Справа № 369/4334/17
Провадження № 2/369/2456/17
РІШЕННЯ

Іменем України

09.11.2017 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Водала А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2017 року позивачка звернулася до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що їй та її доньці на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності. Як власник квартири вона має право проживати в ній. Але відповідачі самовільно зайняли квартиру, змінили вхідні замки, почали робити ремонт без її згоди. У добровільному порядку вони звільняти квартиру не хочуть, чим порушують її права та права її неповнолітньої доньки як власників квартири. На підставі ст.ст.386, 391, 396 ЦК України та ст. 116 ЖК України просила суд усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1; судові витрати покласти на відповідачів.

У судовому засіданні представник позивача та позивачка поданий позов підтримали у повному обсязі. Суду пояснили, що вона та її донька є власником квартири з лютого 2017 року. Оскільки іншого житла немає, тому хоче використати дану кватиру для власного проживання. Відповідачі там проживають останні років 6-7, але на якій підставі вселились і проживають не знає. У добровільному порядку відповідачі не бажають залишити житло. Просили суд задоволити позов.

У судовому засіданні відповідачі та їх представник проти позову заперечували. Суду пояснили, що в дану квартиру вони вселились ще в 2004 році з дозволу батьки позивачки. Між ними існувала домовленість про їх проживання до 2016 року, а 2016 році погодили і подальше проживання в цій квартирі. А весь цей час вони несли витрати по утриманню майна, робили ремонт, але погоджували з батьком позивача. В даний в квартирі проживає ОСОБА_4, інколи залишається ночувати ОСОБА_6. ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в квартирі не проживають з 2016 року. Також вказали, що вважають, що позивачі незаконно приватизували дану квартиру і до них ніхто не звертався щодо мирного врегулювання спору. Просили відмовити в задоволенні позову.

У судове засідання ОСОБА_4, представник органу опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області не з'явились. До суду надійшла заява про розгляд справ у відсутність їх представника.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Захист права власності встановлений ст. 321 ЦК України, а саме право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

При розгляді справи судом встановлено, що 24 лютого 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримали свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1.

За ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню обставини, визнані сторонами.

У судовому засіданні з пояснень сторін встановлено, що відповідачі вселились в дану квартиру більше п'яти років тому, в даний час в квартирі постійно проживає ОСОБА_4.

Ст.ст. 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла.

Згідно ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.

Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку

Згідно положень ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Відповідно до ст. 156 ЦПК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 157 ЖУ України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Стаття 158 ЖК України визначає, що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

У відповідності до ст. 161 ЖК України наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім'ї, які проживають з наймачем. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім'ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

З пояснень сторін та матеріалів справи встановлено, що в квартирі постійно проживає відповідач ОСОБА_4, виселятись, допускати до квартири позивачів не бажає через невизнання останнім правомірності видачі свідоцтва про право власності на квартиру.

За ст. 167, 168 ЖК України наймач жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, вправі за згодою членів сім'ї в будь-який час розірвати договір найму. Укладений на визначений строк договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, припиняється після закінчення цього строку, і його може бути продовжено лише за угодою між наймачем і наймодавцем. Дострокове розірвання договору найму жилого приміщення з ініціативи наймодавця можливе лише за згодою наймача.

Договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці. Договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо наймач або особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а також у разі систематичного невнесення наймачем квартирної плати і плати за комунальні послуги.

Відповідно до ст. 169 ЖК України у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Оскільки між сторонами виникли неприязні стосунки, позивачі як власник квартири мають право там проживати та вимагати усунення перешкод в користуванні власністю, тому позовні вимоги про виселення ОСОБА_4 підлягають задоволенню.

Разом з тим, позивачі не надали належних та допустимих доказів на підтвердження постійного проживання в квартирі відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_5 Не підтверджують даної обставини і поданий суд акт депутата від 19 квітня 2017 року (а.с. 9), оскільки даний акт містить суперечливі відомості щодо проживання відповідачів в кватирі. Так, на початку вказано, що в кватирі ніхто не проживає, але потім вказано, що квартиранти звільняти квартиру відмовляються. Також з даного акту не можливо встановити на підставі яких даних депутатом були встановлені дані обставини чи зі слів позивача, чи зі слів сусідів, відповідачів, тощо. Тому в задоволенні вимог про виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_5 суд відмовляє.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1, яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення - задоволити частково.

Усунути перешкоди в користуванні майном та виселити ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.С. Пінкевич