Справа № 304/1300/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

27 березня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого-судді: Мацунича М.В.,

суддів: Куштана Б.П., Кондора Р.Ю.

з участю секретаря: Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Перечинського районного суду від 08 грудня 2016 року за позовом ОСОБА_1 до Першої Ужгородської державної нотаріальної контори про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, -

встановила:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом, який обґрунтовано тим, що державний нотаріус Першої Ужгородської державної нотаріальної контори - Дроботя А.Й. у свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 27 липня 1993 року, номер спадкової справи №104/93, зареєстрованого в реєстрі за №1-4902, посвідчив, що на підставі заповіту, посвідченого Перечинською державною нотаріальною конторою 15 листопада 1988 року за №1110, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна заповідача ОСОБА_3 (батько позивача), померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, є син ОСОБА_1, який проживає в АДРЕСА_1. У даному Свідоцтві нотаріусом зазначено, що спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з 1/2 частини житлового будинку, вказаного в плані під літерами «А, А-1», який знаходиться в АДРЕСА_2, та належить померлому ОСОБА_3 на підставі правовстановлюючих документів: свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Перечинською держнотконторою 05 лютого 1968 року за реєстровим № 165 в 1/8 частині; договору дарування, посвідченого Великоберезнянською держнотконторою 24 серпня 1970 року за реєстровим № 1086 в 5/16 частинах; свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Перечинською держнотконторою 16 грудня 1989 року за реєстровим № 2069 в 1/16 частині. А також, у даному свідоцтві міститься запис про те, що жилий будинок в цілому: побудований з цегли, загальнокорисна площа будинку становить 118 кв.м., в тому числі житлова площа - 54,4 кв.м., а у примітці, яка стосується складу спадкового майна, записано, що вказані в плані прим. 7 - 15,3 кв.м. у спадкову масу не включені, оскільки, самовільно побудовані. Однак, відповідно до довідки - характеристики Ужгородського міського бюро технічної інвентаризації від 17 червня 1993 року №361, у будинку АДРЕСА_2 збудованими самовільно були приміщення 6 і 7. Станом на 16 грудня 1989 року загальнокорисна площа вищевказаного житлового будинку становила 83,6 кв.м., а прибудова до такого - відсутня. Прибудову до будинку загальнокорисною площею 34,0 кв.м. здійснював батько позивача протягом 1990-1992 років без встановленого дозволу, а тому правовстановлюючий документ на таку - відсутній, у зв'язку із чим і право власності у спадкодавця не виникло. На час відкриття спадщини ОСОБА_3 володів 1/2 часткою в праві спільної часткової власності на домоволодіння №3 по вул. Гагаріна у м. Перечин. Після оформлення спадщини за батьком з метою отримання права власності на прибудову до житлового будинку він відповідно до вимог чинного законодавства отримав рішення Перечинської селищної ради про узаконення раніше побудованих приміщень, з яких складається прибудова; завершив будівництво прибудови, ввів її в експлуатацію, отримав правовстановлюючий документ та зареєстрував таку в Ужгородському міжрегіональному бюро технічної інвентаризації на право особистої власності за реєстровим №203 від 25 вересня 1997 року. Разом із цим, у свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 27 липня 1993 року містяться неправильні записи, зроблені внаслідок допущення державним нотаріусом порушень, а саме: не визначено, що відповідно до правовстановлюючих документів спадкодавця, такий володіє 1/2 часткою в праві спільної часткової власності на житловий будинок під літерою «А» по АДРЕСА_2, площа якого становить 83,6 кв.м.; не визначено, що у спадкодавця відсутній правовстановлюючий документ щодо належності йому прибудови під літерою «А1»; збільшено загальнокорисну площу будинку з 83,6 кв.м. до 118,0 кв.м., в тому числі збільшено житлову площу кімнат будинку з 38,8 кв.м. до 54,4 кв.м.; віднесено до складу спадкового майна будівлю прибудови під літерою «А1», вказану в плані під літерою «А1»; не включено приміщення 6 прибудови під літерою «А1» до переліку приміщень, які не входять у спадкову масу, оскільки є самовільно побудованими, а віднесено це приміщення до складу спадкового майна. Оскільки, свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори Дроботя А.Й. 27 липня 1993 року, яке зареєстроване в реєстрі за №1-4902, по спадковій справі №104/93, заведеній після смерті ОСОБА_3, є правовстановлюючим документом, а наявні у ньому порушення є перешкодою у розпорядженні позивачем належним йому нерухомим майном, а тому, просить визнати вищевказане свідоцтво, недійним.

Заочним рішення Перечинського районного суду від 08 грудня 2016 року, відмовлено у задоволенні позову.

На дане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зокрема, зазначає, що суд взагалі не дав оцінки доводам на які він посилався та не досліджував надані ним докази. Вважає таке рішення не вмотивованим, що порушує ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори Дроботя А.Й. 27 липня 1993 року було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за №1-4902, з якого вбачається, що спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, являється його син ОСОБА_1, який проживає в АДРЕСА_1. Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з 1/2 частини житлового будинку, вказаного в плані під літерами «А, А-1», який знаходиться в АДРЕСА_2, належного померлому ОСОБА_3 в 1/8 частині на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Перечинською держнотконторою 05 лютого 1968 року за р. №165, в 5/16 частинах на підставі договору дарування, посвідченого Великоберезнянською держнотконторою 24 серпня 1970 року за р. №1086, в 1/16 частині на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Перечинською держнотконторою 16 грудня 1989 року за р. №2069, зареєстрованими в бюро технічної інвентаризації під №203. Жилий будинок в цілому: побудований з цегли, загальнокорисна площа становить 118 кв.м., в тому числі житлова 54,4 кв.м., розташований на земельній ділянці розміром 1714 кв.м., з надвірними будівлями і спорудами: два сараї літ. «В» і «Д», убиральня - літ. «Г», огорожа - 1-5. Разом із цим, згідно примітки, указані в плані прим. 7-15,3 кв. у спадкову масу не включені, оскільки, самовільно побудовані.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, мотивував це тим, що між сторонами відсутній спір і пред'явлений позивачем позов не спрямований на захист його порушених прав.

З даним висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів із метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси в спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Тобто, судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане чи оспорене суб'єктивне право. У разі ж відсутності порушення, невизнання чи оспорення права позивача, суд відмовляє в такому позові, незалежно від його обґрунтованості.

У даному випадку, суд першої інстанції вірно зазначив, що вимога позивача про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, яке видано виключно на його ім'я, на підставі якого він став власником спадкового майна не спрямована на захист порушених прав позивача. Ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі ОСОБА_1 не наведено відповідного обґрунтування в чому полягає порушення його права як власника нерухомого майна, оспорюваним свідоцтвом про право на спадщину.

За таких обставин суд вірно відмовив у задоволенні позову.

При цьому колегія суддів відхиляє всі доводи апеляційної скарги ОСОБА_1, оскільки не встановлення судом факту порушення права позивача є безумовною підставою для відмови в задоволенні позову, незалежно від його обґрунтованості та доведеності.

У такому випадку, суд не повинен надавати правової оцінки доводам позивача щодо правового обґрунтування пред'явленого позову та оцінювати надані ним докази. Тобто, посилання апелянта на невмотивованість судового рішення є безпідставним.

За таких обставин, відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції, залишенню без змін.

Ураховуючи наведене та керуючись нормами статей 303, 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1, відхилити.

Заочне рішення Перечинського районного суду від 08 грудня 2016 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Суддя-доповідач

Судді