Ухвала

іменем україни

01 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_3, третя особа - слідче управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, про звільнення майна з-під арешту, за касаційними скаргами товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 03 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія») звернулось до суду з позовом, у якому просило звільнити з-під арешту квартиру АДРЕСА_1, накладеного постановою від 14 серпня 2009 року слідчого Слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві Мельника Я.В..

Позивач посилався на те, що указана квартира у 2007 році переданав іпотеку на забезпечення виконання кредитних боргових зобов'язань ОСОБА_3 перед відкритим акціонерним товариством Банк «Біг Енергія» (далі - ВАТ Банк «Біг Енергія») на суму 115 тис.доларів США.

Згідно здоговором про відступлення прав вимоги від 28 січня 2014 року право вимоги за кредитним договором від 21 березня 2007 року та договором іпотеки від 21 березня 2007 року перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», яке 28 січня 2014 року перереєструвало на себе права іпотекодержателя на заставлену квартиру уДержавній Реєстраційній службі прав та обтяжень на нерухоме майно.

Позивач вважав, що оскільки постанова від 14 серпня 2009 року слідчого Слідчого управління Головного управління внутрішніх справ України у м. Києві Мельника Я.В. про арешт квартири АДРЕСА_1 є перешкодою для звернення стягнення на указану квартиру за договором іпотеки, просив звільнити її з-під арешту.

Рішенням Печерського районною суду м. Києва від 26 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 03 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено з інших правових підстав.

У касаційній скарзі ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити на підставі п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення судів попередніх інстанцій зазначеним вимогам закону не відповідають.

Судами встановлено, що на підставі кредитного договору від 21 березня 2007 року ВАТ Банк «Біг Енергія» надало ОСОБА_3 кредит у розмірі 115 тис. доларів США з терміном повернення до 15 вересня 2009 року з передачею в іпотеку квартири АДРЕСА_2.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 21 березня 2007 між ВАТ Банк «Біг Енергія» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого остання передала банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

28 січня 2014 між ВАТ Банк «Біг Енергія» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки.

Згідно з Витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки іпотекодержателем вказаного майна зазначено ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія».

Оскільки ОСОБА_3 заперечувала наявність будь-яких, у тому числі й кредитних та іпотечних, відносин із ВАТ Банк «Біг Енергія», за її зверненням правоохоронними органами була порушена кримінальна справа.

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 16 липня 2012 року визнано винною ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 205, ч. 2 ст. 209 КК України та призначено покарання у вигляді 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією коштів та майна, одержаних злочинним шляхом. Стягнуто з ОСОБА_6 матеріальну шкоду на користь ОСОБА_3 920 тис. грн.

Зазначеним вище вироком установлено, що ОСОБА_6 01 березня 2007 pоку, представляючись директором ПП «ІКК «Грант», діючи умисно, з корисливих мотивів, маючи намір на заволодіння чужим майном, шляхом обману та зловживання довірою, під інвестування грошових коштів в об'єкти нерухомості на території м. Києва, перебуваючи у приміщенні ВАТ «Банк «Біг Енергія» по вул. Комінтерна 15 у м. Києві, уклала договір фінансової інвестиції від 01 березня 2007 року з ОСОБА_3, відповідно до умов якого зобов'язалася прийняти в довірче управління строком на один рік грошові кошти останньої в сумі 115 тис. доларів США з метою інвестування їх у будівництво квартири АДРЕСА_3 з обов'язковою виплатою щорічних дивідендів в розмірі 40 % річних. При цьому, ОСОБА_3 за сприяння ОСОБА_6 та ТОВ «Некос-Ріелті» вказану суму отримала у якості кредиту у ВАТ «Банк «Біг Енергія» під заставу свого власного житла - квартири АДРЕСА_1 за умови погашення кредиту та відсотків ОСОБА_6

Однак ОСОБА_6, укладаючи зазначений договір фінансової інвестиції з ОСОБА_3 не мала ні можливостей, ні намірів у повному обсязі виконувати взяті на себе зобов'язання.

Таким чином, ОСОБА_6 шляхом обману та зловживання довірою заволоділа грошовими коштами ОСОБА_3 в сумі 115 тис. доларів США, що згідно з офіційним курсом Національного банку України на час учинення злочину становило 626 200 грн.

Разом з цим, ОСОБА_6 з метою прикриття своєї злочинної діяльності та подальшого залучення більшої кількості грошових коштів у період з 12 квітня 2007 року до 31 липня 2009 року частково виконувала взяті на себе зобов'язання, а саме: повернула до банку 59 801 доларів США за ОСОБА_3

У ході розслідування указаної справи слідчим Мельником Я.В. винесена постанова від 14 серпня 2009 року про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1, яка внесена до Державного реєстру обтяжень 15 квітня 2011 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на пропуск позивачем трирічного строку позовної давності, оскільки кредитний договір укладено на термін до 21 березня 2009 року, а з позовом позивач звернувся до суду 05 липня 2015 року. Зокрема, суд послався на відлік трирічного терміну позовної давності з моменту закінчення дії кредитного договору.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове, апеляційний суд виходив із того, що з боку ОСОБА_3, до якої пред'явлені вимоги, не встановлено порушень прав позивача. Зокрема, суд послався на залучення до справи неналежного відповідача, оскільки ОСОБА_3 не ухвалювала постанову про накладення арешту.

Проте погодитися з висновками судів не можна.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 6 в редакції від 30 червня 1978 року № 5 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» відповідачами у справі суд притягує боржника, особу в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках - особу, якій передано майно, якщо воно було реалізоване.

У постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» судам роз'яснено, що відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (ст. 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року №2677-УІ).

У п. 12 ч. 1 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» судам роз'яснено, що на позовні вимоги про зняття арешту з майна поширюється передбачений статтею 257 ЦК України трирічний строк позовної давності. Перебіг цього строку починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про арешт (опис) належного їй майна.

Звертаючись до суду у травні 2015 року із позовом про звільнення з-під арешту, накладеного постановою слідчого Слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві Мельником Я.В. від 14 серпня 2009 року у кримінальній справі, квартири АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_3, позивач посилався на те, що арешт перешкоджає реалізації предмета іпотеки у межах виконання провадження.

З матеріалів справи, вбачається, що постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19 липня 2011 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 у порядку виконання виконавчого напису, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 09 вересня 2009 року, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ВАТ Банк «Біг Енергія» 2 288 075 грн 77 коп.

З постанови про закінчення виконавчого провадження від 17 лютого 2014 року ВП № 18928151 вбачається, що виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису, виданого 09 вересня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ВАТ Банк «Біг Енергія» 2 288 075 грн 77 коп. закінчено у зв'язку з тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2013 року виконавчий документ визнано таким, що не підлягає виконанню (а. с.152).

У апеляційній скарзі ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» посилалось на те, що про наявність арешту на квартиру АДРЕСА_1, накладеного постановою слідчого Слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві Мельником Я.В. від 14 серпня 2009 року у кримінальній справі, дізналось у 2014 року після купівлі кредитного портфелю у первісного стягувача - ВАТ Банк «Біг Енергія», з чим погодився й суд апеляційної інстанції.

Водночас, із пояснень ОСОБА_3 вбачається, що арешт накладений у кримінальній справі, провадження у якій закінчене.

Проте, ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд вказані обставини не встановили та не перевірили.

У матеріалах справи наявні лише витяги із вироку Деснянського районного суду м. Києва від 16 липня 2012 року та ухвали апеляційного суду м. Києва від 16 жовтня 2013 року, які належним чином не завірені і з яких неможливо зробити висновок, яке рішення прийнято відносно арештованого спірного майна.

У матеріалах справи також відсутня і сама постанова слідчого Слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві Мельника Я.В. від 14 серпня 2009 року про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 на яку посилався позивач, як на підставу свого позову.

Апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України на вказане вище уваги не звернув.

Не може залишатися в силі й рішення суду першої інстанції, оскільки на порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України місцевий суд також не вжив передбачених законом заходів для правильного вирішення спору, зокрема в установленому процесуальному порядку не вчинив дій, які від нього вимагає положення ч. 4 ст. 10 ЦПК України, не вирішив питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.

Крім того, згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» у зв'язку із пропуском ним строку позовної давності, суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 214-215 ЦПК України не навів жодних правових висновків щодо обґрунтованості цих вимог, ніяких висновків по суті спору не зробив.

Зазначені порушення процесуального закону унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та є відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування ухвалених у даній справі судових рішень та передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 03 серпня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик