У х в а л а

іменем україни

20 березня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Кафідової О.В., Ткачука О.С., Умнової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: Львівська міська рада, Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, Обласне комунальне підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, про усунення перешкод у користуванні спільним проїздом, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 21 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що по АДРЕСА_1 між належним їй будинком АДРЕСА_1, який належить відповідачам існує спільний проїзд (прохід), який є земельною ділянкою загального користування.

Проте, відповідачами по межі її земельної ділянки та зазначеною вище земельною ділянкою побудовано бетонно-цегляний паркан, яким перегороджено вихід на територію загального проїзду.

Звертала увагу на те, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 23 грудня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 07 лютого 2012 року, зобов'язано відповідачів не чинити перешкоди ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у користуванні земельною ділянкою між будинками АДРЕСА_2. Суди дійшли висновку, що на підставі рішень органу місцевого самоврядування спірна земельна ділянка для проїзду відноситься до земель загального користування.

Не зважаючи на зазначене, 03 квітня 2013 року Личаківським районним судом м. Львова ухвалено протилежне за змістом рішення, яким зобов'язано ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не чинити ОСОБА_5 перешкоди у користуванні прибудинковою земельною ділянкою - подвір'ям, площею 469, 5 кв. м по АДРЕСА_1

При цьому, у вказану площу, зображену на плані земельної ділянки, було включено площу спірного проїзду. Вказане рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 01 жовтня 2013 року.

Посилаючись на те, що при виготовленні технічної документації були допущені грубі помилки, проїзд між будинками АДРЕСА_2 помилково включений у загальну площу земельної ділянки, закріпленої за будинком АДРЕСА_1 а побудувавши паркан відповідачі позбавили її можливості користування спільною земельною ділянкою, просила усунути перешкоди в користуванні зазначеною земельною ділянкою, зобов'язавши відповідачів знести побудовані ними огорожу та браму.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 29 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 21 листопада 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), врахувавши приписи ст. ст. 30, 67 ЗК України, обґрунтовано виходив із того, що на підставі договору дарування від 21 грудня 2001 року ОСОБА_12 набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 що знаходиться на земельній ділянці площею 510, 5 кв. м. При цьому, право користування вказаною земельною ділянкою перейшло до нього від попередніх власників, які користувалися земельною ділянкою на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих від 05 лютого 1954 року № 151, яким залишено в користування земельні ділянки відповідно до існуючих норм за будинковолодінням АДРЕСА_1

Відтак, доводи касаційної скарги про те, що земельна ділянка площею 510, 5 кв. м не перебула у користуванні відповідачів не заслуговують на увагу.

Судами правильно зазначено й те, що рішенням Львівської міської ради депутатів трудящих від 16 квітня 1954 року № 510 ухвалено внести зміни до рішення від 05 лютого 1954 року № 151 в частині визначення розміру земельної ділянки за будинок АДРЕСА_1 та закріплено за ним присадибну ділянку у розмірі 424, 1 кв. м, а площу 86, 4 кв. м. вилучено та зараховано до земель загального користування під проїзд, однак таке рішення не було виконано та у встановленому законом порядку спірна земельна ділянка не вилучалася у власників та не передана на баланс органів місцевого самоврядування.

З огляду на наведені обставини, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Інші доводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноваження суду касаційної інстанції.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 21 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кафідова

О.С. Ткачук

О.В. Умнова