№ 274/4887/16- ц
провадження № 2/0274/1073/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.09.2017 року м. Бердичів

Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: головуючого - судді Замеги О.В., з участю секретаря - Соломянюк Л.О., за участю сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та сплату відсотків за прострочення грошового зобов"язання,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення боргу з ОСОБА_2 за договором позики та сплату відсотків за прострочення грошового зобов"язання в розмірі 493821 грн.

Позовні вимоги мотивує тим, що 15.08.2012 року відповідач позичив у неї 6000 доларів США, про що розписався в розписці про повернення позичених коштів та відсотків за користування коштами. В серпні 2013 року вона знову зустріла відповідача, який знову пообіцяв повернути борг, та знову написав розписку про повернення коштів вже в сумі 7000 доларів США в строк до 01.09.2013 року, також в розписці зазначив про повернення процентів за користування коштами в сумі 12000 доларів США до 01.10.2013 року. Однак у вказані терміни відповідач кошти не повернув. Загальна сума заборгованості складає 19000 доларів США, що за курсом НБУ становить 493821 грн..

У відкритому судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі і просить суд стягнути з відповідача борг за договором позики в розмірі 7000 доларів США, та відсотки в розмірі 12000 доларів США.

Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково, в розмірі 10000 доларів США, та пояснив, що він гроші в позивачки брав, але в розмірі 6000 доларів США. Розписку від 26.08.2013 року він давав позивачці, але під тиском сторонніх осіб. Крім того він частково погасив вказану позивачкою заборгованість, але позивачка будь-яких документів щодо сплати ним коштів йому не дала.

З"ясувавши обставини справи, на засадах змагальності, як того вимагає ст. 10 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 15.08.2012 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 кошти в розмірі 6000 доларів США, які зобов"язався повернути до 15.09.2012 року, а з 16.09.2012 року за користування коштами нараховується по 5 % в місяць, що підтверджується оригіналом розписки від 15.08.2012 року(а.с.28).

Згідно оригіналу розписки від 26.08.2013 року, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 кошти в розмірі 7000 доларів США, які зобов"язався повернути до 01.09.2013 року, залишок суми в відсотках у розмірі 12000 доларів США зобов"язався повернути до 01.10.2013 року(а.с.27).

Відповідно до статті 1053 Цивільного Кодексу України(далі ЦК України), за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

У розписках зазначені: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яку відповідач зобов'язується повернути позивачу, та особистий підпис позичальника.

Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписки свідчать про його укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, видані відповідачем позивачці розписки у розумінні Цивільного кодексу є договорами позики.

В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13, зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Крім того, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79 цс 14, зазначено, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно до умов розписок відповідач зобов'язався повернути борг у строк до 15.09.2012 року та до 01.10.2013 року, але свої зобов'язання в повному обсязі не виконав.

Відмова відповідача виконати свої зобов'язання за договором позики та повернути позику добровільно змушує позивачку звернутися до суду з позовом про примусове стягнення суми боргу.

Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги(ст. 527 ЦК України).

Наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про існування не виконаного зобов'язання (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі N 6-24цс12).

Будь-яких доказів про сплату даного боргу, або його частини відповідач суду не надав.

Також не надав доказів, що дані договори укладені з порушенням чинного законодавства, або під впливом стороніх осіб, а також, що вказані договори визнанні в установленому судом порядку недійсними або нікчемними.

Оскільки на день розгляду справи у суді борг позивачці відповідачем у повному розмірі не повернутий, він підлягає стягненню з нього у судовому порядку.

Згідно роз»яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 14 постанови від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній часині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред»явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Так, як позивачка просить стягнути з відповідача борг за договором позики в розмірі 7000 доларів США, то суд не може вийти за межі позовних вимог, і з відповідача підлягає стягненню борг в розмірі 7000 доларів США, що еквівалентно 181935 грн..

Крім того підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки проценти за користування коштами в розмірі 12000 доларів США, що еквівалентно 311887 гривень, оскільки вони передбаченні договором, і сторони з ними погодилися.

Таким чином, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки суму боргу за договором позики в розмірі 19000 доларів США, що еквівалентно 493821 грн., відповідно до курсу валют встановленого Національним банком України станом на 26.09.2016 року, який становить 25.9906 грн. за 1 долар США, тобто позовні вимоги підлягають задоволенню.

Враховуючи клопотання позивачки про звільнення від сплати судового збору у зв"язку скрутним майновим становищем, відповідно до ст. 8 Закону України "Про судовий збір", ч. 1, ч.3 ст. 82 ЦПК України, суд вважає стягнути з відповідача на користь держави судовій збір у розмірі 4938.21 грн..

Керуючись ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 8, 10, 59, 60, 88, 169 ч. 4, 213-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, п РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в розмірі 493 821 гривень, з яких борг за договором позики в сумі - 181934 грн., та 311887 гривень відсотки.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 4938 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Житомирської області через Бердичівський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії даного рішення.

Головуючий: О.В.Замега