АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження:№ 22ц/790/3014/17 Головуючий 1 інст. Золотарьова Л.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді Карімової Л.В.,

суддів колегії: ОСОБА_1,

ОСОБА_2

за участю секретаря Колесник О.Е.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 03 березня 2017 року у справі за позовомОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Восьма Харківська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання спадкоємцем та права на спадкування, визнання права власності,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду із вищевказаним позовом, який у подальшому уточнила та просила: встановити факт проживання її однією сімєю з ОСОБА_7 в період з серпня 2006 року по 03 січня 20115 року; визнати її спадкоємицею четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_7, який помер 03 січня 2015 року; визнати за нею право спадкування зі спадкоємцями першої черги ( відповідачами у справі); визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частину квартири №78, що знаходиться за адресою: місто Харків, вул. Мироносицька, 99.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що ОСОБА_7 перебував у шлюбі із ОСОБА_8 до 05 листопада 1991 року, від якого є син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З 1990 року вона разом з ОСОБА_7 працювали у музичній школі №9 м. Харкова викладачами, де у них завязалися стосунки, внаслідок яких у 1995 році вони уклали шлюб та почали разом мешкати у її квартирі за адресою: АДРЕСА_1. Також з ними проживала мати ОСОБА_7 - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. Подружнє життя не складалося, виникали постійні побутові суперечки, внаслідок чого 11 червня 1996 року вони розлучилися. Спільних дітей у них не було. Однак і після розірвання шлюбу вона з ОСОБА_7 підтримували відносини як колеги та як чоловік та жінка, часто зустрічалися в неї дома, їздили на дачу ОСОБА_7, передзвонювалися.

У серні 2006 року за вимогою ОСОБА_7 вона переїхала проживати до нього в квартиру АДРЕСА_2. З цього часу вони знову почали мешкати разом як сімя та вести спільне господарство, бюджет та спільний побут.

Після продажу квартир, що раніше належали ОСОБА_7 та його матері ОСОБА_3, спірну квартиру було ними придбано 11.11.1998 року. У вказаній квартирі були жахливі побутові умови, в звязку з чим вона (позивач) робила косметичний ремонт.

ОСОБА_7 був хворою людиною, ще з дитинства у нього був неправильно сформований хребет, відбувалася деформація грудної клітки і в результаті цього здавлювалися серце і легені. З 2000 року ОСОБА_7 знаходився під наглядом та лікувався у Харківській міській клінічній лікарні № 14 з діагнозом глаукома правого ока, практично відсутність зору лівого ока та невропатія обох очей, інвалід другої групи по зору. 31.08.2001 року ОСОБА_7 був вимушений звільнитися з роботи із за депресії, а також так як був інвалідом зору другої групи. Хворіючи на кутову глаукому та невропатію обох очей, він дуже погано бачив, повільно ходив, часто падав, тому постійно тримався за стінки та потребував сторонньої допомоги для переміщення по місту. Окрім зазначених хвороб, на протязі всього часу до його смерті, він також хворів на гіпертонічну хворобу ІІ ступеня, ішемічну хворобу серця, атеросклеротичний кардіосклероз першого ступеня, артеріосклероз аорти, венних церебральних артерій, у звязку з чим ОСОБА_7 лікувався в поліклініці Харківської міської клінічної лікарні № 27. У звязку із вказаним на протязі всього сумісного життя вона доглядала за ОСОБА_7, надавала всю необхідну допомогу, через брак грошей вимушена була брати у борг у своїх колег, займалася додатковими заняттями з учениками, оскільки отримувала лише 1,7 ставки викладача.

Позивач зазначала, що після переїзду у серпні 2006 року до спірної квартири, нормального сімейного життя з ОСОБА_7 влаштувати не вбачалося можливим, оскільки мати останнього - ОСОБА_3 заперечувала проти їхнього проживання у цій квартирі, були постій сварки, зникав їх посуд та інше. З серпня 2013 року стан здоровя ОСОБА_7 суттєво погіршився, він частіше став впадати в депресію, знаходився на тривалому стаціонарному лікуванні у Харківській міській клінічній лікарні №14 ім. проф.. Гіршмана.

03 січня 2015 року ОСОБА_7 помер в себе вдома, після його смерті позивач залишилася мешкати у спірній квартирі. Проте, 02 березня 2015 року ОСОБА_3 змінила замки і після чого вона (позивач ) не змогла потрапити до квартири.

06.02.2015 року вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7, проте їй відмовили у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Відповідачі позовні вимоги ОСОБА_5 не визнали, посилаючись на їх безпідставність та недоведеність.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 03 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сімєю ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, в період з серпня 2006 року по 03 січня 2015 року.

Визнано ОСОБА_5 спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_7Б, померлого 03.01.2015 року.

Визнано право на спадкування ОСОБА_5 за законом разом зі спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_7, померлого 03.01.2015 року.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 в особі свого представника ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу, в якій порушує питання про скасування рішення та ухвалення нового рішення про відмову ОСОБА_5 у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження обставин справи.

Зазначає, що ОСОБА_5 зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_5. Доказів на підтвердження факту проживання однією сімєю з померлим ОСОБА_7 з 2006 року та ведення з ним спільного господарства, бюджету до суду не надала.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_5 посилається на те, що факт відсутності прописки у спірній квартирі та відсутність реєстрації шлюбу стався внаслідок хвороби померлого, постійного піклування за ним, відсутності часу та інше. Те що вона мешкала у квартирі та піклувалася ОСОБА_7 підтверджується допитаними в судовому засіданні свідками.

Вислухавши пояснення учасників процесу, що з'явилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - скасуванню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у засіданні.

Між тим оскаржуване рішення суду першої інстанції в повному обсязі не відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із того,

що між нею та ОСОБА_10 склалися відносини, притаманні подружжю, оскільки вони на протязі девяти років проживали в квартирі позивача, спільно відпочивали та відзначали свята, що підтверджується показаннями допитаних в судовому засіданні свідків.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду не відповідає вимогам закону та обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України на сторін покладається обов'язок доведення обґрунтованості своїх вимог, що виражається у поданні доказів, які підтверджують заявлені вимоги.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 212 ЦПК України).

За змістом ст. З СК України сімю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_7 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі з 01 грудня 1995 року по 11 червня 1996 року, проживали в належній позивачу ОСОБА_5 квартирі за адресою: АДРЕСА_1 разом із матірю ОСОБА_7 - ОСОБА_3

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 11 листопада 1998 року ОСОБА_3 та ОСОБА_7 придбали з правом спільної сумісної власності квартиру №78, що знаходиться в будинку № 99 по вул.. Мироносицькій у м. Харкові, загальною площею 56,8 кв.м, де і проживали.

03 січня 2015 року помер ОСОБА_7, який не залишив заповіту.

Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частини квартири АДРЕСА_3.

Спадкоємцями за законом першої черги після померлого ОСОБА_7 є його мати ОСОБА_3 та його син від першого шлюбу ОСОБА_6, які прийняли спадщину подавши заяву про прийняття спадщини відповідно до вимог ст. 1269 ЦК України.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_5 зазначала, що разом проживала у спірній квартирі з ОСОБА_7 з серпня 2006 року по 03 січня 2015 року, вела з ним спільне господарство, мала спільний бюджет, робила ремонт в квартирі за власні кошти, надавала допомогу матеріальну та фізичну ОСОБА_7, оскільки через свою хворобу він мав безпорадний стан, брала у борг кошти на його лікування. Також, зазначила що вона зверталася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак отримала відмову.

Пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті З СК України про те, що сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Зазначений пятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сімєю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сімєю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були повязані спільним побутом, мали взаємні права та обовязки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сімї, тощо.

Таким чином, законодавець встановив дві вимоги, виконання яких є необхідним для для прийняття спадщини, в порядку вимог ст.1268 ЦК України, а саме, факт постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини та відсутність заяви про відмову від неї.

Так, спадщину після померлого ОСОБА_7 прийняли спадкоємці першої черги -мати ОСОБА_3 та син ОСОБА_6

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_10 склалися відносини, притаманні подружжю, оскільки вони на протязі девяти років проживали в квартирі позивача, спільно відпочивали та відзначали свята, що підтверджується показаннями допитаних в судовому засіданні свідків.

При цьому суд не врахував, що ознаками судових доказів є їх достовірність і достатність.

Достовірність доказів - це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять в предмет доказування. А достатністьце сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу.

Оцінюючи показання свідків, суд першої інстанції не врахував характер особистих взаємовідносин позивача ОСОБА_5 та свідків, які є друзями останньої, та не звернув уваги на те, що їх показання свідчать лише про факт проживання сторін в одній квартирі, їх спільного відпочинку, та не підтверджують факту наявності у сторін взаємних прав та обов'язків, спільного побуту, виникнення та існування усталених відносин, що притаманні подружжю.

Також судом першої інстанції не враховано, що відповідно до інформації Харківського обласного благодійного єврейського фонду «ХЕСЕД ШААРЕ ТИКВА» від 15.03.2016 ОСОБА_7 перебував на обліку у зазначеному Фонді з 2000 року, проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6 із матірю ОСОБА_3, у шлюбі не перебував, цивільної дружини не мав. З 01.03.2014 року ОСОБА_7 згідно договору про надання безоплатного обслуговування в програмі « Допомога на дому» від 25.02.2014 по 02.01.2015 надавалися послуги: безоплатне патронатне обслуговування в обємі 3 години на добу 1 раз на тиждень ( уборка, прання, купівля продуктів та медичних препаратів, виконання доручень. ОСОБА_7 знятий з обліку 03.01.2015 у звязку із смертю (а.с. 145-153 т.2).

Для придбання ліків в аптеці «Гранд-фарм 19.01.2013 року на імя ОСОБА_7 видана дисконтна карта № 4289524 (а.с. 127 т.1)

З наданих сторонами медичних довідок та карток амбулаторного та стаціонарного лікування хворого ОСОБА_7 не вбачається, що останній мав дружину або сімю.

Відповідно до висновку експерта № 378-КЕ2015/пп на гр. ОСОБА_7 в амбулаторній медичній карті № 4770 міститься запис терапевта від 04.10.2013.18-00 про те, що по телефону співмешканка ОСОБА_7 повідомила, що останній госпіталізований в ХМКЛ № 27(а.с. 114 т.2).

Згідно відповіді КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня № 27» за період з 2000 року по 03.01.2015 року згідно із медичною документацією висновок ЛКК лікарні про необхідність у сторонній допомозі не видавалось (а.с. 153 т.1).

Між тим сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання факту проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_7 однією сімєю як чоловіка та дружини.

Отже, колегія суддів вважає, що ОСОБА_5 не надано як до суду першої так і апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_7

Посилання ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції на те, що в спірній квартирі залишилися її особисті речі, які відповідач ОСОБА_3 не віддає їй, не свідчить про те, що ці речі були придбані та використовувалися як ОСОБА_7 так і ОСОБА_5, оскільки остання не зверталася до суду з відповідним позовом про витребування майна тощо.

За вищевказаних обставин апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 03 березня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Восьма Харківська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання спадкоємцем та права на спадкування, визнання права власності - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий: Судді: