Категорія: 2 Доповідач: Киця С. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2017 року місто ОСОБА_1

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Киці С.І.,

суддів Грушицького А.І., Данилюк В.А.,

секретар с/з ОСОБА_2

представника особи, яка не брала участі в справі ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору доручення удаваним правочином та визнання права власності на автомобіль за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі в справі Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на рішення Луцького міськрайонного суду від 14 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, посилаючись на те, що 16.04.2013 року між ним та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу без нотаріального посвідчення, відповідно до умов якого він придбав у власність автомобіль Opel Vectra, 1997 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, р.н. НОМЕР_2. Придбав автомобіль за 50000 грн. Факт отримання грошей відповідачем за автомобіль підтверджується розпискою від 16.04.2013 року. Цього ж дня відповідач ОСОБА_4 надав йому довіреність на розпорядження даним автомобілем, однак відмовляється належним чином оформити договір купівлі-продажу даного автомобіля та посвідчити його нотаріально.

Вважає, що довіреність, посвідчена 16.04.2013 року приватним нотаріусом є удаваним правочином, оскільки фактично був укладений договір купівлі-продажу автомобіля.

Просив визнати довіреність від 16.04.2013 року, посвідчену нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстраційний номер № 3310 удаваним правочином, визнати за ним право власності на автомобіль марки Opel Vectra, 1997 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, р.н. НОМЕР_2.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду від 14.12.2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 14 квітня 2016 року, позов задоволено.

Визнано договір доручення, на виконання якого 16.04.2013 року ОСОБА_4 на імя ОСОБА_3 видано довіреність, посвідчену нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстраційний номер № 3310, удаваним правочином, що приховує договір купівлі-продажу транспортного засобу автомобіля марки Opel Vectra, 1997 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, р.н. НОМЕР_2.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на автомобіль марки Opel Vectra, 1997 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, р.н. НОМЕР_2.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 серпня 2017 року касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду Волинської області від 14 квітня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Звертаючись із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» покликався на порушення своїх прав, як стягувача, у виконавчому провадженні про стягнення з ОСОБА_4 в користь банку заборгованості за кредитним договором. Вважав, що місцевим судом порушено норми матеріального права при ухваленні рішення. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у позові.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 квітня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу в простій письмовій формі, відповідно до умов якого останній придбав у власність автомобіль Opel Vectra, 1997 року випуску, номерний знак НОМЕР_2.

Згідно із текстом розписки від 16 квітня 2013 року ОСОБА_6 сплатив ОСОБА_4 за автомобіль грошові кошти у розмірі 50 000 грн.

Відповідно до довідки-рахунку від 16 квітня 2013 року, виданої ПП «Мімоза», ОСОБА_3 придбав автомобіль марки Opel Vectra, 1997 року випуску, номерний знак НОМЕР_2, вартістю 50000 грн.

16 квітня 2013 року ОСОБА_7 надав позивачу ОСОБА_6 нотаріально посвідчену довіреність, відповідно до умов якої останній набув право розпоряджатися вказаним автомобілем.

Сутність та правова природа загально-цивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Довіреність є одностороннім правочином. оскільки для виникнення, припинення або зміни цивільних прав і обовязків достатньо волевиявлення однієї сторони.

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Договір купівлі-продажу це угода, за якою продавець (одна сторона) зобовязується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Правове регулювання відносин, повязаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року №1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Відчуження транспортних засобів здійснюється лише у письмовій формі та з відповідним оформленням договору купівлі-продажу і після зняття їх з реєстраційного обліку, а також отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт), що передбачено Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних для них транспортних засобів та мопедів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388 (зі змінами). Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Відповідно до пункту 8 зазначеного Порядку правомірність придбання транспортного засобу підтверджується лише вказаними в ньому документами, серед яких довіреність не значиться.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Згідно із ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин, 3) настання між сторонами інших прав та обовязків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

На думку колегії суддів, позивачем зазначені обставини не доведено, а використання ним автомобіля передбачено тими повноваженнями, про які йдеться в укладеній між сторонами довіреності.

Згідно із ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позивач не є власником спірного транспортного засобу і це його право не підлягає захисту в порядку ст. 392 ЦК України.

Позивач звернувся в суд з позовом в грудні 2015 року. 13.11.2014 року Постановою ДВС відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_4 в користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк» в особі філії АТ «Укрексімбанк» у м. Луцьку заборгованості в сумі 935 743, 19 грн. та 3219 грн. судового збору по виконавчому листу, виданому Луцьким міськрайонним судом Волинської області 07.11.2014 року.

13.11.2014 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_4 та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику.

28.08.2015 року на виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_4 в користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії АТ «Укрексімбанк» у м. Луцьку заборгованості в сумі 935 743, 19 грн. та 3219 грн. судового збору, згідно акту опису і арешту майна, накладено арешт на спірний автомобіль.

Отже, на час визнання судом права власності на автомобіль за ОСОБА_3 на цей автомобіль вже був накладений арешт для забезпечення виконання рішення суду про стягнення боргу з ОСОБА_4 в користь АТ "Укрексімбанку".

Таким чином, задовольняючи позов і визнаючи, що довіреність, видана для приховування іншого правочину - договору купівлі-продажу, є удаваним правочином та визнаючи право власності на спірний автомобіль, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові

Керуючись статтями 303, 304, 309, 314, 316 ЦПК України колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу особи, яка не брала участі в справі Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 14 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору доручення удаваним правочином та визнання права власності на автомобіль відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий

Судді