АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Клочко І.В.
Справа №754/983/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Кулікової С.В.

за участю секретаря Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача Київського міського центру зайнятості - Климчук Ліни Борисівни на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 вересня 2017 року у справі за позовом Київського міського центру зайнятості до ОСОБА_3, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮТЕМ-ТРАНССЕРВІС» про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2017 року Київський міський центр зайнятості звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_3 незаконно отримані кошти у сумі 2 636 грн. 15 коп. та 1 378 грн. судового збору.

В мотивування вимог посилався на те, що Наказом Деснянського РЦЗ від 01.12.2014 року № НТ141201 відповідачу надано статус безробітного з 28.11.2014 року та призначено допомогу по безробіттю з 05.12.2014 року.

Проведеною перевіркою було встановлено, що ОСОБА_3 перебуває у трудових відносинах з ТОВ «ЮТЕМ-ТРАНССЕРВІС» з 06.04.2015 року згідно наказу про прийняття на роботу від 06.04.2015 року №ТС/К-00005 та отримує дохід.

За результатами перевірки складено Акт №406 від 01.09.2015 року розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Проте, відповідач добровільно відмовляється повернути незаконно отримані кошти за період з 06.04.2015 року по 21.04.2015 року у сумі 2636,15 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29 вересня 2017 року у задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача Київського міського центру зайнятості - Климчук Л.Б. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує на те, що судом нe враховано, що відповідальність за достовірність поданих до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного відповідно до п.3 ст. 44 Закону України «Про зайнятість населення».

Крім того, відповідач працює в ТОВ «ЮТЕМ-ТРАНССЕРВІС» з 06.04.2015 згідно наказу про прийняття від 08.04.2015 № ТС/К-00005, а отже з зазначеного числа відповідно до п.1 ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення» відносився до зайнятого населення, тому не мав перебувати на обліку в центрі зайнятості як безробітний та отримувати допомогу по безробіттю.

Представник позивача Київського міського центру зайнятості - Климчук Л.Б. свою апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з вищевказаних підстав.

Відповідач ОСОБА_3 проти апеляційної скарги заперечував та просив рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що про фактичне прийняття відповідача на роботу за сумісництвом з 06.04.2015 року не було відомо ОСОБА_3, оскільки він не був ознайомлений з наказом та не приступав до фактичного виконання обов'язків.

Проте, з таким висновком суду погодитись неможливо, оскільки такого висновку суд дійшов , не з»ясувавши дійсні обставини спору, не перевіривши доводи і заперечення сторін та без належної оцінки доказів, що відповідно до ст.. 309 ЦПК України є підставою до скасування рішення та ухвалення нового рішення по суті заявлених позовних вимог.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі»рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення. Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Відповідно до ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Судом встановлено, що 28.11.2014 року ОСОБА_3 звернувся до Деснянського РЦЗ із заявою про надання статусу безробітного та призначення виплати допомоги по безробіттю (a.c. 4).

Наказом Деснянського РЦЗ від 01.12.2014 року № Н Т141201 відповідачу ОСОБА_3 надано статус безробітного з 28.11.2014 року та призначено допомогу по безробіттю з 05.12.2014 року.

Наказом Деснянського РЦЗ від 22.04.2015 року №НТ150422 відповідачу ОСОБА_3 припинено виплату допомоги по безробіттю у зв'язку з працевлаштуванням за наймом на умовах трудового договору (контракту).

14.07.2015 року прийнято рішення Деснянським РЦЗ №1931 щодо перевірки достовірності даних, які є підставою для надання ОСОБА_3 статусу безробітного та виплати матеріального забезпечення, під час перебування на обліку в центрі зайнятості (а.с. 8), на виконання якого Деснянським РЦЗ було направлено запит від 14.07.2015 року №23- 4184 до Дніпровського РЦЗ (а.с. 9).

Наказом Деснянського РЦЗ від 17.09.2015 року №2084 було прийнято рішення про повернення незаконно отриманих коштів ОСОБА_3 протягом 15 календарних днів після отримання особою повідомлення (а.с. 13).

Згідно з довідкою №3938 від 17.09.2015 року, відповідачу була нарахована та виплачена допомога по безробіттю у розмірі 2636, 15 грн. за період з 06.04.2015 року по 21.04.2015 року, які ОСОБА_3 отримав незаконно, не повідомивши Деснянський РЦЗ про працевлаштування (а.с. 14).

17.09.2015 року Деснянським РЦЗ було направлено повідомлення відповідачу ОСОБА_3 про необхідність повернення незаконно отриманих коштів за період з 06.04.2015 року по 21.04.2015 року протягом 15 календарних днів після отримання цього повідомлення (а.с. 15).

Відповідно до ст.. 3 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» законодавство про страхування на випадок безробіття складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, Закону України "Про зайнятість населення" та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері страхування на випадок безробіття, а також міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно до ст. 2 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» страхування на випадок безробіття здійснюється за принципом, зокрема, обов'язковості страхування на випадок безробіття всіх працюючих на умовах трудового договору (контракту) та на інших підставах, передбачених законодавством про працю, за цивільно-правовим договором, військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби), осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, фізичних осіб - підприємців, а також добровільності такого страхування громадянами України, які працюють за межами України, членами особистого селянського та фермерського господарства, якщо вони не є найманими працівниками.

Як встановлено ст.ст. 5, 6 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» страхуванню на випадок безробіття підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту), цивільно-правового договору, включаючи тих, які проходять альтернативну (невійськову) службу, а також тих, які працюють неповний робочий день або неповний робочий тиждень, та на інших підставах, передбачених законодавством про працю, військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової служби), особи, які забезпечують себе роботою самостійно, та фізичні особи - підприємці. Право на забезпечення та соціальні послуги відповідно до цього Закону має також молодь, яка закінчила або припинила навчання у загальноосвітніх, професійно-технічних і вищих навчальних закладах, звільнилася із строкової військової або альтернативної (невійськової) служби і яка потребує сприяння у працевлаштуванні на перше робоче місце у разі реєстрації в установленому порядку відповідних осіб як безробітних.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про безробіття населення» безробіття - соціально-економічне явище, за якого частина осіб не має змоги реалізувати своє право на працю та отримання заробітної плати (винагороди) як джерела існування; безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.

Згідно з ч.1 ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення» до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, що навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах та поєднують навчання з роботою.

Відповідно до ст.. 22 Закону України «Про зайнятість населення» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, його територіальні органи відповідно до покладених на них завдань проводить розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади у сфері соціальної політики, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та Пенсійним фондом України. Таке розслідування здійснюється шляхом звіряння даних, зазначених у документах страхувальника, з базою даних центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та Пенсійного фонду України, а у разі потреби - шляхом проведення виїзних планових та позапланових перевірок страхувальників.

Згідно зі ст. 31 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі, зокрема, працевлаштування безробітного.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Відповідно до ст. 2 КЗпП України працівники реалізують своє право на працю за допомогою укладання трудового договору про роботу на підприємстві, в організації або у фізичної особи.

Згідно ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 24 КЗпП України при укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, − також документ про освіту, про стан здоров'я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За правилами ст. 24-1 КЗпП України у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа або за нотаріальним дорученням уповноважена нею особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

З матеріалів справи убачається, що наказ №ТС/К-00005 від 06.04.2015 року було видано ТОВ «ЮТЕМ-ТРАНССЕРВІС» за Типовою формою №П-1, затвердженою Наказом Держкомстату України від 05.12.2008 року №489 (а.с. 12).

Відповідно до копії наказу про прийняття на роботу №ТС/К-00005 від 06.04.2015 року ОСОБА_3 дійсно був прийнятий на роботу за сумісництвом до ТОВ «ЮТЕМ-ТРАНССЕРВІС» на посаду водія Автоколони №1 Київ з погодинною формою розрахунку заробітної плати, однак, вказаний наказ не містить відмітки про ознайомлення з ним ОСОБА_3 (а.с. 12).

На основне ж місце роботи позивач був прийнятий до ПАТ «Південтеплоенергомонтаж» 22.04.2015 року на посаду начальника відділу з управління активами відповідно до наказу №8-Кд від 21.04.2015 року (а.с. 40), що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 41-42).

Тим самим днем, 21.04.2015 року і датований запис Деснянського РЦЗ у трудовій книжці позивача про припинення допомоги по безробіттю (а.с. 42-зворот).

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідно до Довідки Пенсійного фонду України Форми ОК-5 від 24.03.2017 року ОСОБА_3 у квітні 2015 року отримав дохід у розмірі 30 грн. 22 коп. за роботу по сумісництву у ТОВ «ЮТЕМ-ТРАНССЕРВІС» (а.с.43), яку виконував з 06.04.2015 року, та у порушення вимог ч. 2, 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» своєчасно не подав відомості про обставини, що впливали на умови виплати йому забезпечення та надання соціальних послуг.

Отже, висновки суду про відсутність у відповідача ОСОБА_3 умислу щодо неповідомлення Деснянському РЦЗ про своє працевлаштування з 06.04.2015 року є безпідставні , оскільки відповідачу відомо було про прийняття на роботу за сумісництвом, він виконував роботу та отримував дохід. Вказані обставини спростовують доводи відповідача , що він не був ознайомлений з відповідним наказом та не приступав до фактичного виконання обов'язків.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, із ОСОБА_3 на користь Київського міського центру зайнятості підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1378,00 грн.

Крім того, із ОСОБА_3 на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги Київським міським центром зайнятості у розмірі 1515,80 грн., оскільки позивач при зверненні до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 18 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. 218,303,304,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача Київського міського центру зайнятості - Климчук Ліни Борисівни -задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 вересня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов Київського міського центру зайнятості до ОСОБА_3, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮТЕМ-ТРАНССЕРВІС» про стягнення коштів - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Київського міського центру зайнятості незаконно отримані кошти у сумі 2 636 грн. 15 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Київського міського центру зайнятості судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1378,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги Київським міським центром зайнятості у розмірі 1515,80 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді