Справа № 351/421/17
Провадження № 22-ц/779/1534/2017
Головуючий у 1 інстанції Сегін І.Р.
Суддя-доповідач Малєєв
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Малєєва А.Ю.,

суддів: Девляшевського В.А., Фединяка В.Д.,

секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 головного лікаря Заболотівської районної лікарні на заочне рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 6 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Заболотівської районної лікарні про поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а :

В лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Заболотівської районної лікарні про поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що наказом № 384 від 01.08.1984 він був прийнятий на посаду лікаря стоматолога Шевченківської лікарської амбулаторії Заболотівської районної лікарні. Наказом №1 від 02.01.2014 він був переведений на посаду лікаря стоматолога поліклінічного відділу даної районної лікарні. Наказом №3 від 24.01.2017 його звільнено з роботи у зв'язку із скороченням штатної чисельності, на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

Вважав, що дане звільнення було проведено з порушенням трудового законодавства. Скорочення посад не було узгоджено з профспілковим комітетом, а запропоновано головним лікарем. Цим же наказом без погодження з профспілковим комітетом були звільнені конкретні працівники на суб'єктивну думку головного лікаря. Натомість, адміністрація лікарні повинна була надати список лікарів стоматологів, які працюють в лікарні і тільки профком повинен був вирішувати у відповідності до ст. 42 КЗпП України, кого саме можна звільняти.

Просив поновити його на посаді лікаря стоматолога, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та вартість юридичної допомоги.

Стверджував, що йому при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації мала бути надана перевага в залишенні на роботі, оскільки він має тривалий безперервний стаж роботи на даному підприємстві 30 років; у нього в сім'ї немає інших працівників із самостійним заробітком; його дружину як медичну сестру із стоматології також було звільнено цим же наказом. Тобто, у сім'ї не залишилось особи, яка має самостійний заробіток.

Заочним рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 6 червня 2017 року позов ОСОБА_2 до Заболотівської районної лікарні задоволено.

Скасовано наказ №3 від 24.01.2017 Заболотівської районної лікарні в частині звільнення з роботи у зв'язку із скороченням позивача та поновлено останнього на посаді лікаря стоматолога.

Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_2 9500 грн. 53 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішення суду в частині поновлення позивача на роботі та присудження середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання.

Стягнуто з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 640 грн., а на користь ОСОБА_2 1300 грн. витрат на правову допомогу.

Заочне рішення суду про поновлення позивача на роботі виконано згідно Постанови про закінчення виконавчого провадження від 29.06.2017 (а.с. 69, 70).

Головний лікар Заболотівської районної лікарні ОСОБА_1 на вказане рішення подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неповно зясовано обставини справи, що мають значення для справи.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції ухвалив заочне рішення, безпідставно позбавивши відповідача права захисту, оскільки останній не був належним чином повідомлений про день і час розгляду справи.

На думку апелянта, суд не звернув увагу на належні та допустимі докази, підстави, про правомірність видання Заболотівською районною лікарнею Наказу № 3 від 24.01.2017, яким ОСОБА_2 з 31.01.2017р. (після належного виконання вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника) звільнено у зв'язку із скороченням штатної чисельності (п. 1 ст. 40 КЗпП України). Скорочення штатних посад лікарні та звільнення позивача апелянт мотивує Наказом МОЗ України, окремим дорученням Івано-Франківської держадміністрації та розпорядженням Департаменту охорони здоровя щодо приведення у відповідність штатної чисельності працівників медичної сфери з урахуванням бюджетів установ.

Стверджує, що у відповідності до вимог чинного законодавства було відповідне подання до профспілкового комітету, а ОСОБА_2 був ознайомлений з наказом про скорочення його посади за два місяці до вивільнення, можливості працевлаштувати його не було.

Крім того, апелянт стверджує, що при обчисленні розміру середнього заробітку судом неправильно застосовано положення Порядку обчислення середньої заробітної плати (п.1 Порядку) та враховано виплати за грудень 2016 року та січень 2017 року. Зазначає, що оскільки позивача рішенням суду поновлено на роботі, то за змістом абз. 3 п. 2 Порядку у такому випадку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, тобто за листопад та грудень 2016 року.

Вважає, що Заболотівською районною лікарнею дотримано вимоги порядку вивільнення працівників, встановлені ст. 49-2 КЗпП України, ОСОБА_2 звільнено з роботи без порушення трудового законодавства.

Просить скасувати рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 6 червня 2017 року, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В засіданні апеляційного суду представники апелянта ОСОБА_3 та ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, в позові відмовити.

Позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 проти доводів апеляційної скарги заперечили, просили її відхилити, а законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши позивача та представників, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, враховуючи приписи ст. 43 Конституція України, п.1 ч.1, ч. 2 ст.40, ст. 42, ч.1 ст.47, ст. 49-2, ч. 1, 2 ст.235 КЗпП України, Пленуму Верховного Суду України в п.19 постанови від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, а також обставини справи та той факт, що, звільняючи позивача у зв'язку із скороченням штатної чисельності п.1 ст. 40 КЗпП України, відповідач не дотримався вимог ст. 42 КЗпП України не врахував переважне право, передбачене законодавством, на залишення на роботі інших працівників перед позивачем, дійшов обґрунтованого висновку щодо необхідності поновлення позивача на роботі та виплати йому середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.

Згідно матеріалів справи, з 31.01.2017 позивача лікаря-стоматолога вищої кваліфікаційної категорії (а.с. 12) звільнено з займаної посади у зв'язку із скороченням штатної чисельності на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (наказ №3 від 24.01.2017, а.с. 2).

Приписами п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ч. 3 ст. 252 КЗпП України, ч. 3 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (обєднання профспілок).

Згідно матеріалів справи, голова профспілки Заболотівської РЛ відмовився підписати Подання головного лікаря від 31.10.2016 (а.с. 58) та 11.01.2017 (а.с. 60) щодо скорочення штатної чисельності посад лікарні (акт на а.с. 59 та Рішення сільради від 16.02.2017 на а.с. 64-65), обґрунтувавши рішення профспілкового комітету у відповідності до вимог ч. 7 ст. 43 КЗпП України та ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» (відповідь на звернення на а.с. 112 та витяг з протоколу засідання профспілкового комітету на а.с. 113).

Відтак, звільняючи позивача у зв'язку із скороченням штатної чисельності на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України без попередньої згоди профспілкового органу (за наявності обґрунтованої незгоди профспілки), відповідач не дотримався вимог КЗпП України.

В порушення права позивача на працю, гарантованого ст. 43 Конституції України, в порушення приписів ст. 42 КЗпП України відповідач не врахував переважне право, передбачене законодавством, на залишення на роботі інших працівників перед позивачем, оскільки судом першої інстанції встановлено, матеріалами справи підтверджено, а відповідачем не спростовано наступні обставини: позивач працює на посаді лікаря-стоматолога з 01.08.1984 (витяги наказів на а.с. 2, копії трудової книжки на а.с. 9-11); з 24.11.2014 позивачу присвоєно вищу кваліфікаційну категорію за спеціальністю стоматологія строком до 23.11.2019 (а.с. 12); з займаної посади у зв'язку із скороченням штатної чисельності звільнено і дружину останнього ОСОБА_6 як сестру медичну із стоматології, що не заперечується сторонами по справі.

Доводи апелянта не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо необхідності поновлення позивача на роботі та виплати йому середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

За таких обставин, колегія суддів вважає за належне, апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 209, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 головного лікаря Заболотівської районної лікарні відхилити.

Заочне рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 6 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий А.Ю. Малєєв

Судді: В.А. Девляшевський

ОСОБА_7