АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/15/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Костенка А.М.,

суддів: Гринчука Р.С., Ярмолюка О.І.,

секретар Гриньова А.М.

з участю представників сторін

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/18697/14-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду від 12 листопада 2014 року та на додаткове рішення цього ж суду від 9 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних за користування коштами в розмірі 264 418 грн. 05 коп., що еквівалентно 19 442 дол. США 50 центів та 2 500 грн. витрат на правову допомогу. На обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що 20 грудня 2012 року позичила ОСОБА_1 кошти строком на 8 місяців в розмірі 12 750 дол. США, що еквівалентно 173 400 грн., про що остання написала розписку. 17 січня 2013 року позивач знову ж таки позичила відповідачу ще 4 000 дол. США, що еквівалентно 54 400 грн. строком до 17 квітня 2013 року про що свідчить написана розписка. У встановлені строки зобов'язання по поверненню боргу ОСОБА_1 не виконала, а тому позивач просить також стягнути суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних за користування коштами.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 12 листопада 2014 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1П на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 227 800 грн., 3% річних за користування коштами в розмірі 7 157 грн. 05 коп., 29 461 грн. - інфляційні, 5 144 грн. судових витрат, а всього - 269 562 грн. 05 коп..

________________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_3 Провадження № 22-ц/792/15/17

Доповідач Костенко А.М. Категорія № 59

Додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 9 жовтня 2015 року доповнено резолютивну частину заочного рішення суду від 12 листопада 2014 року наступним : сума боргу згідно розписки від 20 грудня 2012 року в розмірі 264 418 грн., що підлягає стягненню з ОСОБА_1П на користь ОСОБА_2 еквівалентна 19 442 дол. США 50 центів.

Ухвалою зазначеного суду від 18 лютого 2016 року допущену описку в додатковому рішенні Хмельницького міськрайонного суду від 9 жовтня 2015 року виправлено, правильним вважати: Сума боргу згідно розписок від 20 грудня 2012 року та 17 січня 2013 року в розмірі 264418,05 грн., що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 еквівалентна 19442,50 дол. США.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з рішеннями суду не погоджується просить їх скасувати, оскільки їх постановлено із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, з неповним зясуванням всіх обставин справи, що має значення для її вирішення та з недоведеністю обставин справи, що мають значення для справи та які суд вважає встановленими. Зазначала, що сума заборгованості не відповідає дійсності, оскільки вона неодноразово повертала частково кошти ОСОБА_4 та не могла припустити, що остання виявить бажання повернення коштів без врахування раніше сплачених сум. Вказувала, що судом першої інстанції не було враховано ту обставину, що зміст правовідносин між особами виник із грошових зобовязань виражених в доларах США, тому застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України судом до спірних правовідносин не є абсолютним. Не підлягає задоволенню 3 % річних за користування грошовими коштами, за періоди 2013 2014 роки, оскільки має іншу правову природу у їх застосуванні, а тому суд першої інстанції не мав права їх стягувати. Судом першої інстанції не перевірено, що наявність договору про надання правової допомоги, який було укладено між адвокатом та позивачем не підтверджує ту обставину, що остання зазнала витрат на правову допомогу. Зміст договору становлять права, обовязки, сторін, але не підтверджують реальність понесених витрат позивача. ОСОБА_5 того, суд першої інстанції при вирішені питання про стягнення витрат проігнорував ту обставину, що ОСОБА_1 є інвалідом другої групи, а тому має пільги передбачені ЦПК України та Законом України «Про судовий збір». Щодо постановлення ж додаткового рішення від 9 жовтня 2015 року та ухвали від 18 лютого 2016 року до додаткового рішення то вони є неправомірними, оскільки додаткове рішення не відповідає правовій природі, яка визначена ст. 220 ЦПК України. Ухвала до даного додаткового рішення взагалі не передбачена процесуальним законодавством. Тим більше її зміст не надає підстав вважати, що судом виправлено описку чи арифметичну помилку.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції зміні та скасуванню в частині з ухваленням в цій частині нового рішення з наступних підстав.

У відповідності до п. 4 ч. 1 та ч. 2 ст. 309 підставою для зміни і скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Так судом встановлено, що 20 грудня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, за яким позивач передала відповідачу 12750 доларів США, та які відповідач зобовязався повернути позивачу протягом восьми місяців у вересні 2013 року. Розмір процентів за договором встановлений не був.

17 січня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено інший договір позики, за якими позивач передала відповідачу 4000 доларів США, та які відповідач зобовязовувалася повернути позивачу до 17 квітня 2013 року. Розмір процентів за договором знову встановлений не був.

В послідуючому ОСОБА_1 29 липня 2013 року написала розписку, в якій вказала, що станом на 29 липня 2013 року вона має борг в сумі 16750 доларів США, які зобовязується повернути до листопада 2013 року. Вказана розписка була передана ОСОБА_2, яка на цій розписці власноручно написала, що дає згоду на продовження терміну повернення ОСОБА_1 їй боргу в сумі 16750 доларів США до листопада 2013 року.

Тобто фактично сторони за згодою позивача було змінено строк дії договору позики до 30 листопада 2013 року

У вказані строки борг за даними договорами позики ОСОБА_1 позичальнику ОСОБА_2 в загальній сумі 16750 доларів США повернутий не був.

Ці обставини підтверджуються розписками від 20 грудня 2012 року, 17 січня 2013 року, 29 липня 2013 року, виконаними відповідачем власноручно, що не заперечується сторонами

У відповідності до ст.ст. 1046-1049 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За змістом ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу і трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, а тому не потребує обумовлення таких умов договору позики, оскільки вказана відповідальність визначена законом та її застосування є правом кредитора.

Ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодекс у встановлено що, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції правильно встановив та виходив з того, що 20 грудня 2012 року та 17 січня 2013 року між позивачем і відповідачем у простій письмовій формі було укладено два договори позики, які оформлено у виді розписок. За цими договорами ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 в загальній сумі 16750 доларів США. При цьому відповідно до розписки від 29 липня 2013 року за згодою позичальника відповідач зобов'язана була повернути дані кошти до листопада 2013 року, однак на даний час кошти боржником позичальнику не повернуті. При подачі позову позивач визначив суму позичених коштів в доларах США в еквіваленті національній валюті України станом на 2 вересня 2014 року.

Правомірно судом також було застосовано до спірних правовідносин і норми ст. 625 Цивільного кодексу України в частині стягнення трьох процентів річних від суми боргу.

Доводи апеляційної скарги, що суд безпідставно стягнув з апелянта кошти на користь позивача по розписці від 17 січня 2013 року, оскільки в даній розписці взагалі не зазначено особу в якої позичені ці кошти, що спростовує твердження позивача про надання саме нею апелянту в борг 4000 доларів США слід відхилити.

Факт передачі позивачем відповідачу грошових коштів в сумі 4000 доларів США 17 січня 2013 року підтверджується як перебуванням у позивача та надання нею до суду самого рукописного тексту розписки від 17 січня 2013 року, так і розпискою ОСОБА_1 від 29 липня 2013 року, в якій вона фактично визнала борг перед ОСОБА_2 в загальній сумі 16750 доларів США, що узгоджується з розписками про отримання коштів від 20 грудня 2012 року та 17 січня 2013 року

Також не заслуговують на увагу доводи апелянта, що борг за договором позики від 20 грудня 2012 року в сумі 11500 доларів США ОСОБА_1 повернула ОСОБА_2

У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідач ОСОБА_1 не надала суду жодних доказів погашення нею боргу в сумі 11500 доларівСША, а позивач проти даних тверджень апелянта категорично заперечила.

Також слід відхилити твердження апелянта, що з відповідача безпідставно стягнуто судові витрати у вигляді судового збору так як відповідач є інвалідом другої групи та згідно Закону України «Про судовий збір» має пільги щодо сплати судового збору.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» в редакції чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, за змістом вказаних норм інваліди другої групи звільняються від сплати судового збору лише при подачі ними відповідних процесуальних документів, за які передбачена сплата судового збору(позовні заяви, інші заяви, апеляційні, касаційні скарги тощо).

У випадку, коли вони являються відповідачами та рішення ухвалено не на їх користь то за змістом ст. 88 ЦПК України з такої категорії осіб підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору особі, на користь якої ухвалено судове рішення.

В той же час задовольняючи позовні вимоги про стягнення трьох процентів річних від суми боргу в розмірі 7157,05 грн. суд помилково визначив такий розмір трьох процентів річних.

Як видно з розрахунку трьох процентів річних позивач розрахував дану суму по договору позики від 20 грудня 2012 року з 21 вересня 2013 року, по договору позики від 17 січня 2013 року з 18 квітня 2013 року, хоча сторонами було змінено термін дії договору позики до 30 листопада 2013 року. В звязку з цим відповідача на користь позивача підлягають стягненню відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України три проценти річних по договору позики від 20 грудня 2012 року за період з 1 грудня 2013 року по 1 вересня 2014 року (до моменту подачі позову) в сумі 1229 грн. 59 коп. (54400х3%х275/365), по договору позики від 17 січня 2013 року з 1 грудня 2013 року по 1 вересня 2014 року (до моменту подачі позову) в сумі 3919 грн. 31 коп. (173400х3%х275/365), а всього 5148 грн. 90 коп.

Отже, рішення суду в цій частині підлягає зміні.

При цьому, оскільки частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначати в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті, то з врахув анням правової позиції Верховного Суду України по цивільній справі № 6-284цс17 сума від 1 березня 2017 року, колегія суддів вважає, що сума боргу за договорами позики, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу. В даному випадку в межах позовних вимог на день подання позовної заяви.

Також суд першої інстанції при стягненні боргу з урахуванням індексу інфляції не врахував вимоги норм матеріального права, а саме Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

У відповідності до ст. 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру. У випадках, коли грошове зобов'язання виникло у валюті, положення ч. 2 ст. 625 ЦК України в частині стягнення з боржника інфляційного збільшення суми боргу при його виконанні не застосовуються.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Згідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях.

З огляду на викладене вимоги ОСОБА_2 про відшкодування інфляційних втрат в сумі 29461 грн. за прострочення виконання зобовязання, у якому сторони визначили грошовий еквівалент у доларах США, не можна визнати законними й обґрунтованими.

Такий же правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року № 6-1672цс16, прийнятій за наслідками розгляду заяв про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та має враховуватись судами загальної юрисдикції при застосування таких норм права.

Таким чином, задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат у розмірі 29461 грн., а тому колегія суддів вважає, що рішення суду в частині цих позовних вимог слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 29461 грн.

ОСОБА_5 того, стягуючи з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в сумі 2500 грн. суд першої інстанції порушив норми матеріального права, а саме вимоги Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» та не врахував всі обставини справи з приводу витрат позивача на правову допомогу.

Так згідно ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, зазначена в частині першій цієї статті, має право: знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні.

Згідно до ст. ст. 79, 84 Цивільного кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

З матеріалів справи вбачається, що 26 серпня 2014 року між ОСОБА_2 та адвокатом ОСОБА_6 було укладено угоду про надання правової допомоги по даній цивільній справі. За пунктом 4.1. за виконану роботу замовник сплачує виконавцю одноразову винагороду в розмірі 2500 грн..

Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, та не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Однак, в матеріалах справи відсутній розрахунок суми 2500 грн. за надану правову допомогу з урахуванням витраченого часу.

Як вбачається з журналів судових засідань ОСОБА_6 надавала позивачу правову допомогу в судових засіданнях лише 30 жовтня 2014 року 1 хвилину, 12 листопада 2014 року 59 хвилин, а всього 1 годину.

Мінімальна заробітна плата в жовтні-листопаді 2014 року складала 1218 грн.

З врахуванням вимог ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» та 40% мінімальної заробітної плати в 2014 році граничні розміри компенсації витрат на правову допомогу становлять 487 грн. 20 коп..

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що витрати на правову допомогу позивача у відповідності до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» складають 487 грн. 20 коп., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, а в решті вимог про стягнення витрат на правову допомогу слід відмовити.

Також, оскільки підлягає зміні та скасуванню рішення суду від 12 листопада 2014 року, то підлягає скасуванню і додаткове рішення суду від 9 жовтня 2015 року.

При цьому, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316. 319 ЦПК України колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, її представника ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 12 листопада 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики в сумі 227800 грн. та трьох відсотків річних в сумі 7157 грн. 05 коп. змінити та викласти абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції:

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики від 20 грудня 2012 року та 17 січня 2013 року в сумі 227800 грн., що еквівалентно 12750 доларів США, та трьох відсотків річних в сумі 5148 грн. 09 коп., а всього 232 928 грн. 09 коп.,.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 12 листопада 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційних втрат в сумі 29 461 грн. та судових витрат в сумі 5144 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення:

В позові ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 на її користь інфляційних втрат в сумі 29 461 грн. відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 487 грн. 20 коп. витрат на правову допомогу та 2329 грн. 26 коп. у вигляді судового збору.

Додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду від 9 жовтня 2015 року скасувати.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий (підпис) А.М. Костенко

Судді (підписи) Р.С. Гринчук

ОСОБА_7

Згідно з оригіналом ОСОБА_8