Справа № 2-22/11
Провадження № 22-ц/779/1/2017
Головуючий у 1 інстанції Сабадах Б.В.
Суддя-доповідач Мелінишин
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Максюти І.О., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки дійсним, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на рішення Косівського районного суду від 27 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2009 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» звернулось в суд із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки дійсним, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Справа судами слухалася неодноразово.

Останнім рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2014 року позов задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №IFU0GA від 25 березня 2008 року у розмірі 113 630,85 грн шляхом проведення публічних торгів звернуто стягнення на предмет іпотеки - належні ОСОБА_1 земельні ділянки площею 0,0930 га та 0,0730 га, розташовані у с. Старі Кути Косівського району Івано-Франківської області. Визначено початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» судові витрати у розмірі 1 174,81 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі на рішення суду представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що в провадженні суду знаходилась позовна заява ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання правочину недійсним. У вересні 2014 року ОСОБА_1 подав через канцелярію суду заяву про зміну підстав позову, яку суд прийняв до розгляду. Однак, будь-яких висновків по суті його позовних вимог судом не зроблено.

Неправильним є і висновок суду щодо розміру заборгованості по кредитному договору. При цьому не враховано, що позивачем не представлено доказів одержання позичальником грошових коштів та часткового здійснення платежів за цим договором. Не взяв суд до уваги і тієї обставини, що банк двічі в односторонньому порядку збільшував відсоткову ставку. Зокрема, 26 жовтня 2008 року з 16,08 % до 18,12 %, з 1 лютого 2009 року - з 18,12 % до 29,52 %, про що відповідача не було повідомлено належним чином.

Безпідставно, на його думку, суд також відмовив і у задоволенні клопотання про призначення судово-економічної експертизи.

Посилаючись на ці обставини просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», а позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 4 березня 2015 року рішення Косівського районного суду від 27 листопада 2014 року в частині солідарного стягнення судових витрат з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 1 174,81 грн скасовано. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» судовий збір у розмірі 1 136,00 грн. У решті рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 жовтня 2015 року ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 4 березня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно тільки в цій частині і переглядається рішення місцевого суду на предмет його законності та обґрунтованості.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з наведених в ній мотивів.

Представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» доводів скарги не визнала посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

ОСОБА_2 в судове засідання не зявився будучи належним чином повідомленим, що не перешкоджає розглядові справи у його відсутності.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в частині звернення стягнення на предмет іпотеки суд першої інстанції виходив з того, що позичальник неналежно виконував взяті на себе зобовязання по кредитному договору, у звязку із чим допустив заборгованість в розмірі 113 630,85 грн. А тому є підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки для погашення кредитної заборгованості.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, 25 березня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (в подальшому перейменовано на ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту №IFU0GA, згідно умов якого банк надав останньому кредитні кошти у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 128 185,20 грн зі сплатою 16,08 % річних з кінцевим строком повернення до 25 березня 2013 року (а.с.5зв - 12 т.1).

З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 25 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, п.п.1,2 якого передбачено відповідальність поручителя перед банком за своєчасне та повне виконання боржником усіх його зобовязань за кредитним договором (а.с.11зв.-12 т.1).

Також між банком та ОСОБА_1 26 березня 2008 року укладено договір іпотеки, відповідно до якого іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,0930 га та земельну ділянку площею 0,0730 га. Предмет іпотеки передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями та знаходиться за адресою: с. Старі Кути, Косівського району. Земельні ділянки належать останньому на праві власності, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-ІФ №014696/805 08-29-2, виданим Старокутською сільською радою Косівського району 24 травня 1995 року на підставі рішення виконкому цієї ж ради від 29 грудня 1993 року за №56-І та зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право власності на землю за №805. Цільове призначення: земельна ділянка площею 0,0930 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 26:236:870:01:02:002:0128, земельна ділянка площею 0,0730 га для ведення особистого підсобного господарства, кадастровий номер 26:236:870:01:02:002:0129 (а.с.9-11 т.1).

За змістом ст.ст. 526,1049,1054,1050 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором, а також проценти та неустойку.

Зясовано, що ОСОБА_1 свої зобовязання належним чином не виконував та допустив заборгованість, яка станом на 13 березня 2009 року складає 113 630,85 грн. З них: 108 423,51 грн заборгованість за кредитом; 5 032,68 грн заборгованість по процентах за користування кредитом; 44,25 грн заборгованість по комісії за користування кредитом; 130,41 грн пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. При цьому із розрахунку заборгованості вбачається, що з 26 березня 2008 року відсоткова ставка за користування кредитом становила 16,08 %, з 26 жовтня 2008 року - збільшена до 18,12 %, з 1 лютого 2009 року - до 29,52 % річних (а.с.5 т.1).

За положеннями ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 цього Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як розяснено у п. 28 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у звязку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року.

При вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір.

При підвищенні процентної ставки зясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Як передбачено п. 2.3.1. кредитного договору (а.с. 6 т.1) банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні конюнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні, встановленого Національним банком України на момент укладення даного договору; зміні облікової ставки Національного банку України; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці Національного банку України). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки банком у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів, на яке збільшилася ставка Національного банку України, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.

Враховуючи заперечення ОСОБА_1 та його представників щодо позовних вимог банку, невизнання суми заборгованості по підвищених відсотках ухвалами Апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2015 року та від 16 лютого 2017 року по справі призначено судово-економічну експертизу.

Відповідно до висновку судово-економічної експертизи №1018 від 10 жовтня 2017 року (а.с.16-26 т.5) дослідженням поданих документів встановлено, що розміри відсотків (16,08 %, 18,12, 29,52%) за користування кредитом, які фактично нараховувались ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відповідають умовам кредитного договору, а саме пункту 8.1. з урахуванням пункту 2.3.1. договору.

Як вбачається із матеріалів справи та підтверджується висновком експертизи на виконання вимог п.2.3.1. кредитного договору банком було надіслано позичальнику письмове повідомлення від 29 вересня 2008 року №20.1.32/6-22855/6032 про зміну умов кредитного договору, зокрема, підвищення відсоткової ставки за кредитним договором з 26 жовтня 2008 року до 18,12%. Це обумовлено значним подорожчанням грошових ресурсів на світовому та українському фінансових ринках та підвищенням рівня облікової ставки Національного Банку України з 8,5 до 12 відсотків. Аналогічно листом від 31 грудня 2008 року №20.1.3.2/6-32945 у звязку із зміною конюнктури ринку грошових ресурсів в Україні ОСОБА_1 повідомлено про збільшення відсоткової ставки з 1 лютого 2009 року до 29,52 %. Зі змісту повідомлень видно, що банком запропоновано ОСОБА_1 у разі не згоди з цими змінами кредитного договору в строк не пізніше 19 жовтня 2008 року та 20 січня 2009 року відповідно звернутися у відділення ПРИВАТБАНКу, що обслуговує кредит, надати письмове повідомлення про свою незгоду із зміненими умовами кредитування та погасити заборгованість в повному обсязі. У разі згоди щодо змін умов кредитування за вказаним договором, встановлення цих змін буде здійснено автоматично без будь-яких додаткових дій з його сторони. Вказані повідомлення надіслані йому рекомендованими листами (а.с.116, 118-119, 120, 121-122 т.4).

Разом з тим, колегія суддів не приймає до уваги твердження представника апелянта про неотримання цих повідомлень, оскільки такі не підтверджені належними доказами.

Крім того, відповідно до п. 3 Правил надання послуг поштового зв'язку (далі - Правила), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року № 1155, рекомендоване поштове відправлення - це поштове відправлення (лист, поштова картка, бандероль, секограма, дрібний пакет, мішок «M»), що приймається для пересилання без зазначення суми оголошеної цінності вкладення з видачею відправникові розрахункового документа про прийняття і доставляється (вручається) адресатові (одержувачу) під розписку.

Згідно з п. 114 Правил адресовані фізичним особам рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення реєстрованих поштових відправлень (поштових переказів), повідомлення про надходження переказів, що пересилаються телеграфом або електронною поштою, а також усі повторні повідомлення про надходження поштових відправлень (поштових переказів) вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - повнолітнім членам сім'ї за умови пред'явлення ними документа, що посвідчує особу.

Відтак, колегія суддів вважає, що збільшення розміру процентної ставки відбулося у строк та спосіб, передбачені кредитним договором.

Вказані умови позичальником прийняті, ним частково виконувалися, що підтверджується виписками по рахунку(а.с. 152-158 т.3,124-290 т.4).

Також експертом встановлено, що наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості позичальника перед банком відповідає умовам кредитного договору №IFU0GA від 25 березня 2008 року, розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту за цим договором.

За таких обставин, виходячи з принципу диспозитивності та змагальності сторін, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 не представлено належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх заперечень щодо розміру заборгованості за кредитним договором у розмірі 113 630,85 грн.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» (далі Закон) передбачено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

В силу ч. 1 ст. 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідне застереження міститься також і в п. 2.3.7. кредитного договору, п.п. 18.8.1.,18,13 договору іпотеки (а.с.6 зв, 9 зв т.1).

З врахуванням наведеного суд першої інстанції, установивши факт невиконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором, забезпечених іпотекою, дійшов вірного висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки.

За положеннями ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у резолютивній частині рішення суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Разом з тим, суд у резолютивній частині рішення, пославшись на загальний розмір заборгованості, не зазначив усіх її складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, а також не встановив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

При цьому посилання суду на визначення початкової ціни предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/належним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій суперечить вимогам ст. ст. 39 та 43 Закону України «Про іпотеку».

Виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо та аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», слід дійти висновку про те, що в розумінні норми статті 39 цього Закону встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен обовязково врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постановах від 27 травня 2015 року № 6-61цс15, від 21 жовтня 2015 року № 6-1561цс15, від 08 червня 2016 року № 6-1239цс16, від 22 березня 2017 року № 6-2654цс16, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Як вбачається з п. 35.5 договору іпотеки сторони визначили, що вартість предмету іпотеки складає 172 640,00 грн. Будь-яких заперечень щодо вказаної ціни предмету іпотеки сторони не надали, а тому колегія суддів вважає за можливе визначити її початковою ціною предмета іпотеки.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині суми заборгованості за кредитним договором та визначення початкової ціни предмета іпотеки.

В іншій частині фактичні обставини справи місцевим судом зясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Доказів, які б вказували на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права апелянтом не надано, як і доказів, що висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи.

А тому в решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду від 27 листопада 2014 року в частині суми заборгованості за кредитним договором та визначення початкової ціни предмета іпотеки змінити.

Зазначити, що сума заборгованості за кредитним договором, у рахунок погашення якої звернуто стягнення, станом на 13 березня 2009 року складає 113 630,85 грн, з яких: 108 423,51 грн заборгованість за кредитом; 5 032,68 грн заборгованість по процентах за користування кредитом; 44,25 грн заборгованість по комісії за користування кредитом; 130,41 грн пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

Визначити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації не нижче 172 640,00 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: І.О. Максюта

ОСОБА_4