АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/513/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Ярмолюка О.І.,

суддів Пастощука М.М., Спірідонової Т.В.,

секретар Шевчук Ю.Г.,

з участю представника позивачки Ткачука Ю.Г.,

відповідачки ОСОБА_2,

її представника ОСОБА_3,

представника третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, треті особи - Хмельницька міська рада, Управління архітектури та містобудування Департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів Хмельницької міської ради, про виділення в натурі частки із спільної часткової власності за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 січня 2017 року,

встановила:

У червні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про виділення в натурі частки із спільної часткової власності.

ОСОБА_5 зазначила, що вона є власником квартири АДРЕСА_1, яка становить 249/1000 частки від усього житлового будинку. Відповідачам на праві спільної часткової власності належить решта частки - 751/1000, а саме квартири № 2, № 3 і № 4 вказаного житлового будинку. Коридор площею 4,1 кв.м. і ванна кімната площею 3,8 кв.м. знаходяться у спільному користуванні позивачки та співвласників квартири № 2 - ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_8 Вона має право на виділ у натурі частки із домоволодіння, що є у спільній власності сторін, однак відповідачі не бажають вирішити це питання у добровільному порядку.

За таких обставин ОСОБА_5 просила суд: виділити їй у натурі 249/1000 частки житлового будинку по АДРЕСА_1, до складу якої входять три житлові кімнати площею 28,8 кв.м., кухня площею 5,4 кв.м., ванна кімната площею 3,8 кв.м., коридор площею 5,2 кв.м.; включити до складу частки співвласників квартири № 2, ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_8, коридор площею 4,1 кв.м., виключивши його з приміщень загального користування; припинити її, ОСОБА_5, право спільної часткової власності на житловий будинок.

Суд залучив Хмельницьку міську раду (далі - Рада), Управління архітектури та містобудування Департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів Хмельницької міської ради (далі - Управління) до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 січня 2017 року в позові відмовлено.

Суд керувався тим, що ОСОБА_5 самочинно реконструювала належну їй квартиру, тому це приміщення не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами ст.ст. 364, 367 ЦК України, а запропоновані експертом варіанти поділу житлового будинку не відповідають вимогам закону та інтересам сторін і не погоджені в установленому порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідачка ОСОБА_2 зазначила, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, які в установленому порядку оповіщені про час і місце судового засідання, до суду не з'явилися.

Заслухавши учасників процесу та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом вірно з'ясовані фактичні обставини справи та дана їм належна оцінка, а його висновки підтверджуються матеріалами справи і ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1, складається з чотирьох квартир.

Квартира № 1 належить на праві власності ОСОБА_5 Позивачка придбала її у ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 5 лютого 2004 року. Останні, у свою чергу, набули право власності на квартиру в порядку приватизації державного житлового фонду та прийняття в дар ОСОБА_12 частини квартири.

Ця квартира складається з житлової кімнати площею 13,6 кв.м., житлової кімнати площею 7,6 кв.м., житлової кімнати площею 7,6 кв.м., кухні площею 5,4 кв.м., коридору площею 5,2 кв.м., коридору площею 4,1 кв.м., ванної кімнати площею 3,8 кв.м.

Квартира № 2 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 (1/5 частина), ОСОБА_7 (1/5 частина), ОСОБА_2 (2/5 частини), ОСОБА_8 (1/5 частина). Вони набули право власності на квартиру 29 липня 1999 року в порядку приватизації державного житлового фонду в рівних частках кожний, а в подальшому ОСОБА_2 успадкувала ще 1/5 частину квартири після смерті ОСОБА_13

Ця квартира складається з житлової кімнати площею 13,3 кв.м., житлової кімнати площею 7,6 кв.м., кухні площею 7,6 кв.м., коридору площею 9,2 кв.м., кладової площею 2,7 кв.м., коридору площею 4,1 кв.м., ванної кімнати площею 3,8 кв.м.

Коридор площею 4,1 кв.м. і ванна кімната площею 3,8 кв.м. визначені як приміщення загального користування співвласників квартири № 1 і квартири № 2.

Квартира № 3 належить на праві власності ОСОБА_9, яка придбала її у ОСОБА_14 на підставі договору купівлі-продажу від 6 травня 2008 року.

Квартира № 4 належить на праві власності ОСОБА_10, який 26 березня 1997 року отримав частину квартиру в дар від ОСОБА_15 і 17 травня 2000 року успадкував іншу частину квартири після смерті останньої. В свою чергу, ОСОБА_15 набула право власності на квартиру в порядку приватизації державного житлового фонду (1/2 частина) та спадкування (1/2 частина).

Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

В силу ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Частиною 1 статті 364 ЦК України встановлено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

З положень ч. 2 ст. 367 ЦК України вбачається, що у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Як передбачено ст. 382 ЦК України, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України від 14 травня 2015 року № 417-VIII «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (далі - Закон № 417-VIII) багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири /п. 1/; допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення) /п. 2/; співвласник багатоквартирного будинку - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку /п. 5/; спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія /п. 6/.

Із ч.ч. 1, 2 ст. 5 Закону № 417-VIII слідує, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

Статтею 6 Закону № 417-VIII визначено права співвласників багатоквартирного будинку. Частиною 2 цієї норми права встановлено, що реалізація співвласником своїх прав не може порушувати права інших співвласників.

За змістом ст.ст. 2, 8, 10 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду» квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках, які використовувалися громадянами на умовах найму, передавалися останнім у спільну сумісну або спільну часткову власність за письмовою згодою усіх повнолітніх членів сім'ї, за якими зберігалося право на житло. При цьому квартири (будинки), які приватизовувалися, виступали окремими об'єктами права власності, а власники цих приміщень ставали співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою тощо.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що квартири багатоквартирних будинків не є об'єктами спільної власності співвласників будинку від загальної частки будинку. Ці квартири є самостійними об'єктами права власності, тому вони не можуть бути виділені як частка у спільному майні. У спільній власності співвласників багатоквартирного будинку перебувають лише приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, технічне обладнання, елементи зовнішнього благоустрою та прибудинкова територія.

З матеріалів справи вбачається, що в силу положень Закону № 417-VIII і Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого і введеного в дію наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507, житловий будинок АДРЕСА_1, є багатоквартирним будинком.

Квартири у цьому будинку, що належать сторонам на праві приватної власності, не є їх спільним майном. У спільній власності сторін знаходяться лише приміщення загального користування (горище, підвал), опорні конструкції будинку, технічне обладнання, елементи зовнішнього благоустрою. Крім того, у спільній сумісній власності ОСОБА_5 та ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_8 перебувають допоміжні приміщення - коридор площею 4,1 кв.м. і ванна кімната площею 3,8 кв.м.

Сторони не укладали договір про створення спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1, тому внесення 6 серпня 2012 року державним реєстратором до державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей, згідно яких ОСОБА_5 належить 249/1000 частки вказаного житлового будинку, а не квартира № 1 (а.с. 8, 84-85, 177-180), не змінює суті спірних правовідносин та правового статусу квартир відповідачів.

Отже, на думку апеляційного суду, встановлені судом обставини та норми чинного законодавства перешкоджають виділенню ОСОБА_5 вказаної частки житлового будинку.

ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, у якому фактично просила здійснити поділ між нею та ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_8 приміщень загального користування - коридору площею 4,1 кв.м. і ванної кімнати площею 3,8 кв.м.

Докази у справі достовірно вказують на те, що ОСОБА_5 самочинно реконструювала належну їй квартиру в офісне приміщення, зокрема було демонтовано перегородки між приміщеннями, змінено їх площу та конфігурацію, закладено дверні та віконні прорізи, переобладнано коридор у вбиральню.

За таких обставин суд першої інстанції правомірно виходив з того, що самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані об'єкти) не є об'єктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України) та не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами ст. ст. 364, 367 ЦК України, а тому належні позивачці приміщення не підлягають поділу.

Крім того, судом було враховано, що у разі запропонованого ОСОБА_5 поділу приміщень загального користування співвласники квартири № 2 залишаться без ванної кімнати, а це призведе до порушення їх прав і унеможливить належне використання житлового приміщення.

З висновку будівельно-технічної експертизи № 316/015 від 9 лютого 2016 року (а.с. 59-109) слідує, що кожна квартира має окремий вихід на присадибну ділянку та відокремлені мережі електропостачання та опалення.

Разом із тим, запропоновані експертом варіанти поділу житлового будинку передбачають роботи з його переобладнанням та перепланування із втручанням у несучі конструкції будівлі (закладення та влаштування дверних отворів у капітальних стінах, влаштування прибудови до будинку зі сторони зовнішньої стіни фасаду, зміна цільового призначення приміщень).

У справі відсутні дозвіл виконавчого комітету місцевої ради та висновок органу державного архітектурно-будівельного контролю, передбачені ст. 152 ЖК Української РСР і п. 4 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572, які дають право особам на виконання таких робіт. Крім того, до матеріалів справи не додано відповідний висновок щодо можливості влаштування у спірному житловому будинку окремих мереж водопостачання та водовідведення.

Після роз'яснення апеляційним судом сторонам права на вчинення процесуальних дій (ч. 4 ст. 10 ЦПК України) ОСОБА_5 не надала суду вказаних документів.

Отже, суд першої інстанції правильно керувався тим, що позов ОСОБА_5 є безпідставним і не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий /підпис/ О.І. Ярмолюк

Судді: /підпис/ М.М. Пастощук

/підпис/ Т.В. Спірідонова

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції - Колієв С.А.

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 5