Провадження 2/155/34/17
Справа №155/1972/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року місто Горохів

Горохівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого-судді Чонки В.В.,

за участю секретаря Федонюк О.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

представника третьої особи Каузи О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунальної організації Державний лікувально-профілактичний заклад Горохівська центральна районна лікарня про поновлення на роботі та зобов`язання здійснити розрахунок із заробітної плати, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся з даним позовом до суду мотивуючи його тим, що згідно з наказом за №3 від 13 січня 2014 року Горохівської ЦРЛ він був переведений на 0,75 посади сестри медичної з ЛФК і 0,25 посади сестри медичної з масажу дитячого відділення.

У відповідності до Указу Президента України за №454 від 06 травня 2014 року позивач 26 травня 2014 року був призваний у Збройні Сили України за мобілізацією.

27 травня 2015 року звільнений у запас відповідно до Указу Президента України і наказу командира в/ч НОМЕР_1 .

24 травня 2016 року позивач підписав з Міністерством оборони України контракт про проходження громадянином України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського складу строком на шість місяців.

20 травня 2016 року відповідач видав наказ за №17-к про припинення трудового договору, яким звільнив позивача з 23 травня 2016 року з посади сестри медичної ЛФК (лікувальна фізкультура) педіатричного відділення у зв`язку зі вступом на військову службу за п.3 ст.36 КЗпП України.

Наказ про своє звільнення разом з трудовою книжкою позивач отримав наручно 28 листопада 2016 року, де проставив свій підпис про ознайомлення з ним.

Позивач вважає виданий наказ відповідачем про його звільнення незаконним, прийнятим з порушенням норм чинного законодавства України, без врахування гарантій передбачених нормами права наданих учасникам бойових дій на Сході України.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 свої позовні вимоги повністю підтримали, суду пояснили вищенаведене, просять позовні вимоги задовольнити, поновити позивача на займаній посаді та стягнути у його користь моральну шкоду, спричинену незаконним звільненням в сумі 10000 гривень.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позов визнала частково, щодо поновлення на роботі позивача та стягнення середньомісячного заробітку в його користь жодних заперечень немає. Суму спричиненої моральної шкоди в 10000 гривень не визнає.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, представник Горохівського РВК Кауза О.М. в судовому засіданні позов також підтримав, просив його задовольнити.

У відповідності до ч.1 ст.23 Загальної декларації з прав людини, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Згідно ч.ч.1,5 ст.43 Конституції України, держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Статтею 5-1 КЗпП України передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з п.3 ст.36 КЗпП України, однією з підстав припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
За позивачем зберігається місце роботи, посада та заробіток, оскільки ч.ч.2, 3 ст.119 цього Кодексу визначено, що працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до листа Головного управління персоналу Генерального штабу Збройних Сил України №321/7474 від 20 вересня 2016 року зазначається, що ГУ персоналу Генштабу ЗСУ за дорученням розглянуто звернення на «Урядову гарячу лінію» про надання роз`яснення стосовно виплати заробітної плати та збереження місця роботи (посади) у разі прийняття громадянина (працівника) на військову службу за контрактом до Збройних Сил України.

Повідомляється, що відповідно до ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», та ст.1 Закону України «Про оборону України», з моменту оголошення мобілізації настає особливий період, під час якого набирають чинності особливості проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

У разі прийняття громадянина на військову службу за контрактом (незалежно від строку на який його укладено) до Збройних Сил України під час дії особливого періоду, відповідно до вимог чинного законодавства України, за ним зберігається місце роботи, посада та середній заробіток на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації.

У відповідності до роз`яснень Міністерства оборони України від 12 травня 2016 року №716/1/352, з 17 березня 2014 року і по теперішній час Збройні Сили України функціонують в умовах особливого періоду. Дані роз`яснення містяться у відповіді Відділу правового забезпечення Генерального штабу Збройних Сил України від 12 травня 2016 року №716/1/352 на лист Державної служби України з питань праці щодо надання роз`яснень стосовно наявності в Україні ситуації, що загрожує національній безпеці та прав працівників, які прийняті на військову службу за контрактом у 2015-2016 роках, на збереження місця роботи (посади) та середнього заробітку.

Відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року №1126-VII «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», оголошено про проведення часткової мобілізації, та рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України», уведеного в дію Указом Президента України від 14 квітня 2014 року №405/2014, у Донецькій та Луганській областях проводиться антитерористична операція.

Згідно з Указом Президента України від 14 січня 2015 року №15/2015 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України №113-VIII від 15 січня 2015 року, з метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, оголошено та зобов`язано провести протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб.

Вищий адміністративний суд України у постанові від 16 лютого 2015 року (справа №800/585/14), виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначив, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що в Горохівській ЦРЛ працює на посаді начальника відділу кадрів. Позивача знає давно, більше 20 років. Стосунки нормальні, добрі. Позивач був мобілізований на один рік, а згодом уклав контракт. Коли вносили запис у трудову книжку позивача допустила помилку зазначивши підстави звільнення. Такі випадки в її діяльності були нечастими і тому очевидно допустила помилку. Контракт отримали пізніше, мали лише наказ командира військової частини. З наказом за №17-к про звільнення з роботи позивача ознайомили аж 28 листопада 2016 року.

Заслухавши пояснення сторін, свідка, з`ясувавши обставини справи, перевіривши достовірність матеріалів справи, проаналізувавши докази по ній, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач відповідно до наказу за №3 від 13 січня 2014 року Горохівської ЦРЛ був переведений на 0,75 посади сестри медичної з ЛФК і 0,25 посади сестри медичної з масажу дитячого відділенні.

Згідно до Указу Президента України №454 від 06 травня 2014 року, позивач 26 травня 2014 року призваний у Збройні Сили України за мобілізацією.

27 травня 2015 року звільнений у запас відповідно до Указу Президента України та наказу командира в/ч НОМЕР_1 .

24 травня 2016 року позивач підписав з Міністерством оборони України контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посади осіб сержантського складу строком на шість місяців (а.с. 10-11).

Згідно наказу за №17-к від 20 травня 2016 року про припинення трудового договору (контракту) позивача ОСОБА_1 було звільнено з посади сестри медичної ЛФК педіатричного відділення Горохівської ЦРЛ у зв`язку зі вступом на військову службу ст.36 п.3 КЗпП України. У графі «підстави звільнення» зазначено контракт. З наказом (розпорядженням) позивач був ознайомлений аж 28 листопада 2016 року (а.с. 7).

Копією посвідчення серії НОМЕР_2 виданого 29 квітня 2015 року на прізвище ОСОБА_1 Управлінням персоналу штабу військової частини НОМЕР_3 стверджується, що пред`явник цього посвідчення має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (а.с. 5).

З копії трудової книжки серії НОМЕР_4 виданої на прізвище позивача ОСОБА_1 вбачається, що останній уклав контракт про проходження військової служби у ЗСУ. Наказ командира в/ч п/п НОМЕР_5 №31-рс від 24 травня 2016 року (а.с. 8), а також звільнений у запас з військової служби за контрактом. Наказ командира в/ч п/п НОМЕР_5 №105 від 23 листопада 2016 року (а.с. 8).

Копією контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського складу укладеного між Міністерством оборони України в особі командира військової частини з одного боку, та громадянином ОСОБА_1 , сержантом в/ч НОМЕР_5 , фельдшером медичного пункту з іншого боку, котрий добровільно бере на себе зобов`язання: проходити військову службу у ЗСУ протягом Контракту, а в разі настання особливого періоду понад установлений строк Контракту відповідно до вимог, визначених законодавством, що регулює порядок проходження військової служби, та цим Контрактом;

у п.3 цього Контракту зазначено, що Контракт є строковим та укладається відповідно до строків установлених законодавством, за погодженням сторін на строк шість місяців.

Контракт укладено 24 травня 2016 року.

У п.10 Контракту зазначені прізвища та підписи сторін: ОСОБА_5 , ТВО командира військової частини, польова пошта НОМЕР_5 підполковник ОСОБА_6 (а.с. 10-11).

Довідками командування в/ч польова пошта НОМЕР_5 виданих 23 листопада 2016 року сержанту ОСОБА_1 стверджується, що останній перебував на військовій службі у зазначеній військовій частині з 24 травня 2016 року по 23 листопада 2016 року (а.с. а.с. 23, 24).

З довідки військової частини п/п НОМЕР_1 за №609 від 05 січня 2015 року встановлено, що сержант ОСОБА_1 дійсно в періоди з 24 вересня 2014 року по 21 листопада 2014 року, з 12 грудня 2014 року по 26 грудня 2014 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції м.Дебальцеве (Донецька область), нп.Ольховатка (м.Єнакієве, Донецька область), нп.Олександрівське, нп.Малоорловка, нп Новоорловка, шахта Полтавська. Підстава: накази командира військової частини п/п НОМЕР_1 , наказ керівника сектору «С». Ця довідка є підставою для надання особі статусу учасника бойових дій (а.с. 25).

З довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА №137305 від 08 грудня 2014 року вбачається, що ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 визнана інвалідом ІІ групи довічно. Причини інвалідності загальне захворювання. До чергового переогляду не підлягає (а.с. 27).

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100.

Правова позиція щодо порядку обчислення заробітку звільненого працівника для проведення розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу викладене у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі №6-648 цс15.

Випискою заробітних плат наданою адміністрацією Горохівської ЦРЛ ОСОБА_1 встановлено, що середньомісячний його заробіток за період роботи з 23 травня 2016 року по 28 лютого 2017 року становить 27697 (двадцять сім тисяч шістсот дев`яносто сім) гривень 27 копійок (а.с. 72).

Таким чином, середній заробіток позивача на час проходження ним служби за контрактом та на час розгляду справи в суді, що підлягає до стягнення, становить 27697,27 гривень.

З огляду на зміст заходів мобілізації та демобілізації, визначених Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», з 17 березня 2014 року і по теперішній час, незважаючи на те, що у 2016 році рішення про проведення мобілізації не оголошувалося, воєнний стан не вводився, Збройні Сили України функціонують, перебувають в умовах особливого періоду.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що працівники, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі оголошення рішення про проведення мобілізації або введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими статтею 119 КЗпП України «Гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків»: на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи( посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Отже, з урахуванням норм чинного законодавства України та відповідних нормативних роз`яснень Міністерства оборони України, слід констатувати, що оскаржуваний наказ про звільнення позивача є протиправним, незаконним, порушує конституційне право особи на працю, підлягає скасуванню з виплатою позивачу суми коштів середнього заробітку, яку відповідач зобов`язаний був нараховувати під час його служби за контрактом у Збройних Силах України.

Згідно ст.237-1 КЗпП України, Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», від 25.05.2001 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Враховуючи рішення Європейського суду з прав людини у справах, «Надбала проти Польщі» (2000), Джабарі проти Туреччини (2000), «Тома проти Люксембургу» (2001) визнається звільнення позивача незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Із пукнтів 5 та 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» вбачається, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема з`ясував, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я позивача, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках тощо. При цьому, суд виходить із засад розумності та справедливості.

Позивач ОСОБА_1 в періоди з 24 вересня 2014 року по 21 листопада 2014 року та з 12 грудня 2014 року по 26 грудня 2014 року безпосередньо брав участь у антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції м.Дебальцеве (Донецької області), нп.Ольховатка (м.Єнакієве, Донецька область), нп.Олександрівське, нп.Малоорловка, нп Новоорловка, шахта Полтавська, його дружина ОСОБА_7 є інвалідом другої групи довічно, на утриманні двоє дітей, є певні ускладнення його стану здоров`я, про що свідчать копії медичних документів наявних у матеріалах справи (а.с. 55-64). Сам позивач є обмежено придатним до військової служби.

Доводи позивача про стягнення моральної шкоди підлягають до задоволення з огляду на ту обставину, що під час незаконного звільнення він перебував на військовій службі за контрактом і саме його незаконне звільнення істотно вплинуло на існуючий спосіб його життя, на його майновий стан і майновий стан сім`ї, а тому суд визначає заподіяну йому моральну шкоду в розмірі 10000 (десять тисяч) гривень.

Крім цього, відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Керуючись ст.ст.10, 60, 64, ч.3 ст.88, 212-215 ЦПК України, ст.43 Конституції України, ст.ст.5-1, 119, 231, 232, 233, 237-1 КЗпП України, п.п.5 та 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», від 25.05.2001 року, суд
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити повністю.

Зобов`язати комунальну організацію Державний лікувально-профілактичний заклад Горохівська центральна районна лікарня поновити ОСОБА_1 на посаді сестри медичної ЛФК педіатричного відділення з 24 травня 2016 року.
Стягнути з комунальної організації Державний лікувально-профілактичний заклад Горохівська центральна районна лікарня в користь ОСОБА_1 27697 (двадцять сім тисяч шістсот дев`яносто сім) гривень 27 копійок середнього заробітку за період з травня 2016 року (початок проходження військової служби за контрактом) по лютий 2017 року до дати постановлення судового рішення.
Стягнути з комунальної організації Державний лікувально-профілактичний заклад Горохівська центральна районна лікарня в користь ОСОБА_1 10000 (десять тисяч) гривень завданої моральної шкоди.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць.
Стягнути з комунальної організації Державний лікувально-профілактичний заклад Горохівська центральна районна лікарня в користь держави 1653 (одну тисячу шістсот п`ятдесят три) гривні 60 копійок судового збору.
Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Волинської області через Горохівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий /підпис/

Згідно з оригіналом:

Суддя Горохівського районного суду В.В. Чонка