Єдиний унікальний номер 235/9080/15-ц Номер провадження 22-ц/775/1923/2017
Єдиний унікальний номер 235/9080/15-ц
Номер провадження 22-ц/775/1923/2017
Головуючий у 1 інстанції Величко О.В. Доповідач Біляєва О.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Біляєвої О.М.,

суддів Кішкіної І.В., Новікової Г.В.,

за участю секретаря судового засідання Глушка С.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 02 жовтня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи виконавчий комітет Гришинської сільської ради Покровського району Донецької області, ОСОБА_3, про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 02 жовтня 2017 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням, позивач ОСОБА_1 звернувся до Апеляційного суду Донецької області з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування скарги зазначає, що суд безпідставно не урахував обставини, на які посилався позивач на підтвердження факту відсутності волевиявлення заповідача. Також не є правильним висновок суду про те, що судово-психіатрична експертиза не проведена через ненадання ОСОБА_1 медичних документів. Крім того, відмовляючи у прийнятті визнання відповідачем позову, суд не навів відповідних мотивів.

У судове засідання особи, які беруть участь у справі, не з'явились; про час і місце розгляду справи повідомлені в установленому порядку (ас. 105, 117, 118). Гришинська сільська рада Покровського району подала клопотання про розгляд справи за відсутності її представника.

Згідно із ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження позовних вимог.

Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу з наступних підстав.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до вимог статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Судом установлено і це підтверджується матеріалами справи, що 07 грудня 2007 року ОСОБА_5 зробив розпорядження на випадок своєї смерті, яким заповів ОСОБА_2 належну йому на праві особистої приватної власності земельну ділянку площею 11,94 га, розташовану на території Гришинської сільської ради Красноармійського району Донецької області. Заповіт посвідчений секретарем виконкому Гришинської сільської ради Красноармійського району Донецької області, зареєстровано у реєстрі за № 203 (ас. 4).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а тому внаслідок його смерті відкрилася спадщина (ас. 3).

Спадкоємець за заповітом ОСОБА_2 01 березня 2013 року подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини. У зв'язку з цим 04 березня 2013 року Друга красноармійська державна нотаріальна контора відкрила спадкову справу (ас. 25-38).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5, діючи вільно та відповідно до своєї внутрішньої волі, вчинив заповіт, який було складено з дотриманням вимог щодо його форми та порядку посвідчення. Надані позивачем докази не містять висновків щодо наявності у спадкодавця психічного або іншого захворювання, внаслідок якого ОСОБА_5 не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини.

За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст. 1247 ЦК України.

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається (п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування").

Пред'являючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що при складанні оспорюваного заповіту волевиявлення спадкодавця не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, оскільки у момент вчинення заповіту спадкодавець зловживав алкогольними напоями, внаслідок чого страждав психічними розладами.

Відповідно до частини першої ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила цієї статті поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, що не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Згідно з вимогами пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України призначення експертизи є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи хоча б однією зі сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

У справі, яка переглядається, установлено, що ухвалою суду попередньої інстанції від 18 лютого 2016 року відповідно до вимог статті 145 ЦПК України за клопотанням позивача з метою встановлення психічного стану заповідача призначена судово-психіатрична (посмертна) експертиза.

Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду від 05 грудня 2016 року позивач зобов'язаний надати Слов'янському відділенню Донецького обласного центру судово-психіатричних експертиз в строк до 13 грудня 2016 року медичні документи, що були запитані експертом. Копія ухвали отримана позивачем (ас. 50-51).

Проте матеріали справи повернуто без виконання через відсутність медичної документації (ас. 57).

Тобто, висновок судово-психіатричної експертизи, що підтверджує чи спростовує доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, відсутній.

Інші докази на підтвердження того, що в момент складення заповіту ОСОБА_5 не розумів значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, позивач на порушення вимог ст. 60 ЦПК України не надав.

Сам по собі факт лікування спадкодавця ОСОБА_5 02 листопада 2007 року від алкогольної залежності, а також перебування на стаціонарному лікуванні з 02 по 08 квітня 2009 року у зв'язку з психічним розладом внаслідок вживання алкоголю не є належним та допустимим доказом наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди.

Отже, урахувавши сукупність зібраних доказів у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем, що при складанні оспорюваного заповіту волевиявлення спадкодавця не було вільним та не відповідало його внутрішній волі; останній в момент вчинення правочину не розумів значення своїх дій та (або) не міг керувати ними. При цьому суд правомірно врахував, що ОСОБА_5 до складання оспореного заповіту неодноразово, а саме 13 січня 2003 року та 27 січня 2004 року, робив розпорядження на випадок своєї смерті, яким заповідав ОСОБА_2 належну йому на праві особистої приватної власності земельну ділянку.

Відтак доводи апеляційної скарги, що експертиза не проведена з об'єктивних причин (медичні документи залишились у м. Донецьку, який знаходиться на території, тимчасово непідконтрольній органам державної влади України), ОСОБА_5 зловживав спиртними напоями, а тому є підстави вважати, що волевиявлення заповідача не було вільним; не спростовують висновків суду про недоведеність позовних вимог. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( частина четверта статті 60 ЦПК).

Частиною першою статті 174 ЦПК України визначено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву.

Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (частина четверта ст.174 ЦПК).

Установивши, що ОСОБА_2 прийняла спадщину в установленому порядку, заяву про відмову від спадщини нотаріусу не подавала; тобто визнання відповідачем позову суперечить Цивільному кодексу України, суд першої інстанції правильно відмовив у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжив судовий розгляд.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи про порушення судом вимог статті 174 ЦПК України, яка регулює визнання позову відповідачем, колегія суддів відхиляє.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи (зокрема щодо посилання суду про передачу земельної ділянки відповідачем на користь позивача шляхом нотаріального оформлення правочину) не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскарженого рішення.

Відтак суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що згідно зі ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 02 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.М.Біляєва

Судді І.В.Кішкіна

Г.В.Новікова