Справа № 161/8110/17 Головуючий у 1 інстанції: Івасюта Л.В.
Провадження № 22-ц/773/1525/17 Категорія: 21 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2017 року місто ОСОБА_1

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Грушицького А.І., Матвійчук Л.В.

з участю:

секретаря Губарик К.А.,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача-Салецької Л.Ф.,

відповідачів- Ліпич А.М.,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 охорони здоров"я Луцької міської ради про встановлення факту та визнання недійсним договору дарування, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 жовтня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

В травні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із даним позовом, мотивуючи тим, що її мати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними при дачі письмової згоди своєму чоловікові ОСОБА_8М на дарування дочці ОСОБА_5 та онучці ОСОБА_4 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по вул. Белінського, 10 в м. Луцьку Волинської області. Вимоги обґрунтовувала тим, що станом на липень 2007 року ОСОБА_1 за своїм психічним станом хворіла стійким хронічним психічним захворюванням - судинною деменцією, що підтверджено висновками посмертної судово-медичної експертизи №519 від 01.12.2011 року Комунального закладу «Волинська обласна психіатрична лікарня №1» та №723 від 26 вересня 2008 року Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня». Вказує, що встановлення даного факту їй необхідно для оскарження договору дарування житлового будинку, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 і ОСОБА_4 та визнання його недійсним.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 жовтня 2017 року закрито провадження у даній справі на підставі п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України.

Не погоджуючись із даною ухвалою суду, позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій покликається на грубе порушення судом норм процесуального права, постановлення ухвали без всебічного, повного вивчення обставин справи, які мають істотне значення для вирішення спору, та просила її скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність судового рішення в межах апеляційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив із наявності судового рішення, а саме - рішення Апеляційного суду Волинської області від 05 жовтня 2012 року, яким вирішено спір між тими самими сторонами, з тих самих підстав і про той самий предмет, що є підставою для закриття провадження у справі відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Судом першої інстанції правильно встановлено, і це відповідає фактичним обставинам справи, що 12 липня 2007 року за письмовою згодою дружини ОСОБА_1 ОСОБА_8 подарував житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами своїй дочці ОСОБА_5 та онучці ОСОБА_4 Договір дарування було посвідчено нотаріусом ОСОБА_9

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 травня 2012 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на спадкове майно було задоволено частково. Спірний договір дарування визнано недійсним, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/8 частину спадкового майна - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами після смерті матері ОСОБА_1, яка померла 27 січня 2008 року. В решті вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 05 жовтня 2012 року рішення місцевого суду від 17 травня 2012 року скасовано та відмовлено в задоволені позовних вимог повністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, якщо є таке, що набрало законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстава та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Необхідність застосування п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК обумовлена, зокрема, неприпустимістю розгляду судами одного і того ж спору двічі.

За змістом частини другої статті 223 ЦПК України після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги, з тих же підстав, або оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду чинності.

З досліджених матеріалів справи вбачається, що обгрунтуванням позовних вимог ОСОБА_2 у даній цивільній справі також є те, що ОСОБА_1 в момент вчинення даного правочину не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Крім того, позивачем в суді першої інстанції під час розгляду справи долучено копії рішень судів першої та апеляційної інстанцій, з яких вбачається тотожність заявлених вимог за різними провадженнями.

На момент прийняття Луцьким міськрайонним судом Волинської області даної ухвали, рішення апеляційного суду Волинської області від 05 жовтня 2012 року було ухвалено і набуло законної сили.

Разом з тим, як вбачається зі змісту вказаного рішення апеляційного суду, судом були досліджені та проаналізовані в сукупності з іншими доказами у справі висновки посмертних судово-психіатричних експертиз №723 від 07 серпня 2008 року та № 519 від 01.12.2011 року щодо ОСОБА_1, проведені на основі представлених матеріалів цивільних справ та медичних карток померлої. Суд вважав ці висновки такими, що суперечать іншим доказам у даній справі, їм було дано судом відповідну правову оцінку і, враховуючи вимоги ч.6 ст.147, ст.212 ЦПК України, суд прийшов до висновку, що зібрані докази не свідчать про неусвідомлення ОСОБА_1 своїх дій та неможливість керувати ними на момент вчинення оспорюваного правочину, а тому відмовив у позові ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним.

Колегія суддів вважає, що у даній цивільній справі позивачем ОСОБА_2 позовні вимоги пред'явлені до тих самих осіб, про той самий предмет і з тих самих підстав - визнання договору дарування недійсним у зв»язку із встановленням того факту, що її покійна мати ОСОБА_1 на момент укладення договору дарування не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, хоча з приводу таких же вимог ухвалено рішення суду, яке набрало законної сили.

Судом першої інстанції правильно зазначено в ухвалі, що залучення позивачем до участі в даній справі в якості співвідповідача ОСОБА_7 охорони здоров»я Луцької міської ради не відповідає вимогам закону і не є виправданим та не змінює змісту позовних вимог, оскільки цей відповідач жодним чином не порушує прав позивача в даному спорі.

Саме такі пояснення і дала в судовому засіданні апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2, зазначивши, що помилково вказала в позовній заяві відповідачем ОСОБА_7 охорони здоров»я, так як воно ніяких її прав не порушувало і до цього відповідача жодних вимог у неї немає.

Таким чином, доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права, та не вбачає підстав для її скасування.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312, 313 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 жовтня 2017 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді