Справа № 128/2005/17
РІШЕННЯ

Іменем України

09.11.2017 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Ганкіної І.А.,

за участі секретаря Жигарової Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору Управління Держгеокадастру у Вінницькій області, про визнання недійсним Державного акта на право приватної власності на землю, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовує тим, що

17.02.1998 року Вінницько-Хутірською сільською радою Вінницького району Вінницької області було видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ВН б/н. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1693.В графі визначення цільового призначення земельної ділянки вказано, що землю передано для сільськогосподарського виробництва.

Рішенням Вінницько-хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 01.07.2016 року внесено зміни в рішення 14 сесії 22 скликання від 26.03.1994 року в частині визначення цільового призначення земельної ділянки, в зв'язку з допущеною помилкою. Замість слів «для сільськогосподарського виробництва» слід читати «для ведення садівництва».

Зазначає, що на її звернення щодо виправлення помилки в Державному акті на право приватної власності на землю їй було відмовлено з посиланням, що необхідно звертатись до суду.

За вказаних обставин позивач просить суд визнати недійсним вищезазначений Державний акт.

В судове засідання учасники судового розгляду справи не зявились.

Позивач ОСОБА_1 попередньо подала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, в якій просила задовольнити заявлену нею вимогу про визнання недійсним Державного акта.

Представник відповідача сільський голова Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області ОСОБА_2 також попередньо подав суду письмову заяву про розгляд справи без представника сільської ради, в поданій заяві зазначив, що позовну вимогу про визнання недійсним Державного акта серії ВН б/н, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1693 від 17.02.1998 року, виданого Вінницько-Хутірською сільською радою Вінницького району Вінницької області, визнає.

Згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Представник третьої особи ОСОБА_3 управління Держгеокадастру у Вінницькій області не зявився без поважних причин, заяв про розгляд справи без його участі або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило.

Однак, представник третьої особи ОСОБА_3 управління Держгеокадастру у Вінницькій області за довіреністю ОСОБА_4 попередньо направив на адресу суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області не може бути третьою особою по даній справі, оскільки рішення в справі не вплине на права або обовязки ОСОБА_3 управління. Вважає визначення позивачем ОСОБА_3 управління Держгеокадастру у Вінницькій області третьою особою у справі помилковим. Також зазначає, що в разі скасування Державного акта на земельну ділянку площею 0,0400 га, яка розташована на території Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області, виданого на імя ОСОБА_1, скасовується і право власності на дану земельну ділянку за ОСОБА_1 Враховуючи зазначене, вирішення питання, яке є предметом позову, не відноситься до компетенції ОСОБА_3 управління Держгеокадастру у Вінницькій області. Також зазначив, що згідно діючого законодавства територіальні органи Держгеокадастру з 01.01.2013 року не здійснюють державну реєстрацію речових прав на земельні ділянки. Тому в разі позитивного вирішення спірного питання позивачу необхідно буде звернутись до осіб, які здійснюють державну реєстрацію прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Врахувавши думки та позиції учасників судового розгляду, викладені у поданих до суду письмових заявах, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 належить Державний акт на право приватної власності на землю серії ВН б/н, виданий 17.02.1998 року на підставі рішення 14 сесії 22 скликання від 26.03.1997 року Вінницько-Хутірської сільської Ради народних депутатів, відповідно до якого їй передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0400 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Вінницько-Хутірської сільської ради, з цільовим призначенням для сільськогосподарського виробництва. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1693, що підтверджується його ксерокопією (а.с. 8).

Рішенням 14 сесії 22 скликання Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 26 березня 1997 року вирішено перевести дачну земельну ділянку площею 0,04 га в дачному товаристві «Вінницькі зорі» з гр. ОСОБА_5 на гр. ОСОБА_1, що підтверджується ксерокопією вказаного рішення (а.с. 9).

З ксерокопії рішення 10 сесії 07 скликання Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 01 липня 2016 року вбачається, що сільська рада вирішила внести зміни в рішення 14 сесії 22 скликання Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 26 березня 1994 року в частині визначення цільового призначення земельної ділянки площею 0,0400 га, право на яку посвідчено Державним актом серії ВН б/н від 17.02.1998 року, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1693, в звязку з допущеною помилкою при визначенні цільового призначення, а саме: замість слів «для сільськогосподарського виробництва» слід читати «для ведення садівництва» (а.с. 7).

Відповідно до рішення № РВ-016 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 04 серпня 2016 року, державним кадастровим реєстратором Управління Держгеокадастру у Вінницькому районі Вінницької області розглянуто заяву ОСОБА_1 про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 28.07.2016 року (реєстраційний номер ЗВ-016) разом з доданими до неї документами та відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру прийнято рішення про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, з таких підстав: невідповідності електронного документа установленим вимогам, а саме: 1. ХSD Схема наявні зауваження щодо валідності електронного документу. 2. Цільове призначення земельної ділянки вказане в Державному акті на право на право власності на землю серії ВН, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю № 1693 від 17 лютого 1998 року, виданий на підставі рішення Вінницько- Хутірської сільської ради 14 сесія 22 скликання від 26.03.1994 року гр. ОСОБА_1 «для сільськогосподарського виробництва» не відповідає цільовому призначенню, вказаному в технічній документації та обмінному файлі (для індивідуального садівництва ). Відповідно до Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Держкомзему від 23.07.2010 № 548, цільове призначення «для сільськогосподарського виробництва»,- відсутнє (а.с. 6).

Відповідно до ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, ренти, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної ділянки.

Частиною 1 статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч.2 ст.116 ЗК України).

Зі змісту ч. 1 ст. 126 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) слідує, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України, судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Отже, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке видання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями статті 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 року № 449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою (чинного на час видачі спірного державного акта), установлено, що раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю, державні акти на право власності на земельну ділянку та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб.

Згідно статті 6 ЗК України (в редакції від 18.12.1990 року) Громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва.

Відповідно до положень «Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України», затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10, у приватну власність, згідно з Декретом Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», громадянам України передаються безплатно земельні ділянки, надані їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, індивідуального дачного і гаражного будівництва. Передача громадянам України безплатно у приватну власність таких земельних ділянок проводиться тільки один раз по кожному виду їх цільового використання, про що обовязково робиться Радами народних депутатів відповідна відмітка у паспорті або документі який його замінює.

Отже судом є встановленим, що цільове призначення земельної ділянки, зазначене в оспорюваному Державному акті для ведення сільськогосподарського виробництва, не відповідає цільовому призначенню, вказаному в технічній документації та обмінному файлі.

Крім того, відповідно до Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Держкомзему від 23.07.2010 № 548, цільове призначення «для сільськогосподарського виробництва»,- відсутнє.

Таким чином, в силу наведених норм закону та встановлених обставин, спірний Державний акт має ознаки недійсності через наявність у ньому очевидних помилок, а саме: через не вірне визначення цільового призначення земельної ділянки, що є достатньою підставою для визнання його недійсним.

Виправити ці розбіжності в іншому порядку, окрім визнання недійсним Державного акта за рішенням суду, є неможливим, в звязку з чим суд вважає вимогу про визнання недійсним оспорюваного Державного акта такою, що підлягає задоволенню.

За відсутності клопотання позивача про розподіл судових витрат, суд вважає залишити їх за позивачем.

Керуючись ст.ст. 81, 116, 126, 152 ЗК України, ст.ст.15, 30, 60, 61, 88, 112-215 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії ВН б/н, виданий на імя ОСОБА_1 17 лютого 1998 року на підставі рішення 14 сесії 22 скликання від 26 березня 1997 року Вінницько-Хутірської сільської Ради народних депутатів, відповідно до якого ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0400 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Вінницько-Хутірської сільської ради, з цільовим призначенням для сільськогосподарського виробництва. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1693.

Судові витрати по справі залишити за позивачем ОСОБА_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається на рішення суду до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: