Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 39 Доповідач Жигановська О. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді Жигановської О.С.

суддів Якухно О.М., Коломієць О.С.

при секретарі судового

засідання Добровольській Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Житомирської міської ради, ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва на право особистої власності, свідоцтва про право на спадщину за законом та про визнання права власності на спадкове майно

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Богунського районного суду м.Житомира області від 14 листопада 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з названим позовом, вимоги якого в подальшому уточнив (а.с.73-76) та просив визнати недійсним свідоцтво на право особистої власності на домоволодіння НОМЕР_1, видане 13.02.1976 року на ім'я ОСОБА_4 на ? ідеальну долю домоволодіння, що розташоване в АДРЕСА_1; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 07.09.1987 року на 1/4 частину жилого будинку за вказаною вище адресою, належну померлому ОСОБА_4, видане державним нотаріусом Другої житомирської державної нотаріальної контори Фещенко А.С. на ім'я позивача і його сестер - ОСОБА_3 та ОСОБА_6; визнати за позивачем право власності на ? частку із ? житлового будинку під літерою «А», що знаходиться за адресою по АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті батька - ОСОБА_4. В обґрунтування вимог зазначив, що його батько ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а оспорюване свідоцтво на право особистої власності на домоволодіння видане 13.02.1976 року, тобто після його смерті, тому є недійсним. Таким чином свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видане на підставі згаданого свідоцтва, також є недійсним. Крім того зазначає, що на час смерті батька ОСОБА_4 та після цього він проживав разом із ним у будинку, а тому фактично прийняв спадщину. Виходячи із наведеного, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 14 листопада 2016 року позов задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво на право особистої власності НОМЕР_1 від 13.02.1976 року на 1/2 ідеальну долю домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_4. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 07.09.1987 року на 1/2 частину жилого будинку по АДРЕСА_1, належної померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4, видане державним нотаріусом Другої житомирської державної нотаріальної контори Фещенко А.С. та зареєстроване в реєстрі за №2-4183. В решті вимог відмовлено та вирішено питання щодо відшкодування судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Посилається на те, що позивач відповідно до вимог ст.ст.71, 76, 80 ЦК УРСР, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові, а крім того не залучив до участі у справі спадкоємців ОСОБА_6, яка також була спадкоємцем після смерті батька і співвласником спірного домоволодіння і померла ще у 2005 році.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_4 (а.с.6), спадкоємцями якого є дружина ОСОБА_7 та діти: ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_6.

13 лютого 1976 року на підставі рішення виконкому Богунської районної Ради депутатів трудящих м.Житомира №53 від 04.02.1976 року на ім'я ОСОБА_4 видано свідоцтво НОМЕР_1 на право особистої власності на ? ідеальну долю домоволодіння розташованого по АДРЕСА_1 (а.с.11), а на іншу ? частину вказаного домоволодіння видано свідоцтво його дружині - ОСОБА_7 (а.с.10).

В подальшому, 07.09.1987 року державним нотаріусом Другої житомирської державної нотаріальної контори Фещенко А.С. оформлено свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого спадкоємцями майна ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, є його діти: ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_6 Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво складається з ? частини жилого будинку по АДРЕСА_1, належної померлому на підставі свідоцтва на право особистої власності на домоволодіння, виданого Богунським відділом комунального господарства м.Житомира 13.02.1076 року за НОМЕР_1, зареєстрованого в Житомирському бюро технічної інвентаризації 01.03.1976 року по реєстру №9354. Дружина померлого спадщину не оформляла (а.с.17).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції із посиланням на норми ст.ст.9,10 ЦК УРСР дійшов правильного висновку про те, що на час видачі свідоцтва НОМЕР_1 на право особистої власності на домоволодіння на ім'я ОСОБА_4 останній вже помер і його правоздатність припинилася, а тому вказане свідоцтво було видане із порушенням вимог закону, як і послідуюче свідоцтво про право на спадщину за законом.

Разом з тим, судом першої інстанції не враховано, що порушення порядку видачі оспорюваного свідоцтва, на підставі якого відбулось оформлення спадщини дітьми ОСОБА_4, в тому числі і позивачем, не призвело до порушення прав останнього, а відтак не може бути захищене в судовому порядку право, яке не порушено і не оспорено. Вказані висновки колегія суддів обґрунтовує наступним.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України /ст.4 ЦПК України/.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити /реалізувати/ своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Позовними вимогами ОСОБА_2 є, зокрема, визнання за ним права власності в порядку спадкування після смерті батька на ? частину належного спадкодавцю домоволодіння. Проте, позивач вже реалізував своє право на спадкування цієї частки, а саме ? від половини домоволодіння, яке належало його батьку, оформивши це право через нотаріальну контору і органи БТІ. Право позивача на вказану частку спадщини визнається іншими спадкоємцями і ніким не оспорюється, тому колегія суддів вважає, що позов є безпідставним та не підлягає до задоволення.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в порядку п.п.3,4 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового - про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира області від 14 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсними свідоцтв та визнання права власності на майно.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: