АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер справи 654/2275/16-ц Головуючий в І інстанції Францішко Ю.В. Номер провадження 22-ц/791/339/17, 22-ц/791/196/17 Доповідач: Пузанова Л.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючогоПузанової Л.В.,
суддів:Семиженка Г.В.,
Фурман Т.Г.,
секретарЧертков Б.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 12 грудня 2016 року та за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу цього ж суду від 24 листопада 2016 року в справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про стягнення боргу, зазначаючи, що 01 листопада 2013 року уклав з відповідачами договір позики, відповідно до умов якого надав останнім в борг грошові кошти в розмірі 177 500 доларів США, які вони зобов'язались повернути в строк до 01 листопада 2014 року, про що була складена відповідна розписка.

Посилаючись на невиконання відповідачами боргових зобов'язань у визначений договором строк, позивач просив суд стягнути з відповідачів солідарно на його користь грошову суму в розмірі 177 500 доларів США та судові витрати.

У листопаді 2016 року позивач, посилаючись на значний розмір позики, звернувся до суду з заявою про забезпечення поданого ним позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, належне відповідачам на праві власності, зокрема, житловий будинок, розташований за адресою: Херсонська область, Голопристанський район, с. Гладківка, вул. Центральна, 38; земельні ділянки для ведення селянського господарства площею 1,1245 кв.м. та 3,7604 кв.м., оскільки невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою суду від 24 листопада 2016 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Рішенням суду від 12 грудня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 заборгованість за договором позики в сумі 177500 (сто сімдесят сім тисяч п'ятсот) доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 12.07.2016 становить 4411246 (чотири мільйони чотириста одинадцять тисяч двісті сорок шість) грн. 51 коп.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 судові витрати, що складаються зі сплаченого судового збору в сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 20 коп.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_7 на користь держави судовий збір в сумі 6338 (шість тисяч триста тридцять вісім) грн. 80 коп.

В апеляційній скарзі на ухвалу від 24 листопада 2016 року ОСОБА_6, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для вирішення питання про забезпечення позову, зокрема, щодо визначення правового статусу спірного майна, просить ухвалу суду скасувати та заяву про забезпечення позову задовольнити.

В апеляційній скарзі на рішення від 12 грудня 2016 року ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, зокрема щодо наявності боргових зобов'язань відповідачів перед позивачем. Крім того зазначив, що суд безпідставно відмовив йому у прийнятті до розгляду з первісним позовом зустрічної позовної заяви, поданої до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору позики, та у призначенні судових експертиз (авторознавчої, почеркознавчої, психологічної) для підтвердження факту укладення договору позики під впливом психологічного насильства та факту безгрошовості даного договору.

Письмові заперечення на апеляційні скарги до суду не надходили. В судовому засіданні представники сторін та відповідачі доводи апеляційних скарг кожного із сторін не визнали.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.303 ЦПК України, а також законність оскарженої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_6 задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що 01 листопада 2013 року сторони уклали договір позики, за умовами якого ОСОБА_6 як позикодавець передав у власність ОСОБА_5 та ОСОБА_7 як позичальників грошові кошти в сумі 1 775 000грн. Сторони визначили, що ця сума в грошовому еквіваленті в іноземній валюті складає 177 500 доларів США, які позичальники зобов'язалися повернути до 1 листопада 2014 року.

Договір позики сторони уклали у письмовій формі та крім того ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на підтвердження укладення договору позики та його умов видали ОСОБА_6 боргову розписку.

Позивач стверджує про невиконання відповідачами свого обов'язку щодо повернення грошових коштів у встановлені договором строки.

У підтвердження своїх доводів надав суду оригінали договору позики, та боргові розписки /а.с. 6,7/.

Відповідачі не оспорюють наявність боргових документів у позивача, однак заявили про те, що зазначені в договорі та борговій розписці грошові кошти насправді не були одержані ними від позикодавця, а договір позики з видачею боргової розписки укладений під впливом насильства з боку позивача, який застосував до них психічний тиск.

У підтвердження заперечень відповідачі надали суду свій облік отриманих від позивача, починаючи з 2005 року, грошових коштів та їх повернення; показання свідка ОСОБА_8 та матеріали висновків органів поліції на заяви ОСОБА_7 по факту протиправних дій ОСОБА_6

Відповідно до вимог ст.ст.1046,1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається в письмовій формі, яка сторонами дотримана.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно із ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася на його банківський рахунок.

Статтею 545 ЦК України, яка регулює питання виконання зобов'язань, передбачено, що, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Враховуючи, що боргові документи надані суду позивачем як кредитором (позикодавцем), а не відповідачами як боржниками (позичальниками) та зважаючи, що зарахування грошової суми (суми позики) відповідачами на банківський рахунок позивача не відбувалося, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що правові підстави вважати зобов'язання за договором позики в зв'язку з його виконанням припиненими у спірних правовідносинах відсутні.

Разом з тим висновки суду щодо солідарної відповідальності відповідачів перед позивачем та щодо валюти виконання грошового зобов'язання зроблені судом без врахування умов укладеного сторонами договору позики та норм матеріального права, які регулюють наведені вище питання.

Так, згідно зі ст.541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі, неподільності предмета зобов'язання.

Із змісту письмово укладеного договору позики та боргової розписки не вбачається встановлення солідарного зобов'язання ОСОБА_5 та ОСОБА_7, а вказівка в борговому документі (розписці) на їх «консолидированную ответственность» за своїм значенням свідчить про спільну відповідальність, що по суті не є солідарним зобов'язанням.

Оскільки умовами укладеної сторонами угоди та законом, що регулює правовідносини, які виникли із договору позики, не встановлена солідарна відповідальність позичальників, а предмет зобов'язання (грошові кошти) не є неподільним, колегія суддів вважає висновки суду у наведеній частині неправильними.

Неправильно суд застосував також ст.533 ЦК України щодо валюти виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до положень наведеної норми матеріального права грошове зобов'язання має бути виконане в гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлений Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ.

Оскільки сторони зобов'язання за спірним договором позики ліцензії на використання іноземної валюти на території України не мають, рішення суду в частині стягнення з відповідачів на користь ОСОБА_6 заборгованості за договором позики в сумі 177 500 доларів США не відповідає вимогам закону та є необґрунтованим.

Разом з тим, закон передбачає обов'язкове здійснення платежів на території України в національній валюті, однак він не забороняє використання в обчисленні розміру грошових зобов'язань іноземної валюти або інших розрахункових величин.

Оскільки сторони в договорі позики визначили грошовий еквівалент суми позики в іноземній валюті, сума, яка підлягає стягненню у гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Враховуючи, що хоч днем платежу в даному випадку є день ухвалення судового рішення, представники позивача, як і сам позивач, не оскарживши рішення суду в апеляційному порядку, вважають, що в спірних правовідносинах грошовий еквівалент суми позики належить визначити за офіційним курсом долара США до гривні на день пред'явлення позову (2485,2093грн. за 100 доларів США) і він є меншим від курсу, встановленого на день вирішення судом спору (2587,9355грн. за 100 доларів США), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що витребувана позивачем сума позики становить 4 411 246грн. (177 500 х 2 485,2093грн. : 100).

Однак висновок про відсутність доказів щодо виконання відповідачами зобов'язань за договором позики зроблений судом без повного дослідження обставин справи в цій частині.

Так, відповідачі пояснили, що 28 листопада 2014 року в рахунок погашення боргу за договором позики вони подарували ОСОБА_6 належні їм на праві власності частки в квартирі №149, яка розташована в АДРЕСА_1, а 07 травня 2015 року ОСОБА_6, діючи від свого імені та від імені їхнього сина ОСОБА_9, продав зазначену вище квартиру, і виручені від продажу грошові кошти залишив собі /а.с. 198, 208-210/.

В процесі розгляду справи в апеляційному порядку ОСОБА_6 подав до суду письмову заяву, якою підтвердив свою згоду на зарахування отриманих за наведеним вище договором купівлі-продажу грошових коштів в сумі 62 577грн. за грошовими зобов'язаннями за укладеним ним із ОСОБА_5 та ОСОБА_7 01.11.2013 року договором позики /а.с. 197/.

Оскільки відповідачі підтвердили, що таким чином відбувся розрахунок за спірним договором позики і не надали доказів, які б свідчили про те, що розмір цього розрахунку сторонами визначався у більшій сумі, ніж про це зазначено в угодах відчуження квартири, колегія суддів вважає, що витребувана позивачем сума боргу підлягає зменшенню на 62 577грн. і становить 4 348 669грн. (4 7).

В іншій частині доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 не ґрунтуються на законі, належних доказах і як такі, що висновки суду не спростовують підлягають відхиленню.

Так, доводи апеляційної скарги щодо безпідставного неприйняття до розгляду з первісним позовом зустрічного позову про визнання недійсним договору позики як укладеного під впливом психологічного насильства не може бути враховано апеляційним судом, оскільки ухвала суду першої інстанції від 12.12.2016 року про повернення зустрічної позовної заяви позивачеві набрала законної сили і не є предметом перегляду в апеляційному порядку.

Що ж стосується відмови у призначенні та проведенні судових експертиз, то таке клопотання представника відповідачів було предметом повторного розгляду в суді апеляційної інстанції та ухвалою від 14.03.2017 року у його задоволенні відмовлено, в тому числі і з тих підстав, що обставини, встановлення яких відповідачі вважають за можливе та необхідне доводити за допомогою експертних досліджень, стосуються дійсності договору позики, що не було предметом розгляду в суді першої інстанції та в силу положень ст.303 ЦПК України не може бути предметом розгляду в суді апеляційної інстанції.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що відповідно до вимог ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Враховуючи, що за змістом ст.ст. 231, 1051 ЦК України, на які посилаються відповідачі в обґрунтування своїх заперечень, правочин, який вчинений під впливом насильства, є оспорюваним правочином і його недійсність може бути встановлена лише в судовому порядку, колегія суддів при вирішенні даної справи виходить із презумпції правомірності правочину.

Доводи апеляційної скарги щодо відповідальності ОСОБА_7 висновки суду першої інстанції з цього приводу не спростовують, оскільки ОСОБА_7 підписала договір позики як позичальник.

Підписана нею і боргова розписка, рукописний текст якої виготовлений теж ОСОБА_7, яка рішення суду в апеляційному порядку не оскаржила і ОСОБА_5 на вчинення цієї процесуальної дії не уповноважувала.

Більше того, надані відповідачами докази та їх пояснення свідчать про те, що як ОСОБА_5, так і ОСОБА_7 після 01.11.2013 року (після укладення договору позики) здійснювали дії щодо повернення ОСОБА_6 грошових коштів (здійснили безоплатне відчуження на його користь належних їм часток у квартирі). Безпосередньо після укладення спірної угоди до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій (про які вони заявляють) з боку ОСОБА_6 не зверталися. Такі звернення відбулися лише в липні 2016 року і в них йдеться про дії позивача в 2016 році /а.с. 105-112/.

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню із визначенням розміру грошових коштів, які підлягають стягненню з відповідачів у рівних частинах у грошовій одиниці України за мінусом 62 577грн. - визначеної договором вартості переданої в рахунки оплати боргу належної ОСОБА_7 квартири.

Отже, рішення суду першої інстанції як постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову з наведених вище підстав.

Відповідно до положень ст.88 ЦПК України перерозподілу підлягають і судові витрати між сторонами.

Так, понесені позивачем витрати на сплату судового збору в розмірі 551грн. 20коп. підлягають стягненню з відповідачів в рівних частинах пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 540грн. 20коп. зважаючи, що позовні вимоги задоволено на 98% (4 411 246 - 62577).

Враховуючи, що ОСОБА_5 як інвалід ІІ групи відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, несплачена позивачем при подачі позовної заяви сума судового збору стягненню із ОСОБА_5 на користь держави не підлягає, а із ОСОБА_7 на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної щодо неї частини вимог в сумі 3 169грн. (6 338:2).

Апеляційна скарга ОСОБА_6 на ухвалу суду від 24 листопада 2016 року про відмову у забезпеченні позову задоволенню не підлягає з таких підстав.

У своїй заяві про забезпечення позову позивач зазначив як вид забезпечення позову, який належить застосувати, - накладення арешту на ніби -то належне відповідачам нерухоме майно за відповідним переліком.

При цьому інформація щодо належності цього майна відповідачам на праві власності отримана позивачем з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотеки, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта, а також від Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області щодо реєстрації за ОСОБА_7 земельних ділянок сільськогосподарського призначення /а.с. 83-86/.

Належність на праві власності переліченого у реєстрах нерухомого майна відповідачі заперечують.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_6 про забезпечення позову, суд виходив з того, що відсутність правовстановлюючих документів на нерухоме майно унеможливлює встановлення особи його власника та застосування такого виду забезпечення позову як його арешт.

В суді апеляційної інстанції відповідачі не підтвердили факт володіння на праві власності нерухомим майном, перелік якого зазначив у своїй заяві ОСОБА_6

Для з'ясування зазначеної обставини апеляційний суд зробив запит до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта і отримав інформаційну довідку, в якій міститься суперечлива інформація щодо ідентифікації особи власників нерухомого майна, зареєстрованого як на ім'я ОСОБА_7, так і ОСОБА_5 /а.с. 211-215/.

Враховуючи, що арешт майна в порядку забезпечення позову може бути застосований лише до майна, яке належить відповідачам та зважаючи, що земельні ділянки сільськогосподарського призначення не можуть бути відчужені їх власниками у зв'язку із встановленим законом мораторієм на їх відчуження, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для забезпечення позову у обраний позивачем спосіб.

При цьому позивач не був позбавлений можливості звернутися до суду, в тому числі апеляційної інстанції, із заявою про забезпечення позову у інший, передбачений законом спосіб, однак це право не використав.

Отже, ухвала постановлена судом з додержанням закону і підстави для її скасування та постановлення нової ухвали з цього питання відсутні.

На підставі викладеного, ст.ст. 533, 541, 1046, 1049, 1051 ЦК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 частково задовольнити.

Рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 12 грудня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Стягнути із ОСОБА_5, ОСОБА_7 в рівних частинах на користь ОСОБА_6 заборгованість за договором позики в сумі 4 348 669 грн. та понесені судові витрати в сумі 540 грн. 20 коп., всього стягнути 4 349 209 грн. 20 коп. (чотири мільйони триста сорок дев'ять тисяч двісті дев'ять гривень 20 коп.).

Стягнути із ОСОБА_7 на користь держави судовий збір у розмірі 3 169 грн. (три тисячі сто шістдесят дев'ять гривень).

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Ухвалу цього ж суду від 24 листопада 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з дня його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В. Пузанова

Судді: Г.В. Семиженко

Т.Г. Фурман