АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2562/17 Справа № 208/1942/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Дячков С. В. Доповідач - Куценко Т.Р.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2017 року м. Дніпро 07 листопада 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Максюти Ж.І.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 18 травня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до адміністрації Заводського району м.Дніпродзержинська про визнання права власності на гараж в порядку набувальної давності, -

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до адміністрації Заводського району м.Дніпродзержинська про визнання права власності на гараж в порядку набувальної давності /а.с. 3-4/.

Обґрунтовувала свої вимоги тим, що у вересні 2004 року між нею та ОСОБА_4 було укладено домашню угоду, згідно якої вона придбала у власність гараж, який розташований у АДРЕСА_1. Продавець ОСОБА_4 померла. З дня її смерті і по сьогоднішній день ніхто із спадкоємців померлої ОСОБА_4 не звертався до неї з вимогою повернути гараж. З дня покупки та по сьогоднішній день вона продовжує користуватися купленим гаражем. Добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, доглядає за гаражем та утримує його, постійно робить в ньому поточний та капітальний ремонт. В зв'язку з чим, просила визнати за нею право власності на зазначений гараж.

Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 18 травня 2016 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на гараж, розташований у дворі будинку АДРЕСА_2

Апеляційним судом двічі направлялась справа до суду першої інстанції, для усунення описки в резолютивній частині рішення від 18 травня 2016 року, проте справа поверталась без виконання ухвал Апеляційного суду Дніпропетровської області /а.с.71, 93/.

ОСОБА_2, як особа, яка не брала участь у справі, проте вважає, що суд вирішив питання про її права і обов'язки, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення і неправильне застосування судом норм матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що у вересні 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено домашню угоду. Нотаріально дана угода не була посвідчена. Згідно даної угоди позивач ОСОБА_3 придбала у власність гараж, який розташований у АДРЕСА_1. Гараж був збудований у 1958 році продавцем ОСОБА_4 на підставі рішення міського відділу комунального господарства Дніпродзержинської міської Ради депутатів трудящих. Продавець ОСОБА_4 померла. З дня її смерті і по сьогоднішній день ніхто із спадкоємців померлої ОСОБА_4 не звертався до позивача з вимогою повернути гараж. З дня покупки та по сьогоднішній день позивач продовжує користуватися купленим гаражем. Добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, доглядає за гаражем та утримує його, постійно робить в ньому поточний та капітальний ремонт.

В лютому 2016 року позивач звернулася до ДП «Проектний інститут «Дніпродзержинськцивільпроект» Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України та отримала технічний паспорт на гараж та технічний висновок за результатами обстеження стану будівельних конструкцій гаражу.

Згідно технічного паспорту гараж має загальну площу 23,3 кв. м, стіни побудовані із шлакоблоку. Гараж має оглядову яму.

Згідно технічного висновку, в цілому конструкція гаражу, який розташований в дворі будинку № 63 по пр. Леніна в м. Дніпродзержинську, знаходиться в задовільному стані та придатна до подальшої експлуатації.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позивач довів факт набуття ним права власності за набувальною давністю на спірний гараж, оскільки вона добросовісно, відкрито та безперервно користується нерухомим майном більше 10 років.

При цьому суд виходив з того, що визнання за позивачем права власності на гараж не суперечить закону і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), зокрема із правочинів.

Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Таким чином, в розумінні вказаної статті ЦК України, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно за набувальною давністю можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, тривалості та безтитульності володіння.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

У п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Виходячи зі змісту ст.344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач (ч.1 ст.60ЦПК України) є законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність та його безперервність.

Зокрема володілець, за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в.ч.1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном).

Право власності на стороні володільця, за давністю виникає поза волею та не залежить від волі колишнього власника. При цьому добросовісність володіння означає, що особа не знала і не повинна знати, хто є власником майна (речі). Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець, або особа яка володіє майном за волею власника і завжди знає хто є її власником.

З поданих до апеляційної скарги документів убачається, що Рішенням Заводської районної ради народних депутатів Дніпропетровської області від 15 травня 1981 року надано дозвіл на експлуатацію спірного гаражу ОСОБА_6 /а.с.67/.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року /а.с.58/.

Як встановлено рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 22 липня 2016 року, на момент смерті ОСОБА_6 у нього були два спадкоємці першої черги - його дружина, ОСОБА_4 та його син - ОСОБА_7 /а.с.55-56/.

За життя, ОСОБА_7 зареєструвати право власності на гараж не встиг, тому технічної документації та відповідних правовстановлюючих документів не має.

З поданого ОСОБА_3 позову, вбачається, що вона користується гаражем на підставі усної домовленості з ОСОБА_4, проте жодного доказу на підтвердження цього не надано, а отже сам по собі факт тривалого користування позивачем гаражем та здійсненням в ньому ремонтних робіт не є добросовісним заволодінням чужим майном та не є підставою для набуття права власності на це майно за набувальною давністю, та підставою для задоволення позову.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов не підлягає до задоволення, оскільки відсутні підстави для застосування ст.344 ЦК України, в той же час встановлено, що можливість набуття права власності на гараж оспорюється спадкоємцем ОСОБА_2, яка до участі у справі не залучена.

На підставі ч.3 ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 слід стягнути понесені і документально підтверджені судові витрати у сумі 607,21 грн./а.с.40/.

Керуючись ст.ст.303, ст.307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 18 травня 2016 року - скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_8 (РНОКПП НОМЕР_2) грошову суму 607,21 грн. (шістсот сім гривень 21 копійка) судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Демченко Е.Л.

Максюта Ж.І.