Справа № 145/2010/16-ц Провадження № 22-ц/772/794/2017Головуючий в суді першої інстанції Мазурчак А. Г.
Категорія 23Доповідач Войтко Ю. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Войтка Ю.Б.,

Суддів: Міхасішина І.В., Стадника І.М.,

При секретарі: Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 30 січня 2017 року в справі за позовом

ОСОБА_2 до ПП «ОСОБА_6» про визнання договору оренди недійсним, -

встановила:

В грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПП «ОСОБА_6» про визнання договору оренди недійсним, посилаючись на те, що укладений між ним та ПП «ОСОБА_6» Договір оренди земельної ділянки, укладений в АДРЕСА_1 від 02.08.2014 року не відповідає типовому договору, затвердженого КМУ, в ньому відсутні такі істотні умови як орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форми платежу, строків і порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату, умови збереження стану об'єкта, умови і строки передачі земельної ділянки в оренду, також акт прийому передачі земельної ділянки не містить необхідних реквізитів, вказані істотні умови не були зазначені не випадково, а з метою уникнення відповідальності, в зв'язку з чим порушуються його права та інтереси.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 30 січня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ПП "ОСОБА_6" про визнання договору оренди недійсним відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПП "ОСОБА_6" судові витрати в розмірі 2560 (дві тисячі п'ятсот шістдесят) гривень 00 копійок.

У апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 30 січня 2017 року скасувати в повному обсязі та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, причинам та суті поданої позовної заяви, що призвело до порушення норм матеріального та процесуального права. Відбулось не повне з'ясування судом обставин, що мають важливе значення для об'єктивного вирішення справи по суті, судом першої інстанції не взято до уваги нормативно-правові акти, які мали б бути враховані та підлягали застосуванню при винесенні рішення.

У своїх письмових запереченнях на скаргу представник відповідача її доводи не визнав, вказавши на безпідставність і на законність та обґрунтованість рішення суду.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, виходячи із наступного.

Із оскаржуваного рішення суду вбачається, що таке рішення є по суті правильним і справедливим, а тому скасованим бути не може.

Встановлено і не заперечується сторонами у справі, що ОСОБА_2 на підставі рішення Тиврівського районного суду від 07.05.2014 року є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення (паю) площею 4,796 га, кадастровий № НОМЕР_1, що знаходиться на території Дзвониської сільської ради, Тиврівського району, Вінницької області.

У відповідності до ст. 14 ЗУ «Про оренду землі», 02.08.2014 року між ОСОБА_2 та П.П. «ОСОБА_6» в с. Дзвониха Тиврівського району, Вінницької області укладено в письмовій формі договір оренди вказаної земельної ділянки сільськогосподарського призначення строком на 10 років. Договір зареєстрований 18.11.2014 року в реєстраційній службі Тиврівського районного управління юстиції Вінницької області.

Вирішуючи спір та відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до частини другої статті 792 Цивільного кодексу України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України "Про оренду землі".

Згідно статті 15 Закону України "Про оренду землі" у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

Згідно ч. 2 ст. 15 даного Закону відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Оскільки, позивач і відповідач дійшли згоди з усіх вищенаведених істотних умов договору оренди землі, які передбачені частиною першою статті 15 Закону України "Про оренду землі", суд прийшов до висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин частини другої цієї статті щодо визнання договору оренди землі недійсним.

Зазначені в позові розбіжності в тексті спірного договору оренди землі із змістом Типового договору оренди землі затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 р. N 220 із змінами затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2008 р. N 780 та відсутність установленої частиною четвертою статті 15 Закону України "Про оренду землі" у договорі оренди землі його невід'ємної частини - акта визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - не є підставою для визнання указаного договору недійсним відповідно до частини другої статті 15 цього Закону (правова позиція ВСУ викладена в постанові від 14.05.2014р.).

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦПК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Виходячи з аналізу вищевказаних норм, у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право.

В постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року, справа № 6-94цс13, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, визначено правову позицію по вибору правової норми, що підлягає застосуванню до таких спірних правовідносин.

Верховний Суд України встановив, що виходячи з того, що відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України та статті 3 Цивільного процесуального кодексу України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавців у зв'язку з відсутністю в договорах оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України від 6 жовтня 1998 року N 161-XIV "Про оренду землі", визначити істотність цих умов, а також з'ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав.

Отже, при розгляді справ даної категорії підлягають з'ясуванню обставини щодо: чи дійсно порушуються права орендодавця у зв'язку з відсутністю в договорі оренди умов, передбачених ст. 15 Закону України «Про оренду землі», істотність цих умов, а також у чому саме полягає порушення законних прав орендодавця.

Проте позивач зазначених обставин не довів, чим не виконав вимоги ст. 10 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, а колегія суддів прийшла до висновку, що права орендодавця відповідачем не порушені, а тому суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволені позову.

Посилання апеляційної скарги на те, що Договір оренди земельної ділянки укладений між сторонами 02.08.2014 року не відповідає «Типовому договору оренди» затвердженому постановою Кабінету Міністрів України не спростовують вірні висновки суду першої інстанції. При цьому суд ґрунтовно зазначив, що самі по собі розбіжності в тексті спірного договору оренди землі із змістом Типового договору оренди землі затвердженого постановою Кабінету Міністрів України та відсутність установленої частиною четвертою статті 15 Закону України "Про оренду землі" у договорі оренди землі його невід'ємної частини - акта визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - не є підставою для визнання указаного договору недійсним відповідно до частини другої статті 15 цього Закону (Постанова ВСУ від 14.05.2014р. 6-48цс14).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не є істотними, а відтак не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. ст. 88, 315 ЦПК України з ОСОБА_2 слід стягнути на користь ПП «ОСОБА_6» судові витрати пов'язані з наданням правової допомоги адвоката.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 30 січня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПП «ОСОБА_6» судові витрати в сумі 2000 грн. 00 коп. пов'язані з наданням правової допомоги.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: (підпис) Войтко Ю.Б.

Судді: (підпис) Міхасішин І.В.

(підпис) Стадник І.М.

Згідно з оригіналом:

Суддя апеляційного суду Войтко Ю.Б.