Ухвала

іменем україни

26 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євграфової Є.П., Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання договору недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2017 року, ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 29 травня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» пред'явило до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 позов про стягнення заборгованості, який обґрунтовано наступним.

22 вересня 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» у простій письмовій формі уклало із ОСОБА_4 кредитний договір № 26 МГ/2008, за умовами якого надало останньому кредитні кошти у сумі 54 тис. доларів США на споживчі потреби, з кінцевим терміном повернення - до 20 вересня 2018 року.

Видача кредитних коштів повинна була здійснюватися після підписання договору про видачу траншу в сумі, яка не перевищує суму кредиту, зазначеного в договорі.

У свою чергу, ОСОБА_4 зобов'язувався повернути позичені грошові кошти у визначений договором строк та сплачувати проценти за користування кредитом, виходячи з відсоткової ставки 18 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, а також інші платежі, зазначені в договорі, проводячи оплату щомісячно.

Прострочення виконання зобов'язання давало банку право на отримання 40 % річних за користування траншем від суми залишку заборгованості та штрафу у розмірі 2% від суми отриманого кредиту.

Того ж дня на забезпечення виконання кредитного зобов'язання між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено договір застави майна, яке належить йому на праві власності, заставною вартістю 3 564,75 грн.

Крім того, на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором було укладено два окремих договори поруки: між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 та між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6, за якими ОСОБА_5 та ОСОБА_6 як поручителі зобов'язалися нести солідарну відповідальність за невиконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором від 22 вересня 2008 року № 26 МГ/2008.

22 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено договір застави товару в обороті, заставною вартістю 29 100 грн, та договір застави майна, заставною вартістю 54 562,5 грн.

23 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 було укладено договір іпотеки, відповідно до якого на забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_4, ОСОБА_7 передала банку в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 65,2 кв. м, який розташований на неприватизованій земельній ділянці площею 501 кв. м, та належить ОСОБА_7 на підставі договору дарування.

24 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено договір про видачу траншу у сумі 54 тис. доларів США, на підставі якого було активовано кредитне зобов'язання і позичальник отримав обумовлену грошову суму.

Узяті на себе зобов'язання банк виконав у повному обсязі, надавши обумовлені кредитні кошти, проте ОСОБА_4 проводив виплати нерегулярно, періодично порушував договірні зобов'язання, у зв'язку з чим, станом на 05 січня 2016 року, виникла заборгованість в розмірі 206 008,77 грн, з яких: 135 270,56 грн - заборгованість зі сплати тіла кредиту; 32 527,65 грн - заборгованість за відсотками за користування позиченими грошима; 27 448,24 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором; 1 тис. грн - штраф (фіксована частина); 9 762,32 грн - штраф (процентна складова).

У травні 2016 року ОСОБА_4 пред'явив зустрічний позов до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору, договору іпотеки та договорів поруки недійсними з підстав їх невідповідності чинному законодавству щодо форми, змісту та валюти, застосування наслідків їх недійсності.

У подальшому ОСОБА_4 уточнив позовні вимоги та просив: визнати недійсним кредитний договір від 22 вересня 2008 року № 26МГ/2008, украдений між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк»; визнати дії ПАТ КБ «ПриватБанк» такими, що ввели ОСОБА_4 в оману; застосувати наслідки недійсності правочину та зобов'язати повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину; визнати недійсним договір іпотеки від 23 вересня 2008 року ВКТ № 8636604, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_8; визнати недійсним договір поруки від 22 вересня 2008 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5; визнати недійсним договір поруки від 22 вересня 2008 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_9

09 грудня 2016 року ОСОБА_4 зменшив позовні вимоги щодо вимог визнання недійсними договору іпотеки від 23 вересня 2008 року та договорів поруки від 22 вересня 2008 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 29 травня 2017 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 195 246,45 грн та в солідарному порядку із ним з поручителів ОСОБА_5, ОСОБА_6., з кожного самостійно - по 174 503,54 грн.

У задоволенні решти позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Задовольняючи частково позов ПАТ КБ «ПриватБанк», суд зазначав, що ОСОБА_4 проводив виплати нерегулярно, періодично порушував договірні зобов'язання, у зв'язку з чим станом на 05 січня 2016 року виникла заборгованість зі сплати тіла кредиту в розмірі 135 270,56 грн, 32527,65 грн - процентиза користування кредитом, 27448,24 грн -пеняза несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Щодо стягнення заборгованості з поручителів, суд дійшов обґрунтованого висновку стягнення заборгованості з ОСОБА_5, ОСОБА_6 в солідарному порядку з ОСОБА_4, але відносно один до одного самостійно - по 174 503,54 грн.

Відмовляючи в зустрічному позові ОСОБА_4, суд зазначав, що оспорюваний кредитний договір укладено сторонами відповідно до вимог чинного законодавства, його зміст не суперечить положенням ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особи, які вчиняли правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; їхнє волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі; сторонами дотримано встановлену законом форму правочину і він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Іншого ОСОБА_4 допустимими та належними засобами доказування не довів.

З огляду на вищезазначене, суд дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та відмову в зустрічному позові ОСОБА_4, правильного застосувавши норми матеріального права: ст. ст. 207, 215, 230, 526, 549, 553, 554, 559, 638, 640, 651, 653, 654 ЦК України, ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (ст. 212 ЦПК України).

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити та залишити ухвалені судами рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2017 року, ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 29 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є.П. Євграфова

С.О.Карпенко

Г.І.Мостова