№ 207/2998/16-ц
№ 2/207/122/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2017 року м. Камянське

Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Юрченко І.М.

при секретарі Сівачук А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кам'янське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Альфа-банк», третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про визнання кредитного договору частково недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Звертаючись до суду, позивачка в обґрунтування заявлених позовних вимог в позовній заяві зазначила, що 28.03.2014 року між нею позичальником та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір № 500472284 від 28.03.2014 року. Зазначений договір укладений сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованим банком для будь-яких клієнтів-фізичних осіб. На час укладання кредитного договору була надана довідка про фінансово-майновий стан позичальника.

Відповідно до п. 2.4 кредитного договору банк надає кредит позичальнику для власних потреб, шляхом безготівкового перерахування на рахунок позичальника № 019, що відкритий позичальнику в ПАТ «Міський комерційний банк» суми грошових коштів в розмірі 25000 (двадцять пять тисяч гривень 00 копійок) грн., з 28.03.2014 року і терміном погашення по 31.03.2017 року. Відповідно до п. 2.2 Процентна ставка за користування Кредитом 01% (нуль ціла одна сота відсотка) річних. Тип процентної ставки-фіксований. У п. 2.6 кредитного договору зазначено, що позичальник зобовязується здійснювати платежі з повернення кредиту, сплати процентів за його користування, сум комісійної винагороди та інших платежів за цим договором щомісячно, рівними частинами у сумах та в терміни, в порядку та на умовах, визначених цим договором та відповідно до графіку платежів, який є додатком № 1 до цього договору, який є його невідємною частиною.

Додатка №1 до цього договору позивач не підписувала, оскільки ніхто не пропонував проект даного додатку для укладення та підписання позичальником.

Крім того, відповідно до п. 2.8. Комісійна винагорода Банку, з урахуванням п.2.8.1. за управління Кредитом за період з 1-го місяця користування Кредитом по 60-й місяць користування кредитом складає 3,60% від суми кредиту, і оплачується щомісяця за кожний місяць користування кредитом відповідно до Графіку платежів, який є Додатком №1 до цього договору.

Згідно договору вона робила щомісячний платіж, що підтверджують квитанції по оплаті та лист розрахунку заборгованості по кредиту.

02.06.2015 року вона погасила кредит, але в неї залишився борг в розмірі - 251,38 (двісті пятдесят одна гривня 38 копійок) про який у банку ніхто не повідомив та не нагадав. Вона навіть не могла здогадатися, що в неї залишився борг, на який йде комісія та штрафні санкції.

09.08.2016 року була видана довідка № 64749-150-04 про те, що вона дійсно уклала договір № 500472284 на суму 25000 (двадцять пять тисяч гривень 00 копійок) грн. з ПАТ «Альфа-Банк» 28.03.2014 року.

Станом на 09.08.2016 року заборгованість за договором складає:

- відсотки за користування кредитом - 0,01 (нуль гривень 01 копійка);

- комісія - 12600,00 (дванадцять тисяч шістсот гривень 00 копійок);

- штрафні санкції -2800,00 (дві тисячі вісімсот гривень 00 копійок);

- залишок суми кредиту - 251,38 ( двісті пятдесят одна гривня 38 копійок).

Загальна сума заборгованості станом на 09.08.2016 року складає 15651,39 (п'ятнадцять тисяч шістсот пятдесят одна гривня 39 копійок).

На думку позивача, відповідачем було допущене істотне порушення прав споживача фінансових послуг, через невиконання вимог закону щодо надання позичальнику повної, своєчасної та достовірної інформації про послугу, що є предметом договору, у звязку з чим позивач був позбавлений можливості належним чином оцінити властивості такої послуги та можливі негативні для неї наслідки, що можуть настати внаслідок її отримання.

Відповідно до п.1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Пунктом 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

На думку позивача дані вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» відповідачем були порушені.

У позовній заяві, з урахуванням уточнень від 01.11.2017р. позивач просить суд: визнати недійсними п.п.2.8.1. та п.п.2.1. в п.п.2.8.1. кредитного договору № 500472284 від 28.03.2014 р., укладеного між позичальником та Банком.

Позивач та її представник у судове засідання не з'явилися, надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутністю, на задоволенні уточнених позовних вимог наполягають.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився. Через канцелярію Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська надав суду заяву, в якій просив справу розглядати за їх відсутністю та заперечення проти позовної заяви, в яких зазначив, що згідно ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, яка полягає у визнані за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладання договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої домовленості. Відповідно до вимог ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Згідно вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 627 ЦК України встановлено принцип свободи договору, згідно якому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначеності умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів.

Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ІІК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх його істотних умов.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Ст. 628 ЦК України визначає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Окрім того, відповідно до п. 5 Розділу 1 кредитного договору підписанням цього договору Позичальник підтверджує, що: 1) він попередньо ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання Кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також іншою інформацією, надання якої вимагає чинне в Україні законодавство, в тому числі інформацією надання якої вимагається нормами Закону України «Про захист прав споживачів» та нормативними документами НБУ, які йому розясненні, зрозумілі, не потребують додаткового тлумачення; 2) він отримав свій примірник цього договору, що складається з першого та другого Розділу та додатків до нього в дату його укладання; він в письмовій формі ознайомлений з загальними умовами кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», які оприлюдненні на інтернет-сторінці Банку за електронною адресою та які йому розясненні, зрозумілі та з якими він цілком згодний.

Тобто на час укладення кредитного договору позивач була обізнана з основними умовами кредитного договору та вся необхідна інформація їй була надана.

Окрім того, згідно з п. 3 ст. 203 ЦК - волевиявлення учасника правочину має бути: вільним (формуватися за відсутності тиску на психіку або особистість тощо); таким, що відповідає внутрішній волі (намірам) суб'єктів правочину.

Жодних зауважень чи застережень від Позивача на момент укладання та підписання договору не було. Підписання договору свідчить про намір сторін прийняти на себе права та обовязки, зазначені у договорі.

Відповідно до п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача» споживач мав право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

Позивач не використала свого права на розірвання договору протягом 14 днів з моменту його укладення, жодної заяви на протязі даного строку до ПАТ «Альфа-Банк» не надходило.

Згідно з п.4 Розділу №2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб», затв. розпорядженням № 480 від 24.02.2014 року повернення заборгованості за Кредитом, враховуючи сплату процентів за його користування та сум комісійної винагороди, в тому числі комісійної винагороди за дії Банку, що вчиняються на користь Позичальника з метою сприяння останньому у виконанні ним своїх зобовязань за цим Договором (комісія за управління кредитом), а також сум будь-яких інших комісійних винагород, у випадку якщо сплата таких комісійних винагород передбачена умовами Розділу № 1 цього Договору, здійснюється Позичальником щомісячно відповідно до визначених Сторонами умов.

У випадку якщо Розділом № 1 цього Договору передбачена сплата комісії за управління кредитом Банк з метою сприяння Позичальнику у виконанні ним своїх зобовязань за цим Договором вчиняє дії на користь Позичальника по управлінню Кредитом, які полягають в наданні Позичальнику комплексу послуг по управлінню Кредитом, що направлені на запобігання виникнення випадків прострочення виконання зобовязань Позичальника за цим Договором.

За надання вищевказаних послуг Позичальник сплачує Банку Комісію за управління Кредитом, розмір та порядок оплати якої визначений Розділом № 1 цього Договору.

Просив суд у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним окремих положень кредитного договору (визнання кредитного договору частково недійсним), - відмовити повністю.

Представник третьої особи ТОВ «Кредитні ініціативи» у судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без участі їх представника, проти позовних вимог заперечують в повному обсязі. Підтримують заперечення надані відповідачем ПАТ «Альфа-Банк».

Враховуючи вищенаведене у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, справа підлягає розгляду в порядку ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом досліджені всі докази надані сторонами, клопотань про витребування та дослідження інших доказів до суду не надходило. Дослідивши письмові докази та оцінивши усі докази по справі в їх сукупності суд приходить до наступних висновків:

У судовому засіданні встановлено, що між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір № 500472284 від 28.03.2014 року (ар.с.6).

Відповідно до п. 2.4 кредитного договору банк надає кредит позичальнику для власних потреб, шляхом безготівкового перерахування на рахунок позичальника № 019, що відкритий позичальнику в ПАТ «Міський комерційний банк» суми грошових коштів в розмірі 25000 (двадцять пять тисяч гривень 00 копійок) грн., з 28.03.2014 року і терміном погашення по 31.03.2017 року. Відповідно до п. 2.2 Процентна ставка за користування Кредитом складає 0,01% річних. Тип процентної ставки-фіксований. У п. 2.6 кредитного договору зазначено, що позичальник зобовязується здійснювати платежі з повернення кредиту, сплати процентів за його користування, сум комісійної винагороди та інших платежів за цим договором щомісячно, рівними частинами у сумах та в терміни, в порядку та на умовах, визначених цим договором та відповідно до графіку платежів, який є додатком № 1 до цього договору, який є його невідємною частиною (ар.с.6).

Відповідно до п. 2.8. Комісійна винагорода Банку, з урахуванням п.2.8.1. складає за управління Кредитом за період з 1-го місяця користування Кредитом по 60-й місяць користування кредитом - 3,60% від суми кредиту, і оплачується щомісячно за кожний місяць користування кредитом відповідно до Графіку платежів, який є Додатком №1 до цього договору. Разом з цим в позовній заяві позивачка зазначає, що Додатка №1 до цього договору вона не підписувала, оскільки ніхто не пропонував проект даного додатку для укладення та підписання позичальником. Відповідачем на спростування даних доводів навіть не було надано суду цього Додатку №1 до вищезазначеного кредитного договору.

Згідно договору позивачка робила щомісячний платіж по оплаті кредиту, що підтверджує розрахунок заборгованості по кредиту (ар.с.7).

З розрахунку заборгованості за кредитом (ар.с.7) вбачається, що 02.06.2015 року ОСОБА_1 здійснила останній платіж в сумі 21000,00грн., який було зараховано банком 02.06.2015р., але в неї залишився борг в розмірі - 251,38грн., про який у банку її ніхто не повідомив, та не нагадав.

Відповідно до довідки № 64749-150-04 від 09.08.2016 року ОСОБА_1 дійсно уклала договір № 500472284 на суму 25000 (двадцять пять тисяч гривень 00 копійок) грн. з ПАТ «Альфа-Банк» 28.03.2014 року, та станом на 09.08.2016 року має заборгованість за договором 15651,39 (п'ятнадцять тисяч шістсот пятдесят одна гривня 39 копійок), яка складається з:

- 0,01 (нуль гривень 01 копійка) відсотків за користування кредитом;

- 12600,00 (дванадцять тисяч шістсот гривень 00 копійок) комісії;

- 2800,00 (дві тисячі вісімсот гривень 00 копійок) штрафних санкцій;

- 251,38 ( двісті пятдесят одна гривня 38 копійок) залишку суми кредиту.

Вирішуючи позовні вимоги позивача суд виходив з наступного.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (ст. ст. 215, 1048-1052, 1054-1055), ст. ст. 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями частини пятої статті 11 (в редакції, що діяла на час укладання кредитного договору), частин першої, другої, пятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до п.5 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором є несправедливою умовою договору.

Відповідно до п.2.8.1. кредитного договору № 500472284 від 28.03.2014 року комісія за управління Кредитом за період з 1-го місяця користування кредитом по 60-й місяць користування кредитом складає 3,60% від суми кредиту (тобто 900,00грн. щомісяця), і оплачується щомісяця за кожний місяць користування кредитом. Згідно з пунктом 2.3 кредитного договору, кредит надавався на строк з 28.03.2014 року по 31.03.2017 року, тобто на 36 місяців. Звідси слідує, що позивачка, отримавши кредит в сумі 25000,00грн. повинна виплатити комісію за управління цим кредитом в сумі 32400,00грн. Отже виходить, що комісія за даним кредитом перевищує на сто тридцять відсотків вартість самого тіла кредиту. Таким чином, суд приходить до висновку, що дані умови договору є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача (ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Як було встановлено у судовому засіданні позивачка ще станом на 02.06.2015 року виплатила тіло кредиту в сумі 24748, 62грн. Відповідно їй залишилось доплатити лише 251,38грн. по тілу кредиту, про що позивачку банк не повідомив. Разом з цим при наявності заборгованості у розмірі 251,38грн. відповідач продовжував нараховувати позивачці комісію в сумі 900,00грн. кожний місяць.

В своїх запереченнях представник відповідача зазначає, що комісійна винагорода, це плата за дії Банку, що вчиняються на користь Позичальника з метою сприяння останньому у виконанні ним своїх зобовязань за цим Договором (комісія за управління кредитом) та дій, що направлені на запобігання виникнення випадків прострочення виконання зобовязань, але як зясувалось у судовому засіданні відповідач ніяким чином не сприяв позичальникові у виконанні нею своїх зобовязань, так як позивачка вважала, що вона виплатила кредит у повному обсязі ще 02.06.2015 року, а відповідач ніяким чином не повідомив її про те, що у позивачки залишилась недоплаченою сума в розмірі 251,38грн. Ніяких доказів з приводу того, що відповідач будь-яким чином повідомляв позивача про те, що у неї залишилась заборгованість, суду не було надано, тобто у судовому засіданні встановлено, що відповідач ніяким чином не сприяв позивачці у виконанні нею зобовязань за кредитним договором та не вчиняв ніяких дій, направлених на запобігання виникнення випадків прострочення виконання зобовязань.

В положеннях Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Разом з цим, як було встановлено у судовому засіданні в пункті 2.8. кредитного договору №500472284 від 28.03.2014р. взагалі не визначено, за які конкретно послуги повинен здійснювати оплату позивач у вигляді комісії по управлінню кредитом та ніяких доказів з приводу того, які саме послуги надавались за таку комісію, відповідач суду не надав.

Таким чином, встановивши в кредитному договорі обов'язок позичальника щодо сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідачем не було зазначено про те, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому нарахування комісії було проведено відповідачем та сплачено позивачем за послуги, що супроводжують кредит, а саме, компенсація сукупних послуг банку, за рахунок позивача, що є незаконним.

Аналогічна правова позиція була висловлена в Постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, прийнятої за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Слід також зазначити, що згідно з частиною другою статті 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобовязаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Постановою Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, Верховний суд України скасував ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від 10 грудня 2015 року та залишив в силі заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 22 квітня 2015 року, яким було визнано умову договору споживчого кредиту щодо обов'язку позичальника сплачувати щомісячну комісію в розмірі 146,60 грн., недійсною з моменту укладення договору. В даній поставі Верховний суд України виловив правову позицію наступного змісту: «Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Суди, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним».

Аналогічна ситуація склалась і при укладанні кредитного договору № 500472284 від 28.03.2014 року між позивачкою та ПАТ «Альфа-банк», а саме при визначенні в кредитному договорі обовязку боржника сплачувати щомісячну комісію не було зазначено, за які саме послуги цю комісію встановлено, отже, позивач фактично був змушений сплачувати за послуги, що супроводжували кредит, а така умова договору не відповідає вимогам справедливості та суперечить частині першій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд дійшов висновку про те, що встановлення банком у кредитному договорі обовязку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту є незаконними, при цьому нарахування комісії здійснювалося за послуги, що супроводжують кредит, а саме, як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта, що є незаконним.

Таким чином, оскільки умови п.п.2.8.1. кредитного договору № 500472284 від 28.03.2014 року є явно несправедливими по відношенню до боржника, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання зазначеного пункту кредитного договору недійсним.

Разом з цим у судовому засіданні було встановлено, що кредитний договір № 500472284 від 28.03.2014 р. не містить п.п.2.1. в пункті 2.8.1. Таким чином задоволенню підлягають позовні вимоги позивача лише в частині визнання недійсними пункту 2.8.1. кредитного договору № 500472284 від 28.03.2014 р.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, ч. 2 ст. 197, 208, 209, 212-215, 218, 292, 294 ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Альфа-банк», третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про визнання кредитного договору частково недійсним задовольнити частково.

Визнати недійсними пункт 2.8.1. кредитного договору № 500472284 від 28.03.2014 р., укладеного між позичальником ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством «Альфа-банк».

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Альфа-банк» судовий збір у розмірі 551 грн.20коп. на користь ОСОБА_1.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.М. Юрченко