницькій області в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовної заяви, вказавши, що даний позов є необґрунтованим, оскільки завдана шкода неправомірними діями не доведена, а Державна казначейська служба України в Хмельницькій області жодних неправомірних дій по відношенню до позивача не вчиняла.

Представник відповідача ОСОБА_12 філії Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ Ресурси», в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовної заяви, вказавши, що позивачем не доведено жодного з елементів цивільного правопорушення в діях Хмельницької філії Державного підприємства МВС України «Інформаційні - ресурси», які б призвели до заподіяння позивачу 69087,77 грн. - матеріальних збитків, 1266885,11 грн. - нестриманих доходів. Відповідно не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення 150000грн. - моральної шкоди, 20000грн. - юридичної допомоги.

Відповідач ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовної заяви, вказавши, що він виніс дану постанову відповідно до норм КПК України (що діяв на той час), здійснюючи свої повноваження як слідчий, а його дії не оскаржувалися, неправомірні дії не встановлені.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд приходить до висновку про відмову в задоволені позову, внаслідок наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Так, судом встановлено, ОСОБА_8, який керуючи мікроавтобусом ІVЕСО р.н.з. ВХ 5622 АІ, який належить позивачу на праві власності, 20.06.2010 р. здійснив дорожньо транспортну пригоду, внаслідок чого 23.06.2010 року начальником ВР ДТП СВ Хмельницького МВ УМВС України в Хмельницькій області ОСОБА_9 було порушено кримінальну справу, а 05.08.2010 року слідчим ВР ДТП СВ Хмельницького МВ УМВС України в Хмельницькій області ОСОБА_6 відносно ОСОБА_8 було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст.286 КК України, а 13.08.2010 року було предявлено обвинувачення в скоєнні даного злочину.

ОСОБА_8 обвинувачувався у тому, що 20.06.2010 року біля 18 години 10 хвилин він, керуючи належним на праві приватної власності ОСОБА_1 мікроавтобусом «ІVЕСО» д.н.з. НОМЕР_1 та виконуючи пасажирські перевезення по маршруту № 38 „Озерна-Гречани, рухаючись по вулиці Камянецькій зі сторони вулиці ОСОБА_2 в напрямку до перехрестя вулиць Камянецька- Примакова, при проїзді вище вказаного перехрестя, в порушення п.п. 1.3,1.5,8.7.3, 8.10,16.3 ПДР допустив зіткнення з автомобілем НОМЕР_3, під керуванням водія ОСОБА_10, який рухався по вулиці Примакова зі сторони вулиці Соборної в напрямку до вулиці Шестакова, котрий виконував проїзд перехрестя вулиць Камянецька - Примакова. Внаслідок даного зіткнення водій автомобіля «Daewoo Lanos» ОСОБА_10, пасажирка ОСОБА_13 та пасажирка автобуса «ІVЕСО» ОСОБА_14 отримали тілесні ушкодження.

Постановою слідчого ВР ДТП СВ Хмельницького МВ УМВС України в Хмельницькій області ОСОБА_6 від 18.08.2010 року автомобіль ІVЕСО р.н.з. ВХ 5622 АІ, був визнаний речовим доказом та поміщеней на арештмайданчик ВДАІ Хмельницького МВ УМВС України в Хмельницькій області по вул. Купріна в м. Хмельницький до вирішення справи по суті.

Вироком Хмельницького міськрайонного суду від 08.05.2013 року, який Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 23.07.2013 року залишено без змін, ОСОБА_8 за предявленим йому обвинуваченням за ч. 1 ст.286 КК України було виправдано за відсутністю в його діях складу злочину та постановлено передати ОСОБА_1 автомобіль НОМЕР_2. Автомобіль повернуто 26.02.2014 р.

Згідно договору № 174 на перевезення пасажирів автомобільним транспортом від 14.01.2009 року укладеного між ОСОБА_7 транспорту та звязку та ФОП ОСОБА_1 замовник надає право перевізникові на перевезення пасажирів на міських автобусних маршрутах загального користування в режимі руху маршрутного таксі по маршруту № 38 «Гречани-Озерна» на мікроавтобусі ІVЕСО р.н.з. ВХ 5622 АІ. Договір укладений до 25.11.2011 року. А комунальне підприємство по організації роботи міського пасажирського транспорту 14.01.2009 р. уклало договір із ФОП ОСОБА_1 на надання послуг. Договір укладений до 25.11.2011 року. Також ОСОБА_1 укладено договір на користування стоянкою мікроавтобуса ІVЕСО. Договір діє до 31.12.2009 р.

При цьому, ліцензійна картка ОСОБА_1 (мікроавтобус ІVЕСО р.н.з. ВХ 5622 АІ) діяла до 26.12.2011 року, а дозвіл на перевезення до 15.07.2010 р.

Відповідно до договору про спільну діяльність від 02.01.2013 р між ЗАТ «Хмельницьке таксі» та ФОП ОСОБА_1 останній здійснює перевезення пасажирів на маршруті № 38 «Озерна-Гречани» автобусом ІVЕСО 35С11 д.н. НОМЕР_4. Договір діє до 02.01.2013 р. Ліцензійна картка ОСОБА_1 (мікроавтобус ІVЕСО 35С11 д.н. НОМЕР_4) діє до 26.11.11 р. А згідно ліцензії № 593797 строк дії необмежений.

Так, ОСОБА_1 неодноразово звертався з заявами до Хмельницької філії Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ Ресурси» (20.10.13р., 04.12.2013р., 12.12.2013р., 25.12.2013р., 16.01.2014р.) щодо повернення йому автомобіля. Хмельницька філія Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ Ресурси» листом від 16.01.2014 р. повідомила ОСОБА_1 про те, що він зможе забрати належний йому автомобіль після виконання Наказів МВС, МЕРТ України, МФУ від 10.10.2013 р. та постанови КМУ № 1102 від 17.12.2008 р. за умови проплати та предявлення протоколу про адміністративне правопорушення. Також, ОСОБА_1 17.01.2014 р. звертався до Прокуратури м. Хмельницького, на що йому було повідомлено, що для організації проведення перевірки його звернення направляється до Управляння МВС України в Хмельницькій області. В свою чергу ОСОБА_7 МВС України в Хмельницькій області від 18.02.2014 р. повідомило ОСОБА_1, що належний йому автомобіль не може бути повернутий безкоштовно.

Позивач, звертаючись з даним позовом до суду просить стягнути солідарно з відповідачів (кошти за не отриманий прибуток в сумі 1 266 885,11 грн., кошти в сумі 33 912 грн. збитків внаслідок пошкодження автомобіля під дією атмосферних явищ за час перебування авто на арешт майданчику за період з 10.06.2010 року по 14.03.2014 року, а з врахуванням рівня інфляції за вказаний період (грудень 2013 - січень 2016 року) 181,5% - 61550,28 грн.; кошти в сумі 5670,10 грн. за необхідність проведення ремонту авто на підставі рахунку «ОСОБА_11 плюс» від 27.02.2014 р. та вартість огляду; кошти на поїздку на засідання Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ в сумі 456,01 грн.( 220,06 грн. + 235,95 грн.); моральну шкоду в сумі 150000,00 грн. та 20000,00 грн. витрат понесених на правову допомогу, а всього 1 506 972, 26 грн.), посилаючись на неправомірність дій слідчого, який неправомірно визнав його мікроавтобус речовим доказом та помістив його на арештмайданчик, посилаючись при цьому на квитанції від 05.12.2013 р. за оплату пального; графік руху його мікроавтобуса по маршруту, згідно якого мікроавтобус повинен здійснювати 13 кругів; розрахунок неотриманих прибутків з 20.06.2010 р. по 14.03.2014 р., згідно якого за його підрахунками його неотриманий прибуток становить 1 266 885,11 грн.; лист Департаменту економіки від 26.02.2015 р., згідно якого надано інформацію про зміну тарифів на транспортні послуги по перевезенню пасажирів в м. Хмельницькому; лист ОСОБА_7 транспорту та звязку від 25.02.2014 р., згідно якого визначено стратегію розвитку та вдосконалення пасажирсько транспортної системи м. Хмельницького; проект маршрутної мережі громадського транспорту м. Хмельницького; копію рішення виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 24.11.2011 р. «Про затвердження переліків міських автобусних маршрутів загального користування; копію рішення виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 08.11.2012 р. № Про встановлення тарифів щодо оплати транспортних послуг по перевезенні пасажирів в м. Хмельницькому»; лист Національного університету «Львівська політехніка» від 15.12.14., згідно якого визначений усереднений середньоденний коефіцієнт заповнення автобуса у січенні його максимального заповнення по маршруту № 38 м. Хмельницького становить 61%, що становить 18 пасажирів на 30 місць, а при коефіцієнті пасажиро обміну 1.4 50 пасажирів на рейс; лист ПАТ «Укрнафта» від 22.04.2015 р. про вартість дизельного пального з 21.06.10 р. по 10.03.2014 р.; лист Комунального підприємства по організації роботи міського пасажирського транспорту від 23.04.2015 р., згідно якого вартість стоянки транспортного засобу визначеного договором № 58 від 01.07.2009 р. становила 139, 50 грн. у місяць, а вартість наданих послуг за договором від 14.01.2009 р. становила 95,00 грн.; лист ТзОВ «АМВ Хмельницький» від 03.04.15 р. про вартість моторної оливи, фільтру; лист ТОВ «АВР-Сервіс» від 03.04.15 р. про вартість шин; висновок № 046/1/12/2013 експертного авто товарознавчого дослідження автомобіля від 23.06.10 р., згідно якого визначено ринкову вартість автомобіля та вартість збитку внаслідок пошкодження автомобіля в результаті ДТП; рахунок «ОСОБА_11 авто плюс» на суму 5670,10 грн., акт виконаних робіт на суму 43, 50 грн.; постанову слідчого від 24.08.2010 р. про відмову у призначенні експертизи. Як правову підставу для задоволення позову посилається на ст.. 23, ч.1 ст. 1166, ч.ч. 6,7 ст. 1176, ч.1 ст. 1192 ЦК України та ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду».

Оскільки строк на звернення до суду було пропущено з поважних причин, то він підлягає поновленню.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права повязане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання субєктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач посилається на ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Вказана стаття визначає загальні підстави для відшкодування - в рамках позадоговірних (деліктних) зобовязань.

Для застосування деліктної відповідальності як виду цивільно-правової відповідальності необхідною є наявність відповідних умов: а) завдання шкоди; б) протиправності у поведінці заподіювана шкоди; в) причинного звязку між першими двома елементами; г) вини заподіювана шкоди.

Наявність всіх вищезазначених умов є обовязковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди (п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 р.).

Щодо застосування ст. 1166 ЦК України, то позивач не навів жодних належних та допустимих доказів, які б доводили, що у діях відповідачів є протиправна поведінка та причинний звязок такої поведінки із шкодою, яка була заподіяна позивачу.

Не надано суду доказів, які б вказували на реальну можливість одержання прибутку від експлуатації транспортного засобу марки IVECO державний номерний знак НОМЕР_1, на заподіяння йому моральної шкоди внаслідок незаконного визнання мікроавтобуса речовим доказом та перебування даного транспортного засобу на штрафмайданчику. Щодо висновку, на який посилається позивач, то такий не стосується пошкодження автомобіля під дією атмосферних явищ за час перебування авто на арешт майданчику, а визначає вартість пошкодження внаслідок ДТП.

Відповідно до ч. 6,7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями субєктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відповідно до положень п.п. 1,2 ст. 1 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів (п п. 1-1 п.1 ст. 2 Закону).

У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; моральна шкода (п.п. 1,5 ст. 3 Закону).

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (ст. 4 Закону).

Відповідно до положень ст.ст.11,12 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", пп.. 11,12 Положення про застосування Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", затвердженого наказом Міністерства юстиції України, генеральної прокуратури України, міністерства фінансів України від 04.03.1996 року № 6/5/3/41, передбачено, що розмір шкоди, зазначеної в п.п.1,4 ст.3 цього Закону (надання юридичної допомоги, заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій), залежно від того, який орган провадив слідчі дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи дізнання, досудового слідства, прокуратури і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо справу закрито судом при розгляді її в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Оскарження до суду не позбавляє громадянина права звернутись із скаргою до відповідного прокурора (ч.2).

Пунктами 3,4 Положення про застосування Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", затвердженого наказом Міністерства юстиції України, генеральної прокуратури України, міністерства фінансів України від 04.03.1996 року № 6/5/3/41, передбачено, що право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації. Завдана громадянинові шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється для інших громадян, які не відносяться до категорії робітників і службовців, - шляхом поділу на 12 суми річного доходу за попередній рік. У даному випадку йдеться про доходи осіб вільних професій (художників, письменників тощо); осіб, які займаються індивідуальною трудовою діяльністю в сфері кустарно-ремісничих промислів сільського господарства, побутового обслуговування населення та іншими видами діяльності, основаними виключно на особистій праці цих осіб, членів їх сімей; а також стипендії, що виплачуються в період навчання у вищих і середніх спеціальних учбових закладах, училищах і на курсах. Обчислення середньомісячного заробітку провадиться з дотриманням передбаченого законодавством коригування втраченого громадянином заробітку (п.9 Положення). Крім відшкодування заробітку та інших грошових доходів, громадянинові згідно з п.3 ст.3 Закону підлягають поверненню суми штрафу, стягнуті на виконання вироку суду як міри покарання, судові витрати та інші витрати. Відповідно до п.4 ст.3 Закону громадянинові підлягають також поверненню суми, сплачені ним у зв'язку з наданням юридичної допомоги. До цих сум відносяться суми, сплачені ним адвокатському об'єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним в рахунок оплати витрат адвоката у зв'язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції (п.10 Положення). Для визначення розміру шкоди, переліченої в пунктах 1, 3, 4 ст.3 Закону, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися:при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку - до суду, який розглядав справу по першій інстанції (п.11 Положення).

Отже, вирішення питання про стягнення витрат на оплату правової допомоги та неотриманого прибутку під час розгляду кримінальної справи належить до компетенції суду за правилами того виду провадження, в якому ця справа розглядалась, а не в порядку цивільного судочинства.

При цьому суд зазначає, що ОСОБА_1 не є громадянином стосовно якого було предявлено обвинувачення та постановлено виправдувальний вирок, а був цивільним відповідачем, а тому відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України і до нього не може застосовуватися ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду».

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обовязок відшкодувати завдану шкоду покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Така правова позиція викладена у Постанові Верховного суду України від 25 травня 2016 року № 6-440цс16.

При цьому позивач просить стягнути таку шкоду солідарно з відповідачів, а не з держави. До того ж солідарний обовязок виникає у випадках встановлених законом або договором.

Не підлягає до застосуванню також і ст.1192, оскільки ОСОБА_1 не був визнаний потерпілим у кримінальній справі, а був цивільним відповідачем.

Оскільки, судом відмовлено у позові, тому і відсутні підстави для покладення на відповідачів обовязку по відшкодуванню моральної шкоди.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування шкоди.

Відповідно до п.13 ч.2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого врядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до вимог ч.2 ст. 88 ЦПК України ці витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки в задоволенні позовної заяви відмовлено, то і не підлягає присудження понесених витрат.

До того ж, згідно з ч.1, п.4 ч.3 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу.

Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.48 Постанови № 10 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

При цьому суд виходить з того, що відповідно до ст.ст. 84, 88 ЦПК України судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права під час вирішення цивільної справи. В матеріалах справи відсутні підтверджуючі дані про фактичне понесення витрат на правову допомогу та дані про кількість годин, які затратив для надання правової допомоги адвокат в даній справі. Крім договору між адвокатом та ОСОБА_1 інших доказів того, що ОСОБА_1 поніс витрати на правову допомогу в матеріалах справи немає.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 10, 58, 60, 215 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст.1166, 1176 Цивільного кодексу України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», п. 1 ст. 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» від 3 серпня 2011 року суд,-

ухвалив:

Поновити строк на звернення до суду з даним позовом.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_7 Міністерства внутрішніх справ України в Хмельницькій області, Державної казначейської служби України, Хмельницької філії Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ Ресурси», ОСОБА_6 про відшкодування шкоди, - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів до апеляційного суду Хмельницької області через Хмельницький міськрайонний суд з дня проголошення рішення суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя :