Апеляційний суд міста Києва
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9920/17 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Рейнарт І.М., Панченко М.М.

при секретарі Крічфалуши С.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 серпня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права приватної особистої власності на квартиру та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

18.07.2016 позивач ОСОБА_4 звернувся у суд з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання права власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, як придбану під час перебування у шлюбі, але за особисті кошти та на своє ім`я, про що має відповідний правовстановлюючий документ.

Позовні вимоги мотивовані тим, що він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 26 листопада 2003 року по 07 листопада 2014 року.

Але у період шлюбу він позичив грошові кошти та на підставі договору купівлі-продажу цінних паперів від 03.12.2007 за № 493/Д/М придбав спірну квартиру.

Заперечуючи позовні вимоги ОСОБА_4, відповідач ОСОБА_3 подала зустрічний позов про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

В обґрунтування позовних вимог підтвердила перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 26 листопада 2003 року по 07 листопада 2014 року.

За час шлюбу ними було набуто однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Оскільки на час придбання спірної квартири сторони перебували у шлюбі, а тому вважає, що зазначена квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Просила ухвалити рішення, яким визнати об'єктом спільної сумісної власності подружжя спірну квартиру та визнати за нею ОСОБА_3 право власності на її Ѕ частину.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 серпня 2017 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права приватної особистої власності на квартиру задоволено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя відмовлено

Визнано за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 53,1 квадратних метра, житловою площею 24,4 квадратних метра.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 3011,16 грн. судового збору.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_3 подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на ухвалення рішення на неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеністі обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, неправильного визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин, які виникли між сторонами, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивачу та задовольнити зустрічний позов. Зокрема зазначала, що не може бути належним та допустимим доказом письмова розписка про отримання боргу позивача у своєї матері та придбання за ці кошти квартири, яка є предметом спору сторін, як і не може бути доказом судове рішення про стягнення боргу.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін ( ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України).

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положеньст.57-66 ЦПК України.

Відповідно до вимог частини першої ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги за основним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права приватної особистої власності на квартиру АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_4, оскільки набута останнім за час шлюбу, але за кошти, які належали йому на підставі укладеного між ним та ОСОБА_5 договору позики грошових коштів від 16.11.2007 та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя - спірної квартири та визнання за нею права власності на Ѕ її частину суд вважав їх необґрунтованими в силу ст. 60 ЦПК України.

З такими висновками суду слід погодитись виходячи наступного.

Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 26.11.2003, від якого мають неповнолітню доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.51). Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07.11.2014 шлюб між сторонами був розірваний.

Спір між сторонами виник відносно однокімнатної квартири квартири АДРЕСА_1 загальною площею 53,1 квадратних метра, житловою площею 24,4 квадратних метра. Свідоцтво про право власності на зазначену квартиру видано 24 квітня 2009 року на ім`я ОСОБА_4

Положенням ст. 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позивач пред`являючи у суд позов до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно (спірну квартиру), зазначав, що таке оспорюється останньою.

Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 31 березня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_7 про стягнення боргу було стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 борг у розмірі 147000 доларів США.

Зазначеним рішенням суду встановлено, що ОСОБА_4 16 листопада 2007 року взяв в борг у ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 147000 доларів США на придбання квартири.

Після отримання коштів у борг на підставі розписки від 16.11.2007 у розмірі 147000 доларів США, позивач на підставі договору про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валюті для фізичних осіб №002/2116 від 16.11.2007 внесено їх на поточний рахунок позивача НОМЕР_1, відкритий у ЗАТ «ОТП Банк».

У цей же день зазначені кошти відповідно до п.2.1.1 Договору про ощадний банківський вклад щорічною сплатою відсотків від 16.11.2007 №002/2117/07 перераховані з поточного рахунку позивача на його вкладний рахунок НОМЕР_2.

03 грудня 2007 року між ОСОБА_4 та ЗАТ «ІК «А.І.С.Т.- ІНВЕСТ» було укладено договір № 493/Д/М купівлі-продажу цінних паперів на загальну вартість відповідно до умов договору 301115,45 грн.

03 грудня 2007 року ОСОБА_4 було конвертовано на підставі його заяви 59805 доларів США у 301115,45 грн. та внесено на поточний рахунок НОМЕР_1 і в подальшому перераховано на забезпечення виконання оплати за цінні папери згідно умов договору № 493/Д/М купівлі- продажу цінних паперів від 03.12.2007 року про що між сторонами договору було підписано Акт прийому - передачі № 1 за вказаним договором.

В подальшому позивачем було підписано із забудовником TOB «ТМО «Ліко-Холдинг» акт про пред'явлення облігацій до погашення за № 84, відповідно до умов якого ОСОБА_4 було передано квартиру АДРЕСА_1.

Згідно свідоцтву про право власності від 03 червня 2009 року власником квартири є ОСОБА_4

Пред`являючи зустрічний позов у суд про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя - спірної квартири та визнання права власності на Ѕ її частину відповідач ОСОБА_3 зазначала, що оскільки вона з позивачем перебувала у шлюбі, то спірна квартира, яка придбана в цей час, є спільним майном подружжя, а відтак вона має на неї право на Ѕ частину. В подальшому зазначала, що кватира придбана за спільні кошти, а також за допомогою її баьків.

Проте, з такими доводами погодитись не можна дивлячись на таке.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя" передбачено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи. У п. 23 роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Згідно п. 24 цієї ж постанови до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у 3-х осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму у статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду першої інстанції щодо підстав до задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та відмови у зустрічному позові ОСОБА_3 відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги щодо неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеністі обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, неправильного визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин, які виникли між сторонами, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав до скасування оскаржуваного рішення враховуючи наступне.

Згідно 3-х договорів купівлі-продажу нерухомого майна ( 2-х земельних ділянок та будинку) від 16 листопада 2007 року ОСОБА_5 вбачається, що майно, яке нею продано за ціною, яка в еквіваленті перевищує суму 147000 доларів США, що було зазначено у борговій розписці. Отримана позивачем у борг сума підтверджується письмовими доказами, а саме рухом по банківським вкладам. Рішення про стягнення боргу з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 є чинним. Із доходів сторін - їх заробітних плат (а.с. 66, 81) вбачається, що за своїм матеріальним становищем сторони не були спроможні матеріально придбати спірну квартиру.

Всі висновки суду першої інстанції щодо правомірності заявленого позову та обраного способу відновлення порушеного права у обраний позивачем спосіб повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, як і необґрунтованість зустрічного позову.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних вище висновків суду першої інстанції, апеляційна скарга відповідача ОСОБА_3 не містить, в ході апеляційного розгляду відповідач та її представник також не навели таких обставин.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскільки рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального закону, колегія суддів вважає, що підстав до його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 серпня 2017 рокузалишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: