АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Мазурик О.Ф., Кравець В.А.

при секретарі: Борисенко Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України, поданою через представника Пальчика Віктора Олеговича, на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 11 вересня 2017 року у справі за заявою ОСОБА_3, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Справа № 760/23169/14-ц Апеляційне провадження № 22-ц-796/10928/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Величко Т.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі святошинського районного суду, третя особа - Державне казначейство України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним перебуванням під слідством та судом.

14.07.2015 року, а надалі 16.08.2017 року ОСОБА_3 подав заяву, у якій просив визначити розмір матеріальної та моральної шкоди в порядку ст. ст. 12,13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон № 266/94-ВР).

В обґрунтування вимог заяви вказував на те, що 28.02.2007 року він був затриманий на кордоні «Нові Яриловичі» при в'їзді в Україну з Республіки Білорусь та був доставлений до Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві. 02.03.2007 року йому було пред'явлено обвинувачення за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України та з 28.02.2007 року по 25.10.2007 року він незаконно перебував від вартою. Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 15.08.2013 року його було виправдано. Незаконне застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у слідчому ізоляторі м. Києва, потім підписка про невиїзд та постійне кримінальне переслідування в суді, позбавило його можливості повернутись на роботу до Республіки Білорусь, де працював до затримання, внаслідок чого не отримав заробітну плату, яка складає з урахуванням індексації 1 631 624,31 грн. та частку у статутному фонді Господарського товариства з іноземними інвестиціями «Інтерагро», що становила 94 500 доларів США. Його дружина також звільнилася з роботи для того, щоб бути його захисником та надавати йому допомогу та її втрачений заробіток з урахуванням індексації складає 1 726 773,98 грн.. Внаслідок відсутності житла на території України він змушений був наймати житло та витрати на найм житла склали 117 000 грн.. Також він змушений був укласти угоду зі сторонніми особами для здійснення догляду за його хворими батьками, внаслідок чого поніс витрати за договором у сумі 13 800 доларів США. Вказував, що внаслідок незаконного перебування під слідством та судом він втратив бізнес та таку втрату оцінює у 3 500 000 грн. Крім того, тривалі страждання призвели до виникнення додаткового захворювання на серці, зокрема брадикардії, що потребує негайного оперування для відновлення стану його здоров'я, витрати пов`язані із лікуванням становлять 200 000 грн. та 35 000 доларів США. Додаткових моральних страждань зазнав внаслідок втрати роботи та житла на території Республіки Білорусь, поширення відносно нього неправдивої інформації щодо вчинення кримінального правопорушення, неможливості виїхати до Республіки Білорусь до своїх батьків під час їх хвороби, та на поховання матері ОСОБА_6, яка померла у 2007 році. Моральну шкоду оцінює у 8 375 398,29 грн. та 129 500 доларів США.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останньою ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11.09.2017 року стягнуто з Державного бюджету України, шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України у 2017 році на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 5 837 173,29 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 9 100 440 грн. В іншій частині вимог заяви відмовлено.

Не погоджуючись з даною ухвалою суду, Державна казначейська служба України через представника подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нову про відмову в задоволенні заяви. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, судом невірно визначено розмір відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Суд не врахував, що Законом № 266/94-ВР не передбачено таких видів відшкодування як інфляційні показники або суми інфляційних збільшень на не отриманий заробіток; втрати запланованого до створення бізнесу, який не був створений на момент засудження; витрат на оренду житла. Суд стягуючи заробіток, втрачений дружиною заявника хибно ототожнив категорії юридичні послуги та втрата заробітку захисником виправданого. Крім того, суд визначив період відшкодування оплати за юридичні послуги до 2017 року, в той час як ОСОБА_3 виправдано у 2013 році. Суд не звернув уваги на відсутність доказів, які б підтверджували наявність причинно-наслідкового зв'язку між хворобами заявника та його перебуванням у слідчому ізоляторі. Крім того, рахунок - фактура від 14.08.2017 року не є належним доказом понесених витрат на лікування. Суд також не обгрунтував стягнення частки у статутному капіталі ТОВ «Інтерагро», яке не ліквідовано та заявник не позбавлений права отримати свою частку у самому товаристві. Визначаючи розмір моральної шкоди суд виходив з розміру мінімальної заробітної плати 3 200 грн. та не звернув уваги на п. 3 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний бюджет на 2017 рік», згідно з яким така мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та інших виплат. Для розрахунку застосовується показник прожиткового мінімуму, який складає 1 600 грн. Суд також не звернув уваги на те, що стягнення в рахунок відшкодування моральної шкоди більше 9 млн. грн. призведе до економічно необґрунтованих збитків державного бюджету.

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

ОСОБА_3 подав заяву про розгляд справи без його участі.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_8 просила закрити апеляційне провадження, посилаючись на те, що скаргу на ухвалу має право подати лише заявник, якщо він не згоден з визначеним розміром шкоди. Будь - які інші особи оскаржувати визначення розміру відшкодування не мають права.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч.1 ст. 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає в тому числі і у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно зі ст. 3 цього Закону у разі незаконного засудження громадянинові відшкодовується: 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету (ст. 4 Закону).

Відповідно до статей 12 та 13 Закону № 266/94-ВР розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відповідно до п. 11 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення), у разі винесення виправдувального вироку, для визначення розміру шкоди, переліченої в пунктах 1, 3, 4 ст. 3 Закону № 266/94-ВР, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися до суду, який розглядав справу по першій інстанції.

Відповідно до п. 12 цього Положення у місячний термін з дня звернення громадянина суд витребовує від відповідних державних та громадських організацій усі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену частиною першою ст. 12 Закону № 266/94-ВР ухвалу.

Відповідно до п. 17 цього Положення передбачене ч. 5 ст. 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Питання відшкодування моральної шкоди, що передбачено ч. 1 с. 13 Закону, за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з ч. 1 ст. 12 Закону. Розмір моральної шкоди визначаться судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

У правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України у даній справі зазначено, що вирішення вимог про відшкодування майнової та моральної шкоди вирішується судом в однаковому порядку в ухвалі, що приймається згідно із ч. 1 ст. 12 Закону № 266/94-ВР. У даній постанові також вказано, що подача заявником позовної заяви, а не заяви про визначення розміру шкоди не дає суду права не розглядати таку заяву у порядку, визначеному ст. 12 Закону № 266/94-ВР. А також вказано, що термін «судом, встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (….).».

Суд першої інстанції в ухвалі зазначив, що розглянув заяву ОСОБА_3 про відшкодування шкоди згідно із Законом № 266/94-ВР та Положенням, разом з тим із змісту ухвали вбачається, що судом при розгляді даної заяви застосовано принципи змагальності, диспозитивності та рівності учасників процесу, які притаманні позовному провадженню.

В порушення вимог до п. 12 Положення суд не витребував від відповідних державних та громадських організацій усі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, а визначив розмір як матеріальної так і моральної шкоди на доказах, наданих лише заявником. При цьому суд зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та вказав, що Святошинським районним судом м. Києва не надано доказів на спростування доводів заявника щодо проведеного ним розрахунку завданої шкоди.

Разом з тим, за Законом № 266/94-ВР та Положенням до нього розмір відшкодування шкоди визначає суд у безспірному порядку, а не заявник. Та будь - які інші особи не повинні ні подавати, ні спростовувати документи, які витребовує суд відповідно до приписів п. 12 Положення, а тим більше суд, який виніс виправдовувальний вирок, оскільки саме цей суд і має вирішити питання про розмір відшкодування (суд, який розглянув справу по першій інстанції (п.2 ч.1 п.11 Положення)).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Оскільки судом першої інстанції порушено порядок розгляду заяви про відшкодування шкоди відповідно до Закону № 266/94-ВР та Положення до нього ухвала суду підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд.

Колегія суддів звертає увагу суду першої інстанції також на те, що у ст. 3 Закону № 266/94-ВР чітко визначено які втрати майнового та немайнового характеру підлягають поверненню. Будь - які інші вимоги, не передбачені цією нормою розглядаються у позовному провадженні за нормами ЦК України, які регулюють відшкодування шкоди, зокрема ст. 1176 ЦК України.

Крім того, ч. 2 ст. 23 ЦК України визначає моральну шкоду як втрати немайнового характеру (душевні страждання, приниження честі та гідності, ділової репутації тощо). Витрати ж на лікування, на оренду житла, догляд за батьками, неотриманий дохід, внаслідок втрати бізнесу має матеріальне вираження у конкретному розмірі витрачених грошових коштів або ж недоотриманих грошових коштів і тому не може вважатися розміром моральних страждань.

Суд же першої інстанції у мотивувальній частині ухвали такі витрати відніс до майнової шкоди, визначивши їх розмір конкретно по кожній складовій, а в резолютивній частині ухвали відніс ці витрати до розміру моральної шкоди.

Відтак при новому розгляді справи суду першої інстанції слід виконати вимоги Закону № 266/94-ВР та Положення до нього, розмежувати втрати майнового та немайнового характеру та навести відповідні розрахунки.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 11 вересня 2017 року скасувати з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді