Справа № 500/1346/17
Провадження № 2/500/1851/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2017 року

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Адамова А.С.,

при секретарі - Хачатрян А.Т.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ізмаїлі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Кислицької сільської ради Ізмаїльського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

22.03.2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовними вимогами, якими просить: встановити факт його спільного проживання разом зі спадкодавцем ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, безперервно за період часу з березня 2006 року по день смерті спадкодавця - ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1: визнати за ним в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на земельну ділянку площею 5,84 га, яка розташована на території Кислицької сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_1, мотивуючи тим, що приватним нотаріусом йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв'язку з тим, що він пропустив шестимісячний строк, з дня смерті спадкодавця, звернення із заявою про прийняття спадщини.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача Кислицької сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, надав до суду письмову заяву про визнання позову та розгляд справи без його участі.

У судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, які є односільчанами та сусідами позивача та померлої ОСОБА_4, та які пояснили, що дійсно ОСОБА_2 протягом тривалого часу, а саме з березня 2006 року, багато років та по день смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, постійно проживав разом з нею за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_4 була похилого віку, не могла себе доглядати, вести господарство, у зв'язку з чим позивач переїхав до неї, вів зі спадкодавцем спільне господарство, доглядав та хоронив її. Позивач та померла мали спільний бюджет, побуд, права та обов'язки.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, заслухавши покази свідків, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що земельна ділянка площею 5,84 га, яка розташована на території Кислицької сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_1 належить ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданий 19.08.2008 року Ізмаїльською районною державною адміністрацією, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №30.

Дана інформація підтверджена листом Міськрайонного управління у Ізмаїльському районі та м. Ізмаїлі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області №9-15-0.183-612/126-17 від 25.04.2017р.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 ст. 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 1 статті 1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України встановлено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 20.02.2013 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після смерті ОСОБА_4, згідно ст.1220 ЦК України, відкрилася спадщина на спадкове майно, до якого входить земельна ділянка площею 5,84 га, яка розташована на території Кислицької сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_1.

Відповідно до заповіту, посвідченого 15.07.2010 року секретарем Кислицької сільської ради Ізмаїльського району Одеської області та зареєстрованого у книзі записів нотаріальних дій за №369, ОСОБА_4 заповіла усе своє майно ОСОБА_2.

Осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту після смерті ОСОБА_4 відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає.

Інших спадкоємців немає.

Спадкоємцем за заповітом є позивач.

Позивач спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняв, оскільки на день смерті спадкодавця, час відкриття спадщини проживав разом зі спадкодавцем за однією адресою.

На звернення позивача до приватного нотаріуса з приводу отримання свідоцтва про спадщину за заповітом на спадкову земельну ділянку, приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Крижановською С.М. листом за № 83/01-16 від 29.03.2017р. йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв'язку з тим, що йому необхідно було протягом шести місяців із дня смерті спадкодавця подати заяву про прийняття спадщини.

Якщо нотаріусом відмовлено особі в оформленні права на спадщину (видачі, свідоцтва про право на спадщину), вона може звернутися до суду за захистом своїх прав відповідно до ст. 16 ЦК та п. 23 ППВСУ від 30 травня 2008 N 7 (ухвала ВССУ від 11 травня 2011 року у справі N 6-3629св10).

Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст. 256 ЦПК України розгляд справ про встановлення факту віднесено до компетенції суду.

Згідно ч.2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 259 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

За позицією Верховного Суду України, викладеною в абз.2 п.2 постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» за №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини необхідно ОСОБА_2 для подальшої реалізації спадкового права після смерті ОСОБА_4

Так, факт постійного проживання позивача з ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою: АДРЕСА_1, на час відкриття спадщини, день її смерті, підтверджують допитані в судовому засіданні свідки та зібрані у справі докази, їх належна оцінка.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, судом встановлено, що позивач проживав разом зі спадкодавцем ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, безперервно за період часу з березня 2006 року по день смерті спадкодавця - ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1, спадщину після померлої ОСОБА_4 прийняв шляхом проживання разом зі спадкодавцем за однією адресою, осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині після смерті спадкодавця немає, інших спадкоємців немає, з огляду на встановлене позивач обґрунтовано вимагає визнання за ним права власності на спадкову власність.

У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 213-215,256 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до Кислицької сільської ради Ізмаїльського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно - задовольнити.

Встановити факт спільного проживання ОСОБА_2 разом зі спадкодавцем ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, безперервно за період часу з березня 2006 року по день смерті спадкодавця, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на земельну ділянку площею 5,84 га, яка розташована на території Кислицької сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_1 (Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданий 19.08.2008 року Ізмаїльською районною державною адміністрацією, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №30).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 12.05.2017р.

Суддя: А.С.Адамов