Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Писаної Т.О.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення суми боргу за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2014 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 08 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2009 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до відповідачів про стягнення 3555500 дол. США заборгованості за договором позики. В подальшому позивач збільшував розмір позовних вимог, остаточний розмір яких визначив в заяві від 26 листопада 2013 року та просив стягнути з відповідачів солідарно у національній валюті за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день ухвалення рішення борг за договором позики у національній валюті в розмірі 3555500 дол. США, 3 % річних за прострочення зобов'язання - 479261,92 дол. США та проценти за користування коштами у розмірі 1660442,83 дол. США.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач передав 3555500 дол. США ОСОБА_4 на підставі договору позики, який оформлено розпискою від 09 серпня 2008 року з зобов'язанням повернення коштів у строк до 01 червня 2009 року. Відповідач до часу розгляду справи не погасив заборгованість за позикою в добровільному порядку. Враховуючи зазначене, позивач включив до суми заборгованості також штрафні санкції, передбачені ст. 625 ЦК України, а саме 3% річних за прострочення зобов'язання з повернення позики та проценти за час користування грошима в розмірі облікової ставки НБУ відповідно до положень статей 536, 1048 ЦК України.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08 червня 2016 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму основного боргу в національній валюті України у розмірі 3555500 дол. США, що станом на 10 лютого 2014 року становить 30 292 860 грн., 3 % річних - 479 261,92 дол. США, що станом на 10 лютого 2014 року становить 4 083 311,56 грн., проценти за користування грошовими коштами - 1660442,83 дол. США, що станом на 10 лютого 2014 року становить 14 146 972,91 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. В частині позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_5 відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08 червня 2016 року відмовлено ОСОБА_4 в задоволенні клопотання про проведення повторної судової почеркознавчої експертизи та технічної експертизи в справі.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просив скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2014 року не переглядалось в частині позовних вимог до ОСОБА_5, справа в касаційному порядку згідно вимог ст. 335 ЦПК України переглядається в частині вимог до ОСОБА_4

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши матеріали справи, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідач ОСОБА_4 не виконав належним чином всупереч вимогам статей 256 та 1049 ЦК України грошове зобов'язання, що виникло у нього перед позивачем на підставі договору позики. Судами також зазначено, що договір позики оформлено розпискою від 09 серпня 2008 року, яка згідно висновку судової експертизи підписана власноручно ОСОБА_4 Крім того, суди дійшли висновку про наявність правових підстав для застосування вимог ст. 625 ЦК України в зв'язку із простроченням виконання грошового зобов'язання боржником. Відмовляючи у задоволенні позову до ОСОБА_5 про солідарне стягнення заборгованості, суди виходили із того, що між останньою та позивачем відсутні будь-які грошові зобов'язання, що виникли із спірного договору позики.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що згідно розписки від 09 серпня 2008 року відповідач ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 на умовах договору позики 3555500 дол. США, що підтверджується копією наявної в матеріалах справи розписки, оригінал якої знаходиться у позивача та досліджувався судами першої та апеляційної інстанцій в судових засіданнях.

В розписці зазначено про наявність згоди дружини відповідача - ОСОБА_5. Строк повернення грошових коштів визначено - до 01 червня 2009 року (т. 1, а.с. 5).

Згідно із ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі й щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_4 вказував на те, що не підписував спірну розписку та кошти не отримував.

Частиною 1 ст. 143 ЦПК України встановлено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Висновком комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи № 8166/11-33/8167/11-32 від 28 грудня 2012 року, складеним Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України встановлено наступне: підпис у розписці від 09 серпня 2008 року виконаний самим ОСОБА_4; встановити, чи нанесений друкований текст наданої розписки від 09 серпня 2008 року та підпис від імені ОСОБА_4 у ній у той час, яким датована зазначена розписка, не виявляється можливим у зв'язку із відсутністю відповідних судово-експертних методик, ознаки застосування технічної підготовки при виконанні зазначеного підпису відсутні (т. 4, а.с. 116).

Судом першої інстанції здійснено виклик для надання пояснень щодо проведених експертних досліджень судових експертів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Вказані експерти пояснили, що виконання підпису на досліджуваній розписці за допомогою спеціального пристрою для копіювання підпису пишучим приладом (графопобудовником, плоттером, пантографом) є неможливим, обґрунтувавши свої висновки тим, що в досліджуваній розписці характер відкладення барвника свідчить про те, що підпис виконано кульковою ручкою, спорядженою чорнилами, а при використанні графопобудовника характер відкладення барвника зовсім іншій. Підпис в розписці виконано з диференційованим натиском, а графопобудовник - це пристрій, призначений для виведення даних в графічній формі на папір, при використанні якого зображення підпису виконуються при одному і тому ж самому натиску та під одним кутом. Крім того, при виконанні підписів за допомогою графопобудовника, підпис здійснюється за одним чітким вектором руху та при цьому залишаються чіткі межі штрихів, всі вищевказані ознаки повністю відсутні в досліджуваній розписці та підпис на розписці виконаний зі зміною кутів пишучого приладу на окремих ділянках підпису, що неможливо при використанні графопобудовника.

Судами попередніх інстанцій досліджено та залучено до матеріалів справи докази відповідності рівня кваліфікації судових експертів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 для проведення експертних досліджень боргової розписки.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій були задоволенні клопотання сторін щодо призначення судових експертиз у справі ухвалами Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2010 року, від 05 січня 2011 року, 25 липня 2011 року, а також ухвалами апеляційного суду Одеської області від 08 квітня 2014 року, від 28 квітня 2015 року та від 21 грудня 2015 року.

При цьому, згідно повідомлень експертних установ від 11 жовтня 2010 року, від 15 березня 2011 року, від 12 серпня 2015 року та від 25 травня 2016 року проведення судових експертиз на виконання вказаних ухвал судів було неможливим в зв'язку із ненаданням ОСОБА_4 вільних зразків підпису.

Таким чином, суди попередніх інстанцій виконали належним чином визначений процесуальним законом обов'язок щодо з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань, призначивши у справі судові експертизи та обґрунтовано врахували висновок комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи № 8166/11-33/8167/11-32 від 28 грудня 2012 року разом із наявними у справі доказами для встановлення обставин справи.

При цьому суди дійшли вірного висновку про те, що доводи ОСОБА_4 щодо неналежності висновку експертизи та відсутності достатнього кваліфікаційного рівня експертів є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Поняття договору позики визначено ст. 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом ст. 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно із ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

За ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Вказаний вище висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 08 червня 2016 року у справі № 6-1103цс16, яка відповідно до норм ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Судами обох інстанцій досліджено та надано вірну оцінку наявній у справі розписці та обґрунтовано встановлено правову природу правовідносин, що виникли на її підставі, а саме правовідносини позики.

Крім того, судами досліджено наявні у справі копії кредитного договору від 02 липня 2007 року, укладеного між ОСОБА_3 та акціонерним банком «Південний», згідно якого ОСОБА_3 отримав кредит готівковими коштами в розмірі 3500000 дол. США, а також виписки з банківського рахунку останнього у вказаному банку. Судами вірно встановлено, що вказаними доказами підтверджується джерело походження грошових коштів, що були предметом спірного договору позики від 09 серпня 2008 року.

Судами встановлено, що боржник ОСОБА_4 грошового зобов'язання за договором позики не виконав.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Предметом договору позики у справі є іноземна валюта.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

В абзаці 4 п. 1 ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що іноземна валюта - це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ст. 99 Конституції України і Указу Президента України від 25 серпня 1996 року № 762/96 «Про грошову реформу в Україні» грошовою одиницею і єдиним законним засобом платежу на території України є гривня.

Таким чином, суди дійшли вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_4 суми заборгованості у національній валюті України, що еквівалентна 3555500 дол. США за курсом НБУ станом на 10 лютого 2014 року в розмірі 30292 860 грн.

Згідно ч.1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу за весь час прострочення, а також три проценту річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 цього Кодексу).

За правилом ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Крім того, судами враховано період заборгованості, перевірено наданий позивачем розрахунок та задоволено вимоги щодо нарахування ОСОБА_4 3 % річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 479261,92 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 4083311,56 грн., а також проценти за користування грошовими коштами в розмірі 1660442,83 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 14146972,91 грн.

Таким чином, задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшов обґрунтованого висновку, що між сторонами був укладений договір позики, на підтвердження якого позивачем надана розписка, проте суму боргу ОСОБА_4 не повернув.

Місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про задоволення позову частково. Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують. Крім того, суд касаційної інстанції не приймає до уваги доводи ОСОБА_4 про те, що судами неодноразово відхилялися його клопотання про призначення судових експертиз у справі та щодо сумнівності висновку комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи № 8166/11-33/8167/11-32 від 28 грудня 2012 року, оскільки матеріалами справи підтверджено позитивне вирішення питання про призначення судових експертиз у справі шість разів. Тобто судами обох інстанцій надано достатньо процесуальних можливостей відповідачу для реалізації права на заявлення клопотання про призначення судової експертизи, проте згідно повідомлень експертних установ від 11 жовтня 2010 року, від 15 березня 2011 року, від 12 серпня 2015 року та від 25 травня 2016 року проведення судових експертиз на виконання ухвал судів було неможливим в зв'язку із ненаданням ОСОБА_4 вільних зразків підпису.

Також не знайшли свого підтвердження доводи, наведені в касаційній скарзі, щодо відсутності ОСОБА_4 в момент укладення спірного правочину на території України, оскільки належних та допустимих доказів зазначеного факту, як от авіаквитків із зазначенням часу відльоту, відповідач всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України до матеріалів справи не надав.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що судові рішення у справі ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому за правилом ст. 337 ЦПК України підстави для їх зміни або скасування відсутні.

Керуючись статтями 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 08 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

Т.О.Писана

О.В.Умнова

І.М. Фаловська