Справа № 310/4729/17
РІШЕННЯ

Іменем України

21 вересня 2017 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Прінь І.П.,

за участі: секретаря судового засідання Бевз О.А,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком,

Встановив:

В липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 в якому просять визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим будинком №74, що розташований по вул. Гоголівській (вул.. Винокуренко) в м. Бердянськ Запорізької області. Позовні вимоги мотивовані тим, що він є власником цього будинку на підставі договору дарування від 09.12.2016 року. В цьому будинку зареєстрована дружина батька ОСОБА_4, яка виїхала з будинку ще 29.06.2016 року, забравши всі свої речі, але з реєстрації до цих пір не знялася. Витрати на утримання будинку не несе. Наявність реєстрації відповідача в будинку перешкоджає в оформленні субсидії, а також порушує його право як власника на володіння, користування та розпорядження належним йому майном.

Позивач ОСОБА_1 і його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, просять їх задовольнити, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечують (а.с.54-57). Суду пояснили, що відповідач фактично з 29.06.2016 року в будинку по вул.. Гоголівській,74 не проживає, виїхала жити в дачний будинок, забравши усі свої речі. Поштової адреси дачний будинок не має. У позовній заяві про розірвання шлюбу, яку відповідач подавала до суду у червні 2017 року, вона вказала адресу для листування, за якою вона отримує кореспонденцію. На контакт відповідач не виходить, самостійно знятися з реєстрації не бажає. Оскільки відповідач не є членом сімї позивача, наявність її реєстрації в будинку перешкоджає йому вільно володіти і розпоряджатися своїм майном. Просить усунути йому ці перешкоди шляхом визнання відповідача ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим будинком.

Відповідачі ОСОБА_4 в судове засідання не зявилася, про день, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.18-19). Причини неявки суду не повідомила, заяву про розгляд справи за її відсутності не подала, заперечень проти позову не подала.

ОСОБА_4 особа ОСОБА_3 заяву ОСОБА_1 підтримав, просить її задовольнити. Суду пояснив, що проживав однією сімєю з ОСОБА_4 з 1983 року. Останнім часом між ними стали виникати конфлікти, оскільки ОСОБА_4 вимагала від нього, щоб він відмовився від своїх синів. Наприкінці 2016 року він поїхав на пасіку, а коли повернувся 29.06.2016 року додому, то побачив, що дружина забравши усі свої рачі і спільно придбані ними речі виїхала з будинку. З того часу вона в будинку не проживає. Живе в дачному будинку. У вересні вона звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. Рішення суду про розірвання шлюбу було постановлено 01.09.2017 року.

Суд на підставі ст.ст.169, 224-226 ЦПК України, за згодою позивача, розглядає справу за відсутності відповідача в заочному порядку, на підставі наявних у ній даних та доказів.

Вислухавши пояснення учасників процесу, показання свідка, дослідивши матеріали справи та докази у їх сукупності, суд встановив таке.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 є власником будинку №74 по вул. Гоголівській (вул. Винокуренко) в м. Бердянську Запорізької області на підставі договору дарування від 09.12.2016 року.

Відповідач ОСОБА_4 зареєстрована у вказаному будинку з 04.08.1983 року. Проживала вона у цьому будинку до 29.06.2016 року спільно зі своїм чоловіком ОСОБА_3, який був власником будинку №74 по вул. Вінокуренка на підставі договору дарування від 14.03.1980 року. Шлюб між ними було розірвано на підставі рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01.09.2017 року.

19.12.2016 року ОСОБА_3 подарував будинок №74 по вул. Гоголівській в м. Бердянську сину ОСОБА_1

З пояснень ОСОБА_3 вбачається, що ОСОБА_4 виїхала з будинку 29.06.2016 року, забрала усі свої речі і з того часу в будинку не проживає, сімейні стосунки між ними припинені. Вказані обставини також встановлені і в рішенні суду від 01.09.2017 року про розірвання шлюбу.

Свідок ОСОБА_5 суду показав, що проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_4, ОСОБА_3 і ОСОБА_1 знає давно. Знає, що ОСОБА_4 з літа 2016 року в будинку №74 не проживає. З минулого літа він її там ніколи не бачив.

Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року №75/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_4 не є членом сімї позивача ОСОБА_1, який з 09.12.2016 року став власником будинку. Спільно з власником спірного житлового будинку відповідач не проживала, спільним побутом з ним не була повязана. Відповідачка була членом сімї колишнього власника будинку ОСОБА_3, з яким вона перебувала в шлюбі та який було розірвано 01.09.2017 року.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

До такої правової позиції дійшов Верховний суд України у своїй постанові у справі №6-709цс16 від 16 листопада 2016 року

Отже, відповідно до положень статті 391 ЦК України позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування майном.

Керуючись ст.ст.319, 391 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 11, 15, 57-62, 169, 208, 212-215, 223-226, 294 ЦПК України, суд,-

Вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим будинком №74 по вул. Гоголівській (раніше Вінокуренко) в м. Бердянськ Запорізької області.

Згідно зі ст.228 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Бердянський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, або письмової заяви відповідача про перегляд заочного рішення, якщо їх не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя ОСОБА_6