Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Коротенко Є.В.
Справа № 431/1683/17
Провадження № 22ц/782/755/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2017 року

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого судді Коротенка Є.В.,

суддів: Карташова О.Ю., Луганської В.М.,

за участю секретаря Подрябінкіна Я.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Луганської обласної державної адміністрації на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 09 серпня 2017 року у цивільній справі за позовом Департаменту соціального захисту населення Луганської обласної державної адміністрації до ОСОБА_2 про вилучення автомобіля після смерті інваліда, яким він був забезпечений через органи соціального захисту,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 09 серпня 2017 року у задоволенні позовних вимог Департаменту соціального захисту населення Луганської обласної державної адміністрації до ОСОБА_2 про вилучення автомобіля після смерті інваліда, яким він був забезпечений через органи соціального захисту, відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, Департамент соціального захисту населення Луганської обласної державної адміністрації звернувся з апеляційною скаргою на нього, вважає рішення незаконним, необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване ним рішення суду скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Луганської обласної державної адміністрації такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При апеляційному розгляді вказаної цивільної справи колегія суддів приймає до уваги положення ч.1 ст.303 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до якого під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст.212, 213 ЦПК України були повно і всебічно дослідженні обставини справи та дана належна оцінка доказам, на які сторони посилалися в суді першої інстанції. Суд правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Із матеріалів справи вбачається, що 19.01.2008 року інвалід першої групи ОСОБА_3 (батько відповідача), відповідно до Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.07.2006 року № 999 (далі Порядок), отримав через органи соціального захисту в особі Головного управління праці та соціального захисту населення Луганської облдержадміністрації, правонаступником якого є Департамент соціального захисту населення Луганської облдержадміністрації (далі Департамент) автомобіль марки «ЗАЗ», модель 110206, легковий (хетчбек), 2006 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, на пільгових умовах.

Відповідно до п.6 Порядку, інвалід, законний представник недієздатного інваліда, дитини-інваліда отримує автомобіль на десятирічний строк без права продажу, дарування, передачі (в тому числі за довіреністю) інших осіб.

Датою забезпечення автомобіля вважається день отримання його інвалідом, законним представником недієздатного інваліда, дитини-інваліда на підставі акта приймання передачі, виданого дилером підприємства постачальника автомобілів для інвалідів.

Наданий автомобіль був зареєстрований за ОСОБА_3 у МРЕВ м.Луганська 19.01.2007 року (а.с.5).

З 29.05.2007 року ОСОБА_3 був зареєстрований та постійно проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.4-звор.).

16.09.2015 року ОСОБА_3 помер (а.с.5-звор).

Згідно абз.1 п.16 зазначеного Порядку, після смерті інваліда автомобіль яким він був забезпечений головним управлінням соціального захисту або управлінням виконавчої дирекції, строк експлуатації якого більше 10 років, залишається члену сімї, який на час смерті інваліда проживав та був зареєстрований за місцем проживання і реєстрації інваліда.

У відповідності до абз.2 п.16 Порядку, автомобіль, строк експлуатації якого менше, ніж 10 років, після смерті інваліда залишається у користуванні його сімї, яущо в ній є інвалід за умов, визначених в цьому абзаці.

Іншому члену сімї померлого інваліда автомобіль залишаєтьсяя лише за наявності умов, встановлених в абз. 5 п.16 Порядку, а саме якщо проживав та був зареєстрований за місцем проживання і реєстрації інваліда, і ним сплачено вартість одержаного автомобіля з урахуванням ступеня його зношення та суми, сплаченої за нього інвалідом.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 про вилучення автомобіля після смерті інваліда ОСОБА_3, яким він був забезпечений через органи соціального захисту, позивач посилався на те, що відповідач мав право керування автомобілем, який було надано його батьку, що підтверджено відповідним записом у реєстраційному документі на транспортний засіб

Разом із тим, Правила дорожнього руху (в редакції на час смерті ОСОБА_3Є.) не передбачають обовязкову наявність будь-якого спеціального документу (окрім посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документу на транспортний засіб) для набуття права керування відповідним транспортним засобом. При цьому і відповідний запис у реєстраційного документу на транспортний засіб про право керування автомобілем певною особою не є обовязковим.

При таких обставинах, автомобілем марки «ЗАЗ», модель 110206, легковий (хетчбек), 2006 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, на законних підставах могла керувати (користуватись) будь-яка особа, яка мала посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційний документ на вказаний транспортний засіб.

Зі слів відповідача, він зазначеним автомобілем ніколи не користувався, у його володінні він не знаходився, керував цим транспортним засобом особисто його батько. Де знаходиться автомобіль зараз, йому не відомо.

Відповідно до довідки регіонально сервісного центру № 31/12/4443-92/49 від 11.07.2017 року, за ОСОБА_2 транспортні засоби не зареєстровані (а.с.58).

Також, судом встановлено, що ОСОБА_2 не вчинено будь-яких дій для оформлення свого права користування спірним автомобілем у відповідності до Порядку забезпечення інвалідів автомобілями. Зокрема, він не звертався до позивача із заявою про залишення йому автомобіля, яким був забезпечений його батько.

Крім того, встановлено, що після смерті ОСОБА_3 відповідач спадщину після померлого батька не приймав, єдиним спадкоємцем після ОСОБА_3 є його донька ОСОБА_4 (а.с.110-116).

Разом із тим, відповідно до ст.1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.

Незважаючи на вказане, орган соціального захисту населення, звернувшись 26.01.2016 року особисто до ОСОБА_4 зі зверненням щодо необхідності повернення автомобіля ЗАЗ 110206 (а.с.8), в подальшому відповідний позов до останньої щодо вилучення транспортного засобу до суду не подав.

При таких обставинах позивачем суду не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що саме ОСОБА_2 є володільцем або користувачем спірного автомобіля та перешкоджає поверненню автомобіля до органів соціального захисту населення.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Департаменту соціального захисту населення Луганської обласної державної адміністрації саме до ОСОБА_2 про вилучення автомобіля після смерті інваліда, яким він був забезпечений через органи соціального захисту.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, будь-яких належних доказів на підтвердження своїх доводів апелянт суду не надав, тому судом першої інстанції постановлене правильне по суті і справедливе рішення.

Крім цього колегія суддів зауважує на наступному.

В апеляційній скарзі апелянт послався на те, що 24.07.2017 року позивачем до суду першої інстанції було надіслано клопотання за № 4293-31, в якому Департамент соціального захисту населення Луганської обласної державної адміністраціїзбільшував позовні вимоги, а саме у разі неможливості повернення відповідачем в натурі спірного автомобіля просив суд зобовязати останнього відшкодувати залишкову вартість цього автомобіля в сумі 2597 грн. 39 коп. (а.с.54-55).

Місцевий суд на цю обставину уваги не звернув та вказану вимогу позовної заяви по суті не вирішив.

Фактично доводи апеляційної скарги в цій частині зводяться до того, що судом не прийняте рішення стосовно позовної вимоги, що міститься у клопотанні позивача від 24.07.2017 року.

Встановлено, що вказана позовна вимога не була предметом дослідження в суді першої інстанції, з приводу неї сторони пояснення суду не давали, що, з огляду на положення п.1 ч.1 ст.220 ЦПК України, виключає можливість ухвалення додаткового рішення у справі.

При цьому апеляційний суд позбавлений можливості висловити свою позицію з приводу зазначеної позовної вимоги, оскільки свою думку щодо законності та обґрунтованості заявленої вимоги апеляційний суд може висловити тільки у разі, якщо вона розглянута судом першої інстанції та по ній прийнято будь-яке рішення. Та обставина, що Старобільським районнимсудом ці вимоги не розглянуті, є підставою звернення позивача з заявою про виділ цих вимог в окреме провадження для розгляду їх по суті.

На підставі ст. 308 ЦПК України апеляцію, доводи якої законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції не спростовують, слід відхилити, рішення суду - залишити без змін.

Приймаючи до уваги викладене, керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 314-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Луганської обласної державної адміністрації відхилити.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 09 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, однак її може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції: Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: