Справа № 569/9098/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2017 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді - Тимощука О.Я.

при секретарі - Михайленко О.С.

за участю представника позивача - Тємнової І.Л.

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за надані послуги, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання за період з 01.01.2007 р. по 01.07.2016 року в сумі 19182,85 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач покликається на обставини, викладені в позовній заяві.

Зокрема, посилаючись на норми ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» вказує, що договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, що укладається виконавцем послуг із споживачем - фізичною особою, є договором приєднання, а відповідно до ч.1 ст.634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, без надання можливості запропонувати власні умови договору. Стверджує, що відповідач, отримавши від позивача пропозицію про укладення договору, розробленого на основі типового договору про надання послуг, продовжує користуватися послугами теплопостачання.

Представник відповідача позов не визнав, позовні вимоги вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки позивачем не доведено належними доказами наявність у відповідача зобов'язань перед позивачем у зв'язку з відсутністю письмового договору про надання послуг, а відтак відсутністю юридичних правовідносин між ними, передбачених законодавством України у сфері житлово-комунальних послуг, які обов'язкові при наданні таких послуг. Крім того, посилався на відсутність фактичного отримання відповідачем послуг з централізованого теплопостачання у зв'язку з відсутністю в квартирі відповідача радіаторів опалення з січня 2007 року по жовтень 2015 року через вихід їх із ладу. Також заявив про сплив строку позовної давності, що є додатковою підставою для відмови в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 215 ЦПК України, суд приходить до висновку що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 67 Житлового кодексу Української РСР плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами, а згідно зі ст. 68 цього Кодексу наймач зобов'язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

За положеннями п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

В свою чергу,обов'язок споживача теплової енергії щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію визначений статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» .

Відповідно до статті 1 Закону України «Про теплопостачання» постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов'язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору. Споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Згідно з ч. 4 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Положеннями ст. 24 Закону України «Про теплопостачання», статей 19 та 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» врегульовано, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до ч. 7 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб'єктом господарювання, є договором приєднання.

Згідно з ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Положеннями п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 3 ст. 510 ЦК України, якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Судом встановлено, що позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» здійснює відпуск теплової енергії для опалення та гарячого водопостачання у будинок, в якому знаходиться житлове приміщення відповідача - ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 (особовий рахунок № НОМЕР_2).

На основі типового договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» від 21.07.2005 року № 630, Товариство з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» розробило та запропонувало для укладення споживачам міста Рівного шляхом розміщення в друкованих засобах масової інформації, зокрема, газеті «Рівне вечірнє» № 67 (2039) від 10.09.2013 року та тижневику «7 днів» № 37 (1028) від 12.09.2013 року договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Таким чином, доводи відповідача про відсутність зобов'язань перед позивачем у зв'язку з не укладенням письмового договору суд вважає безпідставними, оскільки згідно з п.п. 1, 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору та оплачувати житлово-комунальні послуги в строки, встановлені договором або законом. Серед основних обов'язків споживача теплової енергії статтею 24 Закону України «Про теплопостачання» встановлено обов'язок споживача своєчасно укласти договір з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії, а в свою чергу ст. 19 цього Закону встановлює обов'язок споживача щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Разом з тим, суд вважає, що вимога позивача про стягнення боргу в сумі 19182,85 грн. за надані відповідачу послуги з теплопостачання за період з 01.01.2007 року по 01.07.2016 року підлягає до задоволення частково з огляду на наступне.

Судом на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що у 2007 році будинок за адресою АДРЕСА_1, у якому проживає відповідач ОСОБА_3 перебував на балансі Приватного підприємства «ВВ», яким і обслуговувався на той час, як приватною житлово-експлуатаційною конторою.

У зв'язку з незадовільним утриманням житлового фонду, неякісним наданням послуг з утримання житлових будинків і прибудинкових територій вказаний будинок за адресою АДРЕСА_1 був переданий на баланс ЖКП «Західне».

Факт перебування вказаного будинку на балансі та обслуговуванні Приватного підприємства «ВВ» та передачі на баланс ЖКП «Західне» підтверджується рішенням Рівненської міської ради від 09.02.2012 року №1626.

У зв'язку з виходом з ладу радіаторів опалення у квартирі (значні протікання), ОСОБА_3 в січні 2007 року звернулася до Приватного підприємства «ВВ» як обслуговуючої організації для усунення поломок. Однак, враховуючи стан, неможливість усунення поломок та у зв'язку із загрозою витоку води з системи теплопостачання та затоплення мешканців будинку, що проживали поверхами нижче, радіатори опалення були демонтовані працівниками Приватного підприємства «ВВ» та вставлені заглушки, що підтверджується довідкою №01-8/272 від 22.07.2010 року.

Суд констатує, що відключення радіаторів опалення в квартирі відповідача відбувалося не за його власною ініціативою як споживача послуг, а було зумовлено крайньою необхідністю для уникнення нанесення матеріальної шкоди іншим мешканцям будинку.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, наміру самостійно відключатися від мереж теплопостачання з метою встановлення системи індивідуального опалення або уникнення оплати за послуги теплопостачання у відповідача не було, а тому таке, фактично аварійне відключення, не могло здійснюватися в порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» від 21.07.2005 року № 630 (далі - Порядок №630) з отриманням усіх дозвільних документів на відключення та технічних умов, на що посилається позивач у своїх поясненнях.

Таким чином, судом визнається факт демонтування в квартирі відповідача радіаторів опалення належною підставою для звільнення відповідача від обов'язку оплачувати послуги централізованого опалення, яка надається позивачем.

До такого висновку суд приходить, керуючись наступним.

Питання відключення від системи централізованого опалення регулюються Порядком №630.

Так, підпунктом 9 пункту 29 Прядку № 630 чітко встановлено, що споживач має право на звільнення від плати за послуги у разі їх ненадання.

У відповідності до ст. 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» належними доказами, які підтверджують ненадання послуги чи надання її неналежної якості, можуть бути виключно Акти-претензії, складені у відповідній формі.

Судом встановлено, що відсутність у квартирі відповідача радіаторів опалення підтверджується Актами-претензіями від 21.02.2007 року, 16.02.2008 року, 09.02.2009 року, 02.02.2010 року складеними відповідачем та мешканцями сусідніх квартир.

Радіатори опалення у квартирі відповідача були встановлені лише 11 жовтня 2015 року, що підтверджується актом-претензією від 12.10.2015 року, складеним відповідачем та мешканцями сусідніх квартир.

Отже, вищенаведені докази підтверджують відсутність фактичного отримання відповідачем послуг з централізованого теплопостачання у квартирі починаючи з січня 2007 року по 11 жовтня 2015 року включно.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за послуги теплопостачання, нарахованої за вказаний період часу у зв'язку з відсутністю фактичного отримання послуг з централізованого теплопостачання.

Аналогічна правова позиція висловлена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 29.01.2014 року по справі №6-38440св13.

В той же час, відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

З огляду на положення вищезазначеної норми, суд вважає, що плата за послугу з теплопостачання, нарахована відповідачу за період з жовтня 2015 року по червень 2016 року включно підлягає до стягнення.

Так, згідно з відомостями з особового рахунку відповідача №57503 за період з 01.01.2007 року по 01.07.2016 року позивачем нараховано до сплати за послугу з централізованого теплопостачання та постачання гарячої води 19182,85 грн.

Разом з тим, за період фактичного отримання відповідачем послуги з централізованого теплопостачання (з жовтня 2015 року по червень 2016 року) з врахуванням призначеної відповідачу субсидії до стягнення підлягає: 1290,23 грн. (з 01.10.2015р. по 31.12.2015р.) + 1319,84 грн. (з 01.01.2016р. по 01.06.2016р.) - 2295,99 грн. (субсидія з 01.01.2016р. по 01.06.2016р.) = 314,08 грн., що підтверджується відповідним розрахунком, наданим представником позивача.

Щодо вимог про стягнення заборгованості за гаряче водопостачання, то суд приходить до висновку про наявність підстав для застосування строку позовної давності, про що просив відповідач.

Так, статтею 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим, згідно з частинами 2 та 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Судом встановлено та стверджено матеріалами справи, що позивач у квітні 2013 року звертався до Рівненського міського суду з заявою про видачу судового наказу.

Таким чином, за постачання гарячої води, з врахуванням призначеної відповідачу субсидії, до стягнення підлягає сума заборгованості, нарахована позивачем за період з 01.05.2010 року по 01.06.2016 року, яка становить 8 294,43 грн., що підтверджується відповідним розрахунком, наданим представником позивача.

За наведених вище обставин, позов підлягає до часткового задоволення.

На підставі вищевикладеного, та керуючись ст.ст. 3, 11, 15, 16, 526, 634 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 60, 61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» () 314,08 грн. за послуги з централізованого теплопостачання за період з 01.10.2015р. по 01.06.2016. та 8 294,43 грн. за послуги з постачання гарячої води за період з 01.05.2010р. по 01.06.2016р.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» () 1378 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Рівненського

міського суду О.Я.Тимощук