У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоСитнік О.М.,
суддів: Іваненко Ю.Г.,Маляренка А.В.,
Леванчука А.О.,Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання права власності на частину квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 15 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що з 23 листопада 2002 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10, який ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер. Проте фактично вони з жовтня 1987 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу у кімнаті комунальної квартири АДРЕСА_1 яка належала їй на підставі ордеру. Вказувала, що 26 листопада 1998 року за договором купівлі-продажу, укладеним на Харківській товарній біржі, сусідка по комунальній квартирі - ОСОБА_11 продала їм дві кімнати, що складає 60/100 частини квартири, однак договір купівлі-продажу був оформлений ОСОБА_10, та за ним зареєстровано право власності на це майно.

Вважала, що зазначений договір був укладений за її та ОСОБА_10 спільні кошти та на підставі їхніх спільних намірів, тому ці кімнати є їх спільним майном. Після смерті ОСОБА_10 відкрилася спадщина на його майно та спадкоємцями є: вона, його батьки ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а також його син від першого шлюбу - ОСОБА_9, які у шестимісячний строк звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Зазначала, що відповідачі не визнають, що спірні кімнати у квартирі є спільним майном подружжя.

На підставі ст. 112 ЦК Української РСР ОСОБА_6 просила визнати 60/100 частини квартири АДРЕСА_1, яка зареєстрована на ім'я ОСОБА_10, на підставі договору купівлі-продажу від 26 листопада 1998 року, їхньою спільною сумісною власністю у рівних частках; визнати за нею право власності на 30/100 частини вказаної квартири.

РішеннямОрджонікідзевського районного суду м. Харкова від 15 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 21 червня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, керувався тим, що на час придбання 26 листопада 1998 року ОСОБА_10 спірного житла, позивач не була членом його сім'ї; ОСОБА_6 не надано належних доказів про її участь у створені спільної сумісної власності з ОСОБА_10 у вигляді спірного житла; позивачем не доведено, що майно придбано за їх спільні кошти, тому не доведено її право на спірне майно як його співвласника.

З такими висновками судів повністю погодитись не можна.

Судами встановлено, що з 23 листопада 2002 року ОСОБА_12 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а. с. 5, 6).

Згідно з обмінним ордером від 19 вересня 1986 року № 7762 ОСОБА_6 була вселена у квартиру АДРЕСА_1, яка складалася із однієї кімнати, площею 19,1 кв. м, а 08 липня 1999 року після приватизації частини квартири вона отримала свідоцтво про право власності на 40/100 частини вказаної квартири (а. с. 16, 17).

26 листопада 1998 року згідно з договором Н2-233 купівлі-продажу нерухомості, укладеним на Харківській товарні біржі, ОСОБА_10 придбав у ОСОБА_11, ОСОБА_13 60/100 частини трикімнатної квартири АДРЕСА_1, право власності за ним було зареєстроване 04 грудня 1998 року Державним комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації № 1» за реєстровим № В-28899 (а. с. 21).

Тобто власниками трикімнатної квартири АДРЕСА_1 у 1998 - 1999 роках були ОСОБА_6 та ОСОБА_10

Згідно з ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є буд-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів. Речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК України).

Частиною 1 статті 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

ОСОБА_6, звернувшись із даним позовом до суду, вказала як підставу своїх вимог статтю 112 ЦК Української РСР, яка регулює поняття спільної власності.

Проте суди до правовідносин, які склалися між ОСОБА_6 і ОСОБА_10 щодо набуття права власності, помилково застосували норми ЦК України та СК України.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю» (у редакції чинній на час спірних правовідносин) спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», чинною на час виниклих правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Статтею 112 ЦК Української РСР визначено, що майно може належати на праві спільної власності, зокрема, двом чи кільком громадянам.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, з яких суд виходив. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

За таких обставин, суди, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України при ухваленні рішення зазначене не врахували, дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову, при цьому не врахували письмових пояснень свідка ОСОБА_11 (а. с. 104−107), яка у 1998 році була продавцем спірної частини квартири та не надали їм належної правової оцінки, як і не надали оцінку іншим доказам у справі, поданими позивачем, не дослідили обставин щодо купівлі спірного майна ОСОБА_6 і ОСОБА_10 внаслідок їх спільної праці і сумісних коштів, не визначили ступінь участі кожного з них в його придбанні.

Враховуючи, що суди не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, порушення вимог матеріального та процесуального права призвело до ухвалення судових рішень, які не відповідають вимогам ст. ст. 212−214, 316 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості, що у силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 15 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.М. Ситнік
Судді: Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.В. Ступак